Arthur C. Clarke

Földfény

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült.
Arthur C. Clarke: Earthlight 
Ballantine Books, New York, 1963
Fordította FÜSSI-NAGY GÉZA
A fedélterv Szabó Árpád munkája

Copyright 1955, by Arthur C. Clarke 
Füssi-Nagy Géza, 1992. Hungarian translation

Cédrus Kiadó Kft
1992

Felelős kiadó: Sebestyén Ilona ügyvezető igazgató
Felelős szerkesztő: Tamás Zsuzsa
Tördelőszerkesztő: Angely Imre
Borsodi Nyomda
Felelős vezető: Ducsai György igazgató

Cédrus Kiadó Kft
1441 Budapest 70. Pf. 74.

ISBN 963 7429 33 6

Első fejezet

 A mélyföldről fölkapaszkodó egysínű veszített a sebességéből. Most már, gondolta magában Sadler, bármelyik pillanatban utolérhetjük a Napot. Az éjvonal olyan lassan kúszott előre itt, hogy kis erőfeszítéssel bárki megelőzhette és mindaddig a látóhatáron tarthatta a Napot, amíg meg nem kellett állnia pihenni. De még akkor is olyan vonakodva ereszkedne alá, hogy több mint egy teljes óra telne el, míg utolsó izzó darabkája is el nem tűnik a Hold pereme alatt, és elkezdődhet a hosszú holdéjszaka.
 Aznap este az egysínű állandó, kényelmes, ötszáz kilométeres sebességgel száguldott bele az éjszakába, végig a terepen, amelyet a legelső úttörők jó két évszázaddal azelőtt tártak föl először.
 Az unatkozó pincéren kívül, akinek más dolga sem akadt, mint hogy az alkalmi rendelésekre fölszolgáljon egy-egy csésze kávét, a kocsiban csak négy csillagász utazott együtt Sadlerrel az Obszervatóriumból. Fölszállásakor ugyan udvariasan bólintottak neki, de nyomban bele is merültek valami szakmai vitába, és azóta tudomást sem vettek a jelenlétéről. Egy kicsit bántotta ez a közöny, de azzal vigasztalta magát, hogy bizonyára régi Holdlakónak nézik, s nem olyan új fiúnak, aki ebben a pillanatban érkezett első itteni küldetésére.
 A kocsin belüli fény lehetetlenné tette, hogy sokat lásson az árnyékba boruló tájból, amelyen csaknem teljes csöndben suhantak keresztül. Az „árnyékba boruló", természetesen csak viszonylagos meghatározás volt. Igaz ugyan, hogy a Nap lement, de az első negyedében járó Föld éppen zenitjéhez közeledett. Rendületlenül hízik majd az egy hét múlva bekövetkező holdi éjfélig, amikorra puszta szemmel alig elviselhetően fényes koronggá teljesedik majd.
 Sadler fölkelt az ülésről, és a még mindig vitatkozó csillagászok mellett előresétált a kocsi elejében függönnyel elrekesztett benyíló felé. Még nem szokott hozzá, hogy normális súlyának csupán egyhatodát nyomja, ezért kiszámított óvatossággal haladt át a mellékhelyiségek és a parányi irányítószoba közötti szűk folyosón.
Innen már normálisan látott. A megfigyelőablakok, valami megfoghatatlan biztonsági előírás miatt, kisebbek voltak, mint amilyennek szerette volna őket. Itt viszont már nem volt semmiféle belső világítás, ami megzavarhatta volna a látását, s így végre igazán élvezhette ennek az ősi világnak a magasztos képét. Igen hideg van odakint, miért ne hitte volna el, hogy az ablakon túl máris mínusz kétszáz fok lehet, holott alig pár órája ment le a Nap. A képet a Föld távoli felhőiről és tengereiről visszaverődő halvány fény világította meg. Kékes-zöldes színekben játszó, sarki fényre emlékeztető világosság volt ez, amely egyetlen atomnyi meleget sem adott. Ez aztán az igazi paradoxon, gondolta magában Sadler, mivel az a világosság egy fényes és meleg világról származik.
 A száguldó kocsi előtt az egyetlen, egymástól ijesztő távolságban fölállított oszlopokon függő sínen futó jármű nyílvesszőként suhant kelet felé. Még egy paradoxon; úgy látszik, ez a világ tele van velük! Miért nem mehet le a Nap itt is nyugaton, ahogy a Földön teszi? Biztosan van valami egyszerű csillagászati magyarázata, amelynek mibenlétét Sadler ebben a pillanatban képtelen volt fölfogni. Hamarosan rájött azonban, hogy ezek a címkék meglehetősen önkényesek, és könnyűszerrel elvethetők, ha valamely új világ föltérképezéséről van szó.
 Még mindig fölfelé haladtak, és jobb felől egy sziklagát zárta le a látóhatárt. Bal felől pedig — lássuk csak, az lenne dél, ugyebár — a terep rétegesen omlott alá, mintha a Hold szívéből évmilliárdokkal ezelőtt feltört láva lassan elcsituló hullámokban dermedt volna meg. Lélekzsibbasztó volt ez a látvány, pedig még a Földön is előfordulnak ilyen holdbéli tájak. Arizona terméketlen vidékei legalább ilyen élettelenek, az Everest felsőbb régiói pedig még sokkal ellenségesebbek, mert itt legalább nem süvöltőit az örökös dermesztő szél.
 Sadler egyszer csak kis híján fölkiáltott, mert a jobb oldali sziklafalnak hirtelen vége szakadt, mintha egy gigászi véső hasította volna le a Hold fölszínéről. Egyszóval, többé nem takart el semmit a látványból: most már szabadon körülnézhetett észak felé is. A természet rögtönzött képe olyan lélegzetelállító hatással volt rá, hogy hihetetlennek látszott: ez csupán a hely és az idő véletlen egybeesése.
 Az égen ott masíroztak lángoló glóriájukban az Appenninek csúcsai, fehéren izzón a lebukó Nap utolsó sugaraiban. A váratlanul berobbanó fény csaknem megvakította Sadlert. Szemét eltakarta a bántó ragyogás elől, és kivárta, míg ismét nyugodtan szembenézhet vele. Mire újból kitekintett, totális változás ment végbe. Az eget egy pillanattal azelőtt még betöltő csillagok eltűntek, összeszűkülő pupillájával egyet sem láthatott közülük, sőt még a ragyogó földkorong sem volt több egy zöldesen vibráló fénypacninál. A jó száz kilométernyire húzódó hegylánc napsütötte csúcsairól visszaverődő sugarak minden egyéb fényforrást elhomályosítottak.
 A távoli csúcsok fantasztikus lángpiramisokként lebegtek az égen. Látszólag nem volt több kapcsolatuk a talajjal, mint az alkony rőt fénye fölött összegyűlő földi felhőknek. Az árnyékvonal olyan éles volt, a hegyek alsó lejtőit úgy elnyelte a mélységes sötétség, hogy csak az izzó csúcsok látszottak valóságosan létezőnek. Még óráknak kell eltelniük, mire a büszke hegykorona utolsó éles fogai is visszasüllyednek a Hold árnyékába, és megadják magukat az éjszakának.
 Sadler háta mögött ekkor szétnyílt a függöny, egyik utastársa lépett be a fülkébe, és letelepedett az ablak mellé. Sadler eltöprengett rajta, kezdeményezze-e ő a beszélgetést. Kissé még sértődött volt amiatt, hogy ennyire tudomást sem vesznek róla. Az etikett gondját azonban máris levették a válláról.
— Megéri feljönni a Földről, hogy lássa ezt, nem? — szólalt meg mellette egy hang a homályban.
— Szent igaz — felelte Sadler. Aztán, blazírtságot erőltetve magára, hozzátette: — De, gondolom, idővel ehhez is hozzászokik az ember.
Kuncogás hallatszott a sötétből.
— Nem mondanám. Sok dolog van, amihez sohasem szokik hozzá az ember, bármeddig él is itt. Frissen érkezett?
— Igen, tegnap este szálltam le a Tycho Brahén. Nem volt még időm sokat látni.
 Sadler azon kapta magát, hogy önkéntelenül utánozza beszélgetőtársa rövid, szaggatott mondatait. Elgondolkodott rajta, vajon mindenki így beszél-e a Holdon. Talán úgy vélik, hogy levegőt takarítanak meg általa.
— Az Obszervatóriumba jött dolgozni?
— Bizonyos értelemben igen, bár nem tartozom majd az állandók közé. Könyvelő vagyok. Tevékenységük költségeit mérem föl.
A töprengő csöndet kisvártatva a másik törte meg:
— Udvariatlanság részemről... be kellett volna mutatkoznom. Robert Molton. A színképelemzés főnöke. Jól jön valaki, aki megmondja, hogyan valljuk be a jövedelemadónkat.
— Féltem tőle, hogy ez előjön — mormolta Sadler szárazon. — Bertram Sadler, a Rovancsoló Irodától.
— Hm. Azt gondolják, szórjuk itt a pénzt?
— Ezt másvalaki állapítja meg. Én csak azt vizsgálom, hogyan költik el, nem azt, hogy miért.
— Nos, jó mulatság lesz. Itt valahogy mindenki kétszer annyit költ, mint amennyit kap. És kíváncsi vagyok, hogy az ördögbe ragaszt majd árcédulát tisztán tudományos kutatásokra.
 Sadler ezen elgondolkodott egy darabig, de jobbnak látta, ha nem fűz a dologhoz további magyarázatot. Állítását kétkedés nélkül elfogadták, s ha még meggyőzőbb akarna lenni, azzal csak kiadná magát. Nem volt valami ügyes hazudozó, bár remélte, hogy e téren is a gyakorlat teszi a mestert.
 
Mindenesetre, amit Moltonnak eddig mondott, tökéletesen igaz volt. Sadler csak arra vágyott, bár ez lenne a teljes igazság és nem csupán annak szerény öt százaléka.
— Azon gondolkodtam, hogy jutunk át azokon a hegyeken — mutatott előre, az izzó csúcsokra. — Fölöttük vagy alattuk?
— Fölöttük — válaszolta Molton. — Lenyűgözőnek látszanak, de valójában nem is olyan nagyok. Várjon, míg meglátja a Leibnitz-hegységet vagy az Oberth-hegyláncot. Azok kétszer ekkorák.
 Kezdetnek ez is épp elég, gondolta magában Sadler. Az alacsony építésű kocsi simán futott egyetlen sínjén az enyhe emelkedőn, úgy fúrta bele magát a sötétségbe. Odakint homályosan kivehető sziklák és szirtek suhantak el mellettük és tűntek el a semmibe, robbanásszerű gyorsasággal. Sadler arra gondolt, hogy bizonyára sehol sem haladhatnának ilyen sebességgel ennyire a talaj közelében. Még a földi felhők fölött magasan süvítő sugárhajtású repülő sem kelti ilyen vad gyorsaság érzetét.
 Ha nappal lenne, Sadler láthatná a mérnöki tudománynak azt a csodáját, amely létrehozta ezt az utat az Appenninek lábánál. A sötétség azonban magába nyelte a pókháló finomságú hidakat és a szakadékok szélén merészen ívelő kanyarokat.
 Így csak a közeledő csúcsokat láthatta, amelyek még mindig varázslatosán lebegtek a körülöttük eluralkodó éjszaka sötét tengere fölött.
 Ekkor messze keleten ragyogó fényív rajzolódott ki a Hold pereme fölött. Kilüffentek az árnyékból, behatoltak a hegyek fénykoszorújába, és utolérték magát a Napot. Sadler elfordította tekintetét a kabint betöltő ragyogástól, és most először vehette szemügyre a mellette álló férfit.

 Doktor (vagy talán professzor?) Molton ötvenes éveinek elején járhatott, de a haja nagyon sűrű és teljesen fekete volt. Olyan megdöbbentően undok képe volt, amely valahogy azonnal bizalmat ébresztett maga iránt. Egy jó kedélyű, széles látókörű filozófus, egy modern Szókratész állt előtte, akitől távol állt, hogy bárkit bölcs tanácsokkal lásson el, és mégsem zárkózott el az emberi kapcsolatoktól. A durva külső alatt aranyszív dobog, gondolta magában Sadler, és elfintorodott a futó gondolat dagályosságától.
 Olyan emberek néma megbecsülésével kapcsolódott össze a tekintetük, akik tudják, hogy mindennapi munkájuk ismét közel hozza majd őket egymáshoz. Ekkor Mollon elmosolyodott, és arca majdnem olyan darabosan ráncossá vált, mint a Hold felszíne odakint.
— Az első hajnala a Holdon, gondolom. Már ha ez egyáltalán hajnalnak nevezhető... de mindenesetre napfölkelte. Kár, hogy mindössze tíz percig tart majd... akkorra fölérünk a csúcsra, és megint alámerülünk az éjszakában. Azután hetekig várhatunk majd, mire újra megláthatjuk a Napot.
— Egy kissé nem... unalmas... tizennégy napig a sötétben? — kérdezte Sadler. De még be sem fejezte a mondatot, amikor eszébe jutott, hogy biztosan bolondot csinált magából. De Mollon könnyedén eloszlatta a kételyeit.
— Majd meglátja — válaszolta. — Nappal vagy éjszaka — oly mindegy, mélyen a fölszín alatt. Különben bármikor kimehet, ha éppen kedve tartja. Egyesek jobban szeretik az éjszakát — a földfény romantikus érzéseket ébreszt bennük.
 Az egysínű közben fölért a hegyeken átvezető útszakasz csúcspontjára. Mindkét utas elhallgatott, amim a csúcsok jobbra-balra teljes pompájukban kibontakozlak, majd elmaradoztak mögöttük. A szerelvény leküzdötte az akadályt, és most nekilódult a Mare Imbrium felé vezető, sokkal meredekebb lejtőnek. Miközben ereszkedtek, az éjszakából visszarángatott Nap fényívből először vékony csíkká, majd egyetlen fényponttá zsugorodon, végül pislogva teljesen kihunyt. E hamis naplemente utolsó pillanatában, másodpercekkel azelőtt, hogy ismét alámerültek a Hold árnyékába, Sadler feledhetetlenül varázslatos élményben részesült. Olyan sziklaperemen futoltak éppen, amely már kicsúszott a napfény alól, de a fölötte alig méternyire húzódó sín még elkapta a legutolsó sugarakat. Úgy tetszett, mintha egy lebegő fényszalagon futnának, egy inkább varázslat, mint emberi tudomány által teremtett, vibráló lángcsíkon. Ekkor végleg átvette az uralmat a sötétség, és a varázslat véget ért. Miközben Sadler szeme újból alkalmazkodott az éjszakához, az égboltra lassacskán visszalopakodtak a csillagok.
— Szerencséje van — szólalt meg Mollon —, én már vagy százszor megtettem ezt az utat, de ilyesmit még sohasem láttam. Most talán jobb, ha visszamegyünk a kocsiba... pár perc, és fölszolgálnak valami harapnivalót. Ezután már úgysem látni semmit.
 Ez aligha teljesen igaz, gondolta magában Sadler. Most, hogy a Nap végképp eltűnt, a ragyogó földfény visszahódította birodalmát, és betöltötte a hatalmas síkságot, amelyei a régi csillagászok oly helytelenül az Esők tengerének neveztek el. A maguk mögött hagyott hegyekhez képest ugyan kevésbé látványos, de azért mégis valahogy lélegzetelállító volt.
— Én még maradnék egy kicsit — mormolta Sadler —, ne feledje, hogy számomra itt még minden újdonság, és nem szerelnék elszalasztani semmit.
Mollon fölnevetett, de nem rosszallóan:
— Nem hibáztatom érte. Mi sokszor már természetesnek vesszük a dolgokat.
 Az egysínű most éppen egy olyan hajmeresztő" meredélyen suhant lefelé, ami a Földön föléri volna az öngyilkossággal. A hideg, zöld fényben úszó síkság gyorsan emelkedett feléjük. A keleti látóhatáron alacsony, az imént elhagyottakhoz képest törpe hegyek sora bontakozott ki. E kis világ meglepően közeli horizontja isméi kezdett összezárulni körülöttük. Visszaérkeztek a „tengerszintre"...
 A széthúzott függöny nyílásán Sadler követte Moltont a kocsi belsejébe, ahol az utaskísérő tányérokat rakott az utasok elé.
— Mindig ilyen kevesen utaznak? — kérdezte Sadler. — Nem valami gazdaságos megoldás.
— Attól függ, mit tekint gazdaságosnak — felelte Molton. — Egy csomó itteni dolog nevetségesnek tűnhet a maguk nyilvántartásai szerint. Ez a szolgáltatás igazán nem kerül sokba. A berendezések örökéletűek — nincs rozsda, nincs időjárás. A kocsikat is csak jó kétévenként szervizelik.
 Sadler erre valóban nem gondolt. Rengeteg dolgot kell még megtanulnia és jó részüket bizonyára elég fáradságos úton.
 Az étel ízletes volt, de meghatározhatatlan. Minden más holdi élelemhez hasonlóan ez is bizonyára az egyenlítő mentén négyzetkilométerszámra elhelyezkedő üvegházak túlnyomásos, hidroponikus ágyásaiban termett. A húsfélék feltehetően szintetikusak voltak. Éppen marhahús is lehetett volna, de Sadler tudta, hogy a Hold egyetlen élő tehene fényűző körülmények között tengeti napjait a Hipparkhosz Állatkertben. Ez is olyan haszontalan ismeret volt, amelyet ördögien makacs tudata nem akart kivetni magából.
 Lehet, hogy az étkezés tette nyájasabbá a többi csillagászt, mert egész barátságosnak mutatkoztak, amikor dr. Molton bemutatta őket egymásnak, sőt néhány percig arra is képesek voltak, hogy ne a bevásárlásaikról beszélgessenek. Az viszont azonnal kiderült, hogy némi aggodalommal tölti el őket Sadler küldetése. Gondolatban Sadler máris látta, amint végigfutnak kimutatásaikon, és azon jár az eszük, mit hozhatnak majd föl védelmükre, ha valami számonkérésre kerül sor. Egy percig sem kételkedett benne, hogy bizonyára roppant meggyőző történetekkel állnak majd elő, és tudományos érvekkel próbálják elvakítani, ha netán kiszúrná valamelyiküket. Ilyesmiben már neki is volt része korábban, igaz, nem pontosan ilyen körülmények között.
 A kocsi most vágott neki az út legutolsó szakaszának, és egy órán belül meg is érkezik az Obszervatóriumhoz. A. Maré Imbriumon keresztül vezető hatszáz kilométeres út csaknem teljesen egyenes és sima volt, attól a kis kitérőtől eltekintve, amelyet az Arkhimédész-fennsík hatalmas falának megkerülésére tettek. Sadler kényelmesen letelepedett, elővette jegyzetpapírjait, és tanulmányozni kezdte őket.
 A szervezeti struktúrát tartalmazó vázlat kiterítve csaknem az egész asztalt betakarta. Jó minőségű és az Obszervatórium egyes részlegeinek megfelelően többszínű nyomat volt, Sadler némi utálkozással szemlélte. Eszébe jutott, hogy az ősembert valamikor szerszámhasználó állatként határozták meg. Ő maga gyakran úgy érezte, hogy a modern ember leírására leginkább talán a papírfaló állat kifejezés felelne meg.
 Az „Igazgató" és az „Igazgatóhelyettes" címszók alatt a táblázat háromfelé ágazott, a következő meghatározásokkal: ADMINISZTRÁCIÓ, MŰSZAKI SZOLGÁLTATÁS, OBSZERVATÓRIUM. Sadler megkereste dr. Molton nevét — igen, itt van, az OBSZERVATÓRIUM szekcióban, közvetlenül a vezető tudományos munkatárs alatt, a „Színképelemzés" jelzetű, rövid névsor élén. Kitűnt, hogy hat beosztottja van, közülük kettővel — Jamiesonnal és Wheelerrel — épp az imént ismerkedett meg. A monokabin ötödik utasa, amint azonnal megállapította, egyáltalán nem tartozott a tudósok közé. Neve saját kis kockájában szerepelt a táblázaton, és egyenesen az igazgató alá volt beosztva. Sadler gyanította, hogy Wagnall titkár úr komoly hatalommal rendelkezik a mezőnyben, és minden tekintetben figyelemre méltó személy.
 Jó félóráig tanulmányozta a táblázatot, teljesen elmerülve az elágazások dzsungelében, amikor valaki váratlanul bekapcsolta a rádiót. Sadlernek semmi kifogása nem volt a kocsit betöltő halk muzsika ellen. Koncentrálókészsége ennél sokkal komiszabb beavatkozást is elviselt volna. Egyszer csak elhallgatott a zene, rövid szünet következett, majd fölhangzott az időjelzés hat bip-bipje, végül megszólalt egy fülbemászó hang:
— Itt a Föld, Kettes Csatorna, Bolygóközi Hálózat. Az imént hallott jel greenwichi idő szerint huszonegy órát jelent. Híreket mondunk.
 Zavarásnak nyoma sem volt. A szavak olyan tisztán hallatszottak, mintha csak valami helyi adó szólalt volna meg. De Sadler már korábban megfigyelte a monokabin tetején burjánzó antennaerdőt, s így tisztában volt vele, hogy valóban egyenes földi adást hall. Az éppen most hallatszó szavakat jó nyolc másodperccel ezelőtt ejtették ki odalent. E pillanatban már el is száguldottak mellette távolabbi világok felé. Vannak emberek, akik csak percek, sőt órák múlva hallhatják őket, már ha a Szövetségnek a Szaturnuszon kívül cirkáló valamelyik hajója éppen bekapcsolja vevőkészülékét. És e földi hang száguld majd tovább, terjeszkedik és halványodik, jóval túl az ember által föltárt tér határain, hogy valahol, az Alfa Centauri felé haladtában teljesen föloldódjon majd a csillagokból sugárzó rádióhullámok végtelen sokaságában.
— Itt a Híradó! Néhány perce jelentették Hágából, hogy a planetáris nyersanyag-konferencia kudarcba fulladt. A Szövetség küldöttei holnap hagyják el a Földet, az Elnöki Hivatal pedig az alábbi közleményt bocsátotta ki...
 Nem hangzott el semmi olyasmi, amit Sadler ne sejtett volna előre. Ám amikor valami régen várt félelem hirtelen bizonyossággá válik, mindig ugyanúgy megáll tőle az ember szívverése. Sadler végigpillantott a társain. Vajon fölfogják-e, milyen komoly dologról van szó?
 Igen: Wagnall titkár dühödt arckifejezéssel támasztotta tenyerébe az állat. Dr. Molton csukott szemmel dőlt hátra ülésén, Jamieson és Wheeler sötéten meredt az asztal lapjára. Igen, nyilván megértették. Munkájuk és a Földtől való távolság nem szakította el őket az emberiség ügyeinek fő áramlásától.
 Ez a személytelen hang a nézeteltérések és ellenérvek hosszú fölsorolásával, s azzal, hogy a fenyegetéseket alig burkolta a diplomácia nyelvezetének eufemizmusába, szinte réseket nyitott a kocsin, amelyeken beáramlott a holdbéli éjszaka embertelen, dermesztő hidege. Nehéz volt szembenézni a keserű igazsággal, miközben emberek milliói élnek tovább nyugodtan a romlatlanság paradicsomi állapotában. Megvonják majd a vállukat, és erőltetett kedélyességgel kijelentik: „Oda se neki... majd csak megoldódik valahogy a dolog!"
 Sadler egészen másképpen látta. Amint ott ült a fényesen kivilágított kis fémhenger belsejében, amely az Esők tengerén veszett iramban száguldott észak leié, tisztában volt vele, hogy az emberiség, kétszáz év után először, ismét a háború veszedelmével néz farkasszemet.

Második fejezet

 Ha kitör a háború, gondolta magában Sadler, azt inkább a körülmények szerencsétlen összjátéka okozza, mintsem tudatos politikai szándék. Valóban, az a makacs tény, hogy a Föld szembekerült volna gyarmataival, néha egyenesen a természet rossz tréfájának tetszett a szemében.
 Sadler már azelőtt is tisztában volt a jelenlegi válság mögött meghúzódó fontosabb tényekkel, hogy kelletlenül elfogadta váratlan és nemkívánatos megbízatását. Mindez már jó emberöltőnyi idő óta érlelődik, és a Föld nevű bolygó sajátságos helyzetéből fakad. Az emberi faj a Naprendszer egy kivételes világában alakult ki, amely sehol másutt föl nem lelhető, hatalmas természeti kincsestárral rendelkezett. E véletlen sorsszerűség adta meg a kezdő lökést az ember műszaki ismereteinek bámulatos föllendüléséhez, ám amikor végre eljutott más bolygókra is, meglepetésére és bosszúságára azt kellett tapasztalnia, hogy számos létfontosságú kérdés terén továbbra is anyabolygójának függőségében marad.
 Valamennyi bolygó közül a Föld a legsűrűbb, csak a Vénusz közelít hozzá valamelyest ezen a téren. De a Vénusznak nincs kísérője, és a Föld-Hold-rendszer olyan kettős világot alkot, amely páratlan az egész Naprendszerben. Keletkezésének módja máig megoldatlan rejtély, de annyi ismeretes, hogy a Föld cseppfolyós korában a Hold mostani távolságának mindössze töredékére keringett tőle, és gigászi árapály-mozgást idézett elő társának képlékeny anyagában.
 Ennek a belső hullámzásnak köszönhetően a Föld kérge nehézfémekben gazdag — sokkal gazdagabb, mint bármely másik bolygóé. A többiek kincseiket mélyen, áthatolhatatlan kérgük alatt őrzik, olyan nyomás- és hőmérsékleti viszonyok közepette, amelyek miatt hozzáférhetetlenek az ember ragadozó mohósága számára, így, amint az emberi civilizáció mind távolabb merészkedett a Földtől, az anyabolygó csökkenő készleteinek kizsákmányolása egyre fokozódott.
 A könnyebb anyagok korlátlan mennyiségben álltak rendelkezésre a többi világban is, de az olyan nehézfémek, mint a higany, ólom, uránium, platina, tórium vagy volfrám, csaknem beszerezhetetlennek bizonyultak. Legtöbbjüket pedig nem lehetett helyettesíteni semmivel; mesterséges előállításuk tömegméretekben nem volt kifizetődő még két évszázados erőfeszítések után sem — a modern technológia viszont nem nélkülözhette őket.
 Szerencsétlen helyzet volt ez, sőt roppant kellemetlen a Mars, a Vénusz és a nagyobb távoli holdak fiatal köztársaságai számára, amelyek mára s Szövetség keretei között egyesültek, így függőségben maradtak a Földtől, és nem terjeszkedhettek tovább igényeiknek megfelelően a Naprendszer határai felé. Kikutatták a kisbolygókat és a holdakat, a nagyobb bolygók kialakulása nyomán hátramaradt egész szemétdombot, ám értéktelen sziklákon és némi jégen kívül nemigen találtak semmit. Kalaplevéve járulhattak tehát az anyabolygó elé, jó tucatnyi, az aranynál sokkal értékesebb fém csaknem minden grammjáért.
 Mindez önmagában még nem is lett volna olyan komoly gond, ha a Föld nem vált volna egyre féltékenyebbé leszármazottai iránt az űrhajózás hajnala óta eltelt két évszázad folyamán. Régi, sőt ősrégi történet ez, gondolta magában Sadler, amelynek klasszikus példája talán éppen Anglia és az amerikai gyarmatok esetében lelhető föl. Az ugyan teljesen igaz, hogy a történelem ismétli önmagát, de bizonyos történelmi helyzetek azért vissza-visszaköszönnek. A Földet most kormányzó emberek sokkal okosabbak, mint III. György király volt, mostanában mégis csaknem ugyanazok a reakcióik, mint annak idején a szerencsétlen uralkodónak. 
Mindkét fél számos dologra hivatkozhatott, ez mindig és mindenhol így van. A Föld kifáradt, kimerült azáltal, hogy legragyogóbb elméit küldte ki a bolygók világába. Tapasztalta, hogyan hagyja el életereje, és tisztában volt vele, hogy máris alulmaradt a jövőért folytatott versenyben. De miért gyorsítaná föl a folyamatot azzal, hogy versenytársai kezébe adja a hozzá szükséges eszközöket?
 A másik oldalról a Szövetség némi keresett nehezteléssel tekintett vissza a világra, amelyből származott. A Marsra, a Vénuszra és az óriásbolygók holdjaira juttatta el az emberi faj legkiválóbb agyvelőit és legmerészebb fölfedezőit. Most ott volt a külső frontvonal, amely a végtelenségig nyomul majd előre a távoli csillagok felé; ez volt eddig az emberiség előtt a leghatalmasabb fizikai kihívás, amellyel csak a legtökéletesebb tudományos ismereteket és a legelszántabb igyekezetet lehetett szembeszegezni némi eséllyel. Mindezen tulajdonságok viszont újabban nem sokai számítottak a Földön: a puszta tény, hogy mindezzel a Föld is teljesen tisztában van, csöppet sem enyhítette a helyzetet.
 Mindez persze okozhat holmi nézeteltéréseket, sőt még bolygóközi súrlódásokat is, de semmiképpen nem lehet komoly erőszak forrása. Az utóbbihoz még további tényezők is kellettek — egy szikra, amely előidézheti az egész Naprendszert alapjaiban megrendítő robbanást.
 És ez a szikra most kipattant. A világnak még nem volt róla tudomása, sőt maga Sadler is teljes tudatlanságban volt felőle még alig hat hónappal ezelőtt is. A Központi Hírszerzés, ez az árnyékszervezet, amelynek most már, akaratától függetlenül, ő is tagja, éjjel-nappal azon munkálkodott, hogy semlegesítse ezt a veszélyt. A „Holdfelszín alakzatai kialakulásának kvantitatív elmélete" című matematikai tanulmány egyáltalán nem látszott olyasminek, ami háborúskodás kirobbanásához vezethet, bár egy hasonlóan elméletinek látszó munka egy bizonyos Albert Einstein tollából egyszer már véget vetett egy másik háborúnak.
 
A mostani tanulmányt két évvel ezelőtt írta egy Roland Phillips nevű professzor, egy békés oxfordi kozmológus, akinek semmi köze a politikához. Benyújtotta a Királyi Csillagászati Társasághoz, és most egyre nehezebb megmagyarázni neki, miért késik még mindig a kiadása.
 Sajnos — és ez a tény okozott máris annyi fejfájást a Központi Hírszerzésnek — Phillips professzor, teljesen ártatlanul, küldött belőle egy-egy példányt kollégáinak a Marsra és a Vénuszra is. Kétségbeesett kísérleteket tettek rá, hogy útközben elcsípjék őket, de hasztalan. A Szövetség mára már nyilvánvalóan tudomást szerzett róla, hogy a Hold korántsem olyan nincstelen világ, amilyennek kétszáz éven át vélték.
 A már kiszivárgott tudás visszaszívására természetesen nem volt mód, de a Hold körül azért még akadt számos más dolog is, amelyeket úgyszintén nem volt szabad megtudnia a Szövetségnek. Valahogy mégis tudomást szerzett róluk. Valamilyen léken át információk szivárogtak a Földről a Holdra s onnan tovább, a többi bolygó felé.
 Ha otthon támad valami szivárgás, gondolta magában Sadler, az ember vízvezeték-szerelőért küld. De mit kezdhetnénk egy olyan szivárgással, amelynek forrása nem látható, és amely bárhol eredhet egy akkora világon, mint egész Afrika?
 Még most is nagyon keveset tudott a Központi Hírszerzés nagyságáról és módszereiről, s még mindig tiltakozott az ellen — bár tudta, teljesen hiábavalóan —, hogy ilyen durván beleavatkozott a magánéletébe. Szakmáját tekintve pontosan az volt, aminek most is kiadta magát: könyvelő. Hat hónappal ezelőtt, minden magyarázat nélkül és olyan okoknál fogva, amelyeket talán sohasem ismerhet meg, meghallgatásra hívták, és fölajánlottak neki egy közelebbről meg nem határozott munkakört. Teljesen a döntésére bízták, elfogadja-e, csak éppen annyit tudattak vele, hogy jobban teszi, ha nem utasítja vissza. Azóta ideje nagyobb részét hipnotikus álomban töltötte, mialatt a legkülönfélébb ismereteket táplálták belé, és szerzetesi visszavonultságra kényszerítették Kanada valamelyik eldugott csücskében. (Legalábbis ő úgy vélte, hogy Kanadában van, de ezzel az erővel lehetett volna Grönlandon vagy éppen Szibériában is.) Most pedig itt van a Holdon, egyszerű gyalogként a bolygóközi sakkjátszmában. Annak örült volna a legjobban, ha ez az idegesítő állapot minél hamarabb véget ér. Teljesen hihetetlen volt számára, hogy bárki, bármikor önként fölcsapjon titkos ügynöknek. Csak teljesen éretlen és kiegyensúlyozatlan egyének találhattak szerinte bármilyen kielégülést ilyenféle civilizálatlan elfoglaltságban.
 Részesült ugyan némi kárpótlásban is. Normális úton soha, semmi esélye nem lett volna rá, hogy eljusson a Holdra, az itt összeszedett tudásnak pedig valamikor később még jó hasznát is veheti. Sadler mindig törekedett a távlatokban való gondolkodásra, különösen olyankor, ha adott helyzete valamiért nyomasztóan hatott rá. Most pedig mind személyes, mind bolygóközi szinten eléggé elkeserítő volt a dolgok állása.
 A Föld biztonsága valóban nagyon felelősségteljes kérdés volt, de persze túlságosan is nagy teher egyetlen ember számára. Bárhogy is számíthatta a józan ész, a bolygóközi politika mérhetetlen problémái csekélyebb terhet jelentettek számára a mindennapi élet apró-cseprő ügyeinél. Egy űrbéli megfigyelő szemében eléggé különösnek tetszhetett volna, hogy Sadler legfőbb gondjai egyetlen emberi lény körül összpontosultak. Azon töprengett magában, vajon Jeanette megbocsátja-e neki valaha is, hogy távol volt tőle a házassági évfordulójukon. Legalább ennyit elvárhatott volna tőle, de éppen ez volt az a dolog, amelyet a legkevésbé merhetett megtenni. Ami a feleségét és a barátait illeti, számukra még mindig a Földön volt. A Holdról semmiképpen sem hívhatta volna föl őket anélkül, hogy tartózkodási helye ki ne tudódjék, mivel a két és fél másodperces időeltolódás azonnal elárulta volna.
 
A Központi Hírszerzés sok mindent képes volt elintézni, de a rádióhullámok sebességét semmiképpen sem növelhette meg. Megtehette, hogy ígéretéhez híven, a kért időpontban kézbesíti évfordulós ajándékát, de azt már nem közölhette az asszonnyal, mikorra várható haza.
 És persze azt a tényt sem tehette semmissé, hogy a hollétét illetően hazudnia kellett volna a feleségének, a Biztonság szent nevében.

Harmadik fejezet

 Miután Conrad Wheeler befejezte a szalagok összehasonlítását, fölkelt karosszékéből, és háromszor körbejárta a helyiséget. Mozgása alapján egy öreg róka kapásból megállapíthatta, hogy viszonylag új fiú a Holdon. Mindössze hat hónapja tartózkodott az Obszervatóriumban, és még mindig túlzott figyelmet fordított a töredéknyi gravitációnak, amelynek körülményei között itt élt. Mozgásában volt még némi darabosság, ami élesen elütött régebben itt tartózkodó kollégáinak sima mozdulataitól. Hirtelensége részben saját vérmérsékletéből fakadt: elemi fegyelmezetlenségéből és abból a tulajdonságból, hogy hajlamos volt elhamarkodott következtetések levonására. Ebben a pillanatban éppen e tulajdonságának megzabolázásán fáradozott.
 Korábban ugyan követett el kisebb szakmai hibákat, de most egészen biztos, hogy semmi helye a kételkedésnek. A tények vitathatatlanok, a számítások rutinszerűek, az eredmény viszont egyenesen megdöbbentő. Odakint, a tér végtelen mélységeiben fölrobbant egy csillag, méghozzá elképzelhetetlen hevességgel. Wheeler még egyszer végigfutott a lejegyzett számsorokon, tizedszer is alaposan ellenőrizte őket, majd a távbeszélő kagylójáért nyúlt.
 Sid Jamieson csöppet sem örült, hogy zavarják. — Valóban olyan fontos? — kérdezte ingerülten. — Éppen a sötétkamrában vagyok, és a Vén Patkánynak dolgozom valamin. Mindenképpen meg kell várnom, míg ezek a lemezek lemosódnak.
— Az mennyi időt jelent?
— Hm, úgy öt percet. Aztán van itt még néhány, amit meg kell csinálnom.
— Én meg azt hiszen, ez nagyon fontos... és mindössze egy pillanat. Idefönt vagyok az ötös műszer kabinban.
 Amikor Jamieson megérkezett, még mindig az előhívót törölgette a kezéről. A fényképezés bizonyos folyamatai még háromszáz év múltán is lényegében változatlanok maradtak. Wheeler, aki úgy vélte, hogy elektronikával minden megoldható, öregebb barátainak munkálkodását leginkább az alkímia korszakából í H okolt maradványoknak tekintette.
— Nos? — szólalt meg Jamieson, aki rendszerint csínján bánt a szavakkal.
Wheeler az asztalán heverő lyukszalagra mutatott.
— Éppen a fényerősségmérő generátor rutinellenőrzését végeztem, és az egyszer csak talált valamit.
— Mindig ezt csinálja — morgott Jamieson. — Ha valaki tüsszent egyet valahol az Obszervatóriumban, máris úgy tesz, mintha egy új bolygót fedezett volna föl.
Jamieson kételyei szilárd alapokon nyugodtak. Az integrátor trükkös készülék volt, könnyen megtéveszthető, sok csillagász szerint több bajt okozott, mint amennyi hasznát vehették. De mivel az igazgató egyik kedvenc programjának része volt, mindaddig semmi esélyük nem volt rá, hogy megszabaduljanak tőle, míg személyi változás nem következik be a vezetésben. Maclaurin találta föl, még azokban a régi időkben, amikor gyakorlati csillagászattal is ráért foglalkozni. Az égbolt automata házőrzőjeként képes volt évekig türelmesen várakozni, míg egy új csillag — egy nova — föl nem lobbant valahol a mennyekben. Akkor nyomban megszólaltat valami csengőt, hogy fölhívja magára a figyelmet.
— Tessék — mondta Wheeler —, ott a fölvétel. Ne csak az én szavam legyen rá a bizonyíték.
 Jamieson átfutotta a szalagot a konverteren, lemásolta az adatokat, és gyors számítást végzett magában. Wheeler elégedetten és megkönnyebbülten elvigyorodott, amikor meglátta, hogy barátjának leesik az álla.
— Tizenhárom nagyságrend, huszonnégy óra alatt. Huúú!
— Én tizenhárom egész négy tizednek számoltam, de így is éppen elég. Az utolsó filléremet rá, hogy szupernóva. Méghozzá közeli!
 A két fiatal csillagász gondolatokkal terhes csöndben meredt egymásra. Végül Jamieson megjegyezte:
— Túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. Ne kezdd szertekürtölni mindenkinek, míg teljesen biztosak nem lehetünk benne. Legelőször végezzünk színképelemzést, addig viszont kezeljük közönséges novaként.
Wheeler szemében álmodozó kifejezés jelent meg.
— Mikor is volt az utolsó szupernóva a galaxisunkban?
— Tycho csillaga volt az... de nem is... kicsivel később, úgy 1600 körül.
— Akárhogy is, jó régen volt. Ezzel biztosan megint beférkőzhetem az igazgató kegyeibe.
— Az meglehet — mormolta Jamieson szárazon. — Egy szupernóvától ennyi igazán elvárható. Megyek, előkészítem a színképelemzőt, míg te végzel a jelentéssel. Nem lehetünk teljesen önzők, nyilván a többi obszervatórium is be akar kapcsolódni a buliba. — Az integrátorra nézett, amely ismét a szokásos nyugalommal pásztázta az eget. — Azt hiszem, ezzel megcsináltad a szerencsédet — tette hozzá —, még akkor is, ha egy-két űrhajó helyzetjelzőin kívül többé soha nem találsz semmit.
 Sadler különösebb megrendülés nélkül vette tudomásul a dolgot a társalgóban, egy jó órával később. Túlságosan elfoglalták a saját problémái és a hegynyi fölgyülemlett munka, hogysem különösebben törődjön az obszervatórium rutintevékenységével, még ha éppen tökéletesen ért is belőle valamit. Wagnall titkár azonban gyorsan megvilágította előtte, hogy ezúttal korántsem valami megszokott jelenségről van szó.
— Ez olyasvalami, amit nyugodtan följegyezhet a költségvetési kimutatásaiba — mondta vidáman. — Évekre szólóan ez lesz a legnagyobb csillagászati fölfedezés. Menjünk föl a tetőre!

 Sadler ledobta a Time Interplanetary csípősen éles hangú vezércikkét, amelyet fokozódó ingerültséggel olvasott éppen. Az újság azzal az álomszerű lassúsággal esett le, aminek látványához még mindig nem szokott hozzá, majd követte Wagnallt a felvonóhoz.
Elhúztak a lakószint, azután az igazgatás, majd végül az energetikai és közlekedési szint mellett, és felbukkantak az egyik kis megfigyelőkupolában. A plasztikbuborék átmérője alig volt tízméternyi, a holdbéli nappal idején védelmét biztosító redőnyzetét hátrahúztak. Wagnall kikapcsolta a belső világítást, és fölnéztek a csillagokra meg a Föld növekvő korongjára. Sadler már többször is járt itt azelőtt; nem ismert hatásosabb gyógyszert a szellemi fáradtság ellen.
Jó negyedkilométernyire tőlük az ember által valaha épített leghatalmasabb távcső gigászi támszerkezete határozottan beállította a műszert a déli égbolt egy bizonyos pontjára. Sadler tisztában volt vele, hogy nem szemmel látható csillagokra, még csak nem Is ennek az univerzumnak a csillagaira mered. Az űr távoli térségeit szondázza, jó milliárd fényévnyire az emberiség otthonától.
 Ekkor a távcső váratlanul kezdett elfordulni észak felé. Wagnall kimérten felkuncogott.
— No, most jó páran a hajukat tépik — mormolta. — Beleszóltunk a programjukba, hogy most a Nova Draconis felé fordítjuk a nagyágyúkat. Hm, lássuk csak, megtaláljuk-e?
Egy kis ideig keresgélt, egy kezében tartott vázlat alapján. A szintén észak felé meredő Sadler semmit sem látott, ami a legkevésbé is szokatlan lett volna. Minden csillag ugyanolyannak tűnt a szemében, mint máskor. Ám Wagnall magyarázatát követve, a Nagymedve és a Sarkcsillag segítségével hamarosan megtalálta az északi látóhatár közelében azt a bizonyos aprócska fénypontot. Egyáltalán nem tett rá valami nagy benyomást, még annak tudatában sem, hogy alig pár napja még csak a legnagyobb távcsövek segítségével lett volna kivehető, és hogy a fényereje alig néhány óra alatt a százezerszeresére nőtt.
Wagnall valószínűleg megérezte a csalódottságát. Lehet, hogy e pillanatban nem túl látványos — mondta védekezőn —, de még javában növekszik. Kis szerencsével majd egy-két nap múlva láthatunk valami igazán érdekeset.
Vajon a holdbéli vagy a földi napra gondol, töprengett magában Sadler. Az ember sohasem lehet biztos benne, mint annyi más itteni dologban. Ugyan minden óra huszonnégy órás ciklusban járt, és a G.M.T.-t — a greenwichi középidőt — mutatta. Ennek egyik apró előnye abban rejlett, hogy az embernek elég volt a Földre pillantania, és megközelítőleg máris tudhatta a pontos időt. Persze azt is jelentette, hogy a világosság és a sötétség itteni váltakozásának semmi köze nem volt ahhoz, hogyan járnak az órák mutatói. Amikor például delet mutattak, a Nap bárhol lehetett a látóhatár fölött vagy éppen alatt.
 Sadler az északi égboltról visszafordította tekintetét az Obszervatóriumra. Mindig úgy vélekedett — és nem vette a fáradságot, hogy mélyebben elgondolkodjon rajta —, hogy bármely csillagászati obszervatóriumnak hatalmas kupolákból kell állnia, és megfeledkezett arról, hogy a Holdon, ahol nincs időjárás, nem szükséges a műszereket zárt térben elhelyezni. Az ezer centiméteres tükör és kisebbik párja csupaszon és védtelenül állt odakint, a légmentes űrben. Csak törékeny kezelőik bújtak meg föld alatti városuk melegségében és levegőjében.
 A látóhatár körös-körül csaknem teljesen sík volt. Bár maga az Obszervatórium a magas falakkal övezett Platón-fennsík közepe táján helyezkedett el, a peremhegység már nem volt látható a Hold görbületének következtében. Unalmas, csupasz pusztaság volt, még néhány kisebb dombocska sem tette változatosabbá. Csupán tágas, poros síkság, amelyet csak itt-ott tarkít egy-egy becsapódási lyuk vagy parányi kráter — no meg az emberkéz alkotta szerkezetek, amelyek a csillagokra irányulnak, hogy megfosszák őket ősi titkaiktól.
 Távozóban Sadler még egyszer visszanézett a Draco felé, de addigra már el is felejtette, hogy a Sarkcsillag környékének melyik halvány fénypontját kellene kiválasztania.
— Tulajdonképpen miért fontos ennyire az a csillag? — kérdezte Wagnalltól, a tőle telhető legnagyobb figyelmességgel, mivel semmi pénzért nem akarta volna megbántani a titkár érzékenységét.
Wagnall először hitetlenkedő, majd fájdalmas, végül megértővé váló pillantással mérte végig.
— Nos — kezdte a magyarázatot —, azt hiszem, a csillagok éppen olyanok, mint az emberek. Az igazán jól neveltek általában nemigen hívják föl magukra a figyelmet. Természetesen ezekből is sok mindent kihámozhatunk, de a legtöbbet azokból tanulhatjuk, amelyek letérnek a szokványos útról.
— És a csillagok elég gyakran viselkednek ilyen rendetlenül?
— Minden évben legalább száz lobban föl, csupán a mi galaxisunkban, de azok csak a közönséges nóvák. Csúcspontjuk elérésekor százezerszer olyan fényesek is lehetnek, mint a mi Napunk. A szupernóva azonban sokkal ritkább és sokkal lenyűgözőbb jelenség. Még mindig nem tudjuk, mi okozza, de amikor egy csillag szupernovává válik, több milliárdszor is fényesebb lehet a Napnál. Valójában fényesebb lehet, mint a galaxis valamennyi csillaga együttvéve.
 Sadler ezen elrágódott egy darabig. Valóban olyan gondolat volt ez, amely megérdemel egy percnyi elmélyült töprengést.
— A legfontosabb pedig az — folytatta Wagnall lelkesen —, hogy ilyesmi nem történt, mióta a teleszkópot föltalálták. A mi galaxisunkban jó hatszáz éve lobbant föl a legutolsó szupernóva. Más galaxisokban persze jó néhány akadt, de túlságosan távol ahhoz, hogy megfelelően tanulmányozhassuk. Ez viszont szószerint itt hever a lábunk előtt. És ez a tény pár napon belül teljesen nyilvánvalóvá válik. Sőt már pár óra múlva mindent túlragyog az égen, a Nap és a Föld kivételével.
És mire számítanak, mit tanulhatunk belőle?
 A szupernóva-robbanás a természetben ismert Ieggigantikusabb esemény. Olyan körülmények között vizsgálhatjuk az anyag viselkedését, amelyekhez képest az atomrobbanás gyújtópontja halálosan nyugodtnak tekinthető. Ám ha maga is azok közé tartozik, akik mindenáron valami gyakorlati hasznot keresnek bármiben, nos, határozottan érdekeltek vagyunk abban, hogy megtudjuk, vajon mi mehet végbe egy fölrobbanó csillag belsejében. Végül is egy szép napon a mi Napunk is úgy dönthet, hogy erre az útra lép.
— És ha ez bekövetkezik — vágott vissza Sadler —, én inkább nem akarnék tudni róla előre. Vajon lehetnek-e bolygóáldozatai is egy-egy novának?
— Egyelőre tökéletesen lehetetlen volna megmondani. De elvben viszonylag gyakran kell előfordulnia, mivel átlagosan minden tizedik csillagnak vannak bolygói.
 Határozottan vérfagyasztó volt a gondolat. Bármelyik pillanatban éppolyan eséllyel, mint nem, valahol a világmindenségben, egész naprendszer hullhatott a kozmikus olvasztókemencébe, különös lények által benépesített világaival és civilizációival egyetemben. Az élet ugyanis törékeny, kifinomult jelenség, amely borotvaélen táncol hideg és meleg között.
 Ám az ember nem elégszik meg a természet szeszélyes játékával. Lázasan építgeti saját halotti máglyáját.

 Ugyanez a gondolat foglalkoztatta dr. Moltont is, de ő, Sadlertől eltérően, egy vigasztalóbbat szegezhetett szembe vele. A Nova Draconis több mint kétezer fényévnyire van innen: robbanásának fénye Krisztus születésétől fogva száguldott felénk. Ez alatt az idő alatt naprendszerek millióin haladhatott keresztül, ezernyi világ lakóiban kelthetett rémületet. A négyezer fényévnyi átmérőjű kör peremén ebben a pillanatban biztos lenniük kell más csillagászoknak is, akik az övétől nem sokban különböző eszközökkel próbálják elfogni e haldokló napnak a világmindenség határai felé száguldó különféle sugárzásait. Még különösebb volt a gondolat, hogy végtelenül távolibb megfigyelők, akiknek szemében a mi galaxisunk nem több valami halvány fénypacninál az égen, vagy százmillió évvel ezután arra figyelnek majd föl, hogy sziget-univerzumunk fénye egy rövid időre kétszeresére növekszik.
Dr. Molton az irányítópult előtt állt, laboratóriumként és műhelyként is szolgáló, kicsiny szobájában.
Valaha ez a halványan megvilágított helyiség sem különbözött az Obszervatóriumot alkotó többi sejttől, de lakója mára már rányomta egyéniségének bélyegét.
Az egyik sarokban művirágokkal teli váza állt, ami ezen a helyen egyszerre volt oda nem illő, de valahogy mégis kedves színfolt. Ez volt Molton egyetlen szeszélye, s ezért igazán senki sem neheztelhetett rá.
Mivel az őshonos holdbéli növények olyan kevéssé voltak dekoratívak, kénytelen volt beérni a Központi Városban számára ügyes kezek által készített viasz- és drótszerkezetekkel. Olyan leleményesen és ügyesen változtatgatta elrendezésüket, hogy két egymást követő napon látszólag sohasem ugyanazok a virágok díszítették a szobáját.
 Wheeler néha azzal csúfolta különös hobbija miatt, hogy mindez a honvágy jele, és biztosan szeretne már visszamenni a Földre. Való igaz, dr. Molton már jó három éve járt utoljára a szülőföldjén, Ausztráliában, de nem látszott rajta, hogy akár most is sürgetné a hazatérést. Amint maga megfogalmazta: vagy száz életre való tennivalója volt itt, s különben is inkább összegyűjti a szabadságát, hogy majd egyszerre vegye ki, ha arra támad kedve.
 A virágok mellett fém irattartók sorakoztak, bennük a sok ezer színképelemzéssel, amelyeket Molton a kutatásai során gyűjtött össze. Mint annyiszor hangsúlyozta, ő nem elméleti csillagász. Csupán megfigyelte és följegyezte a dolgokat. Az már mások dolga, hogy megmagyarázzák az általa találtakat. Olykor ingerült matematikusok kopogtattak az ajtaján azzal, hogy semmilyen csillag esetében sem valószínű ilyen színkép. Molton ilyenkor az irattartóihoz fordult, ellenőrizte, hogy nem követett-e el valami hibát, majd így válaszolt: — Ne nekem tegyetek ezért szemrehányást. Vitassátok meg Természet Anyánkkal.
 A helyiség többi része zsúfolásig tele volt olyan berendezésekkel, amelyek teljesen értelmetlenek lettek volna egy laikus számára, de még számos csillagászt is zavarba ejtettek. Legtöbbjüket Molton maga készítette vagy legalábbis tervezte, hogy aztán a kivitelezést a segédeire bízza. A legutóbbi kétszáz év folyamán minden gyakorló csillagásznak egy kicsit villanyszerelőnek, mérnöknek és fizikusnak is kellett lennie, sőt, ahogy a berendezések egyre drágábbakká váltak, még közéleti személyiségnek is.
 Az elektronikus utasítások némán suhantak végig a kábeleken, amint Mollon elvégezte a durva és a finom beállítást. Magasan a feje fölött a hatalmas távcső, mint valami gigászi ágyú, puhán elfordult észak felé.
 A cső alján elhelyezkedő jókora tükör az emberi szem teljesítményéhez képest milliószoros fénymennyiséget gyűjtött egybe, majd halálos pontossággal egyetlen sugárba tömörítette. Ez a sugár tükörről tükörre, mint valami periszkópon át, lejutott dr. Moltonig, aki most már azt művelt vele, amit csak akart.
 Ha egyenesen belenéz a sugárba, a Nova Draconis éles fénye egy szempillantás alatt megvakítja, különben is, a műszereihez képest a saját szeme szinte semmire sem lett volna jó. Helyére illesztette hát az elektronikus színképelemzőt, és pásztázni kezdett vele. Most végigtapogatja a Nova Draconis teljes színskáláját, türelmes pontossággal, a sárgától á zöldön és kéken át az ibolyáig és a legtávolibb ultraibolyáig, messze túl az emberi szem felfogóképességének határain. Pásztázás közben a műszer minden árnyalat intenzitását pontosan rávezeti a mozgó szalagra, és olyan kikezdhetetlen följegyzést készít róla, amit a leendő csillagászok még ezer esztendő múlva is nyugodtan használhatnak.
 Kopogtattak az ajtón, majd Jamieson lépett be, kezében a még mindig száradóban lévő fényképlemezeket lóbálva.
— A legutóbbi fölvételek alaposan elkapták! — jelentette ki ünnepélyesen. — Megmutatják, hogy tágul a gázburok a nova körül. És a sebessége megegyezik a te Doppler-effektusod szerintivel.
— Reméltem is — dörmögte Mollon. — No lássuk csak!
 Átnézte a lemezeket, miközben a háta mögött tovább zümmögtek az automata üzemmódra beálló finom motorok. Ezek persze még csak negatívok voltak, de a többi csillagászhoz hasonlóan ő is régen megszokta őket, s így a kiértékelésük semmivel sem volt nehezebb, mint bármely pozitív képé.
A közepe táján ott volt a Nova Draconist jelző kis korong, a túlexponáltság révén mélyen beleégve az emulzióba. Körülötte pedig szabad szemmel alig láthatóan terjeszkedett egy halvány gyűrű. Ahogy múlnak a napok, gondolta Molton, az a gyűrű egyre tágul majd az űrben, míg teljesen föl nem szívódik. Olyan kicsinynek és jelentéktelennek látszott, hogy ésszel fel sem volt foghaló, milyen is a maga valóságában. A múltba néztek most vissza, egy olyan katasztrófa képére, amely jó kétezer évvel ezelőtt következett be. Csak nézték a lánghéjat, amelynek még nem volt ideje fehér izzásúra lehűlni, s amelyet a fölrobbant csillag óránként több millió kilométeres sebességgel lőtt ki a végtelen űrbe. A terjeszkedő lángfal a leghatalmasabb bolygót is rezzenéstelenül nyelte volna magába. A Földről nézve mégsem volt több egy, a láthatóság határán lévő, halvány fénykarikánál.
— Kíváncsi vagyok rá — dünnyögte Jamieson csöndesen —, valaha is rájövünk-e majd, miért csinálják ezt egyes csillagok?
— Néha — válaszok Mollon —, amikor a rádiót hallgatom, arra gondolok, hogy itt sem jönne rosszul valami ilyesmi. A tűz ugyanis kiváló fertőtlenítő.
 Jamieson őszintén megrendült; ez a kijelentés annyira nem volt jellemző Moltonra, akinek külső tüskéssége oly tökéletlenül álcázta mély, belső melegségét.
— Ezt nem gondolhatod komolyan! — tiltakozott.
— Hát, biztosan nem. Az elmúlt millió év folyamán mégiscsak föl tudtunk mutatni némi fejlődést, és egy csillagásznak, azt hiszem, türelmesnek kell lennie. De gondolj csak arra a zűrzavarra, ami felé most haladunk... nem gondoltál arra még soha, milyen véget érhet egyszer ez az egész?
A szavak mögött olyan szenvedély, olyan mélységes visszafojtott érzelem feszült, ami megdöbbentette és alaposan fölzaklatta Jamiesont. Molton eddig még sohasem adta ki magát ennyire — valójában sohasem mutatta ki, hogy saját szűkebb szakterületén kívül bármi iránt is képes komolyabb érzelmekre. Jamieson tisztában volt vele, hogy egy vasakaraton nyugvó önkontroll pillanatnyi megingásának a tanúja éppen. Ez a saját tudatában is fölkavart egyet-mást, és most az elméje riadt állatként reagált a fölismerésre.
 A két tudós egy hosszú pillanatig egymásra meredt, töprengve, tapogatózva próbálta áthidalni a szakadékot, amely minden embert elválaszt még a közvetlenül mellette lévőtől is. Ebben a pillanatban az automata színképelemző éles csengőszóval jelezte, hogy végzett a feladatával. Az ünnepélyes feszültség megtört, ismét fölébük tornyosult a mindennapi élet ezernyi gondja, így azután a pillanat, amely fölmérhetetlen következményekhez vezethetett volna, összerezzent a létezés peremén, és ismét visszatért a feledésbe.

Negyedik fejezet

 Sadler jobban ismerte a helyzetet, mintsem hogy önálló dolgozószobát reméljen. A legtöbb, amire számított, egy szerény íróasztal volt a könyvelési részleg valamelyik sarkában, és pontosan ezt is kapta meg. Nem bánkódott miatta, mivel nem akart semmiféle Bonyodalmat, és kerülte az iránta megnyilvánuló fölösleges érdeklődést, s ezért még az asztalnál is a lehető legkevesebb időt töltötte. Beszámolóinak végleges megszövegezését úgyis lakószobájának magányában végezte el — abban a parányi fülkében, amely éppen csak akkora volt, hogy ne fogja el benne a klausztrofóbia, s amely egy volt a lakószint folyosóján található száz hasonló fülke közül.
Jó néhány napjába belekerült, mire képes volt alkalmazkodni ehhez a teljesen mesterséges életmódhoz. Itt, a Hold szívében nem létezett az idő. A holdbéli nappalok és éjszakák közötti kegyetlen hőingadozás egy méternyinél nem hatolt mélyebbre a kőzetbe, az ilyen napi hő- és fagyhullámok szertefoszlottak, még mielőtt ezt a mélységet is elérték volna. Csupán az ember órája ketyegte le a másodperceket és a perceket. Huszonnégy óránként egyszer elhalványult a folyosók világítása, és úgymond, beállt az éjszaka. Az Obszervatórium azonban akkor sem merült álomba. Az óra állásától függetlenül valaki műidig szolgálatban volt. A csillagászok persze hagyományosan a legkülönösebb órákban dolgoztak, feleségeik nem csekély bosszúságára (azokat a gyakori eseteket nem számítva, amikor maguk a feleségek is csillagászok voltak). A holdbéli életritmus nem jelentett számukra külön megpróbáltatást. Leginkább még a mérnökök zúgolódtak, akiknek a levegőt és az energiát kellett előállítaniuk, és akik a kommunikációi, valamint az Obszervatórium számos egyéb szolgáltatását biztosították, huszonnégy órás ciklusban.
 Egészében véve, gondolta magában Sadler, még az adminisztrációnak van a legjobb dolga. Igazán nem számított ugyanis, ha a Könyvelés, a Szórakoztató Részleg vagy a Raktárak nyolc órára bezártak, amint minden huszonnégy órában egyszer meg is tették, ha közben az orvosi rendelő és a konyha azért működött.
 Sadler minden tőle telhetőt elkövetett, hogy senkivel se akassza össze a bajuszát, és legjobb meggyőződése szerint ez mindeddig sikerült is neki. A vezetőség mindegyik tagjával találkozott már, az egy igazgató kivételével, aki éppen a Földön tartózkodott, és látásból ismerte már az Obszervatórium munkatársainak több mint a felét. Munkaterve tudatosan vette sorra valamennyi részleget, míg meg nem ismerkedett mindennel, amit csak ez a hely fölkínálhatott. Miután mindezzel végzett, megpihent, hogy gondolkodással töltsön el egy-két napot. Akadnak ugyanis olyan munkálatok, amelyek bármilyen sürgősek, mégsem lehet őket siettetni semmiképpen.
 A sürgősség — igen, ez volt az ő legfőbb problémája. Nemegyszer tudomására hozták, igaz, nem rosszindulatúan, hogy a lehető legzavarosabb pillanatban érkezett az Obszervatóriumba. A fokozódó politikai feszültség teljesen fölzaklatta a kis közösség idegeit, és az emberek egyre türelmetlenebbek lettek egymáshoz. Igaz, a Nova Draconis valamennyit enyhített a helyzeten, mivel senkinek sem maradt ideje olyan gyarlóságokra, mint a politika, amíg ez a rendkívüli jelenség ott ragyog az égen. De olyasmivel sem igen foglalkozhattak, mint holmi költségkimutatások, és Sadler nem is hibáztathatta őket emiatt.
 Minden idejét, amit földerítő munkája mellett megtakaríthatott, a társalgóban töltötte, ahol az éppen szolgálaton kívüli munkatársak pihentek rendszerint. Ez volt az Obszervatórium társadalmi életének központja, és kiváló lehetőséget nyújtott számára, hogy tanulmányozza a férfiakat és nőket, akik ide száműzték magukat a tudomány szolgálatára, vagy a másik oldalról a kevésbé elhivatottakat, akik az egyre inflálódó fizetések elől menekültek a Holdra.
 Bár Sadler természeténél fogva nem volt hajlamos pletykálkodásra, az adatok és számok különben is jobban érdekelték az embereknél, azzal mégis tisztában volt, hogy ebből a lehetőségből is a maximumot kell kihoznia. Ezzel kapcsolatban az eligazítása igenek határozott, az ő ízlése szerint egyenesen cinikus volt. Az viszont mindenképpen tagadhatatlan, hogy az emberi természet végső soron majdnem minden rétegen belül és minden bolygón lényegében ugyanaz marad. Legértékesebb információinak jó részét Sadler egyszerűen úgy gyűjtötte össze, hogy a bárpulthoz kellő közelségben helyezkedett el...
A társalgót kiváló belsőépítészek tervezték jó ízléssel, és a folyamatosan változó fotografikus faliképek szinte hihetetlenné tették, hogy ez a tágas helyiség mélyen a Hold felszíne alatt helyezkedik el. Az építész szeszélyéből még egy nyitott kandalló is volt benne, amelyben a lehető legélethűbb fahasábok lobogtak örökké, anélkül hogy bármennyi is elfogyott volna belőlük. Sadlert egészen lenyűgözte a látvány, hiszen még a Földön sem látott soha semmi hasonlót. A különféle játékokban elég szép sikereket ért el és jó társalkodónak bizonyult ahhoz, hogy minden további nélkül befogadják a társaságba, sőt még a helyi botránykrónikával is alaposan megismerkedhetett. Noha a munkatársai kiemelkedően intelligens emberek voltak, az Obszervatórium azért csak a Föld kicsinyített mása maradt. A gyilkosság kivételével (bár lehet, hogy még az is csak idő kérdése) itt is előfordult csaknem minden, ami a földi társadalomban megtörténhetett. Sadler ritkán lepődött meg bármin, ezen pedig különösen nem. Az is teljesen várható volt, hogy a számítástechnikán dolgozó, jórészt férfiak között élő hat lány jó híre enyhén szólva ingatag lábakon állt. Még az sem volt különös, hogy a főmérnök nem állt szóba az igazgatóhelyettessel, hogy X. professzor szerint dr. Y. cégéres bolond volt, vagy hogy Mr. Z.-ről az a hír járta, csal a szuperkanasztában. Mindezek a témák közvetlenül nem érdekelték Sadlert, de azért mélységes figyelemmel követte őket. Végül is mindez azt bizonyította, hogy az Obszervatórium egy „nagy, boldog család".
 Sadler éppen azon morfondírozott, vajon melyik helyi humorista firkálhatta a Három Bolygó Hírei című újság borítóján díszelgő csinos nőalakjára A SZALONBÓL KIVINNI SZIGORÚAN TILOS föliratot, amikor Wheeler rontott be a helyiségbe.
— Most meg mi történt? — kérdezte tőle Sadler. — Csak nem egy újabb nova került elő? Vagy éppen csak egy széles vállat keres, amelyiken kisírhatja magát?
 Sejtette, hogy az utóbbiról lehet szó, és jobb híján az ő válla is pontosan megfelel a célnak. Addigra már sikerült alaposan megismernie Wheelert. Az ifjú csillagász valószínűleg a legfiatalabbak egyike, de ugyanakkor a legfigyelemreméltóbb is volt az Obszervatórium munkatársai között. Csípős humora, a felsőbbség iránti vak tisztelet teljes hiánya, szilárd meggyőződése saját véleményének helyességéről és kiváló vitakészsége nem hagyta, hogy véka alá rejtse egyéniségének csillogását. Még akik nem igazán kedvelték is Wheelert, azt mondták róla Sadlernek, hogy briliáns elme, és még sokra viszi. Eddig még nem élte föl a tőkét, amelyet a Nova Draconis fölfedezésével szerzett, s ami önmagában megalapozhatta a tekintélyét egész hátralévő pályafutásának idejére.
— Wagtallt kerestem, de nincs az irodájában, pedig panaszt akarok tenni!
— Wagnall titkár — igazította helyre Sadler, hangjában a megengedhető legnagyobb rosszallással — félórája elment a hidroponikus részlegbe, és ha tehetek egy megjegyzést, nem szokatlan kissé a részedről, hogy a forrása és nem oka vagy valamiféle panasznak?
 Wheeler széles vigyorral válaszolt, ami hihetetlenül kisfiússá tette az arcát.
— Attól tartok, igazad van, és azzal is tisztában vagyok, hogy ennek is a megfelelő csatornákon keresztül kellene történnie, meg minden — de meglehetősen sürgős a dolog. Éppen most tette tönkre vagy kétórai munkámat valami hülye egy engedély nélküli leszállással.
 Sadlernek gondolkodnia kellett egy sort, mire rájött, mire is gondol Wheeler. Végül eljutott a tudatáig, hogy a Holdnak ez a vidéke tiltott terület: semmiféle hajónak nem volna szabad az északi félteke fölött Köpködnie az Obszervatórium előzetes tájékoztatása nélkül. Ha valamelyik hatalmas távcső magába gyűjti egy ionrakéta vakító fényét, azzal számos fénykép expozícióját teheti tönkre, és megbolondíthatja a finom műszerek sokaságát.
 Nem gondolod, hogy valami vészhelyzetről lehetett szó? — kérdezte Sadler hirtelen aggodalommaI. — Igazán kár a tönkretett munkádért, de meglehet, hogy az a hajó komoly bajban van odakint.
Wheeler nyilvánvalóan nem gondolt semmi ilyesmire, és a haragja azonnal elpárolgott. Tanácstalanul meredt Sadlerre, mintha azon töprengene, mi legyen a következő lépése. Sadler letette az újságot és fölállt. — Ne menjünk talán a Hírközlésibe? — mormolta — Nekik tudniok kell róla, mi a helyzet. Nincs ellenedre, ha veled tartok?
Mindig pontosan tartotta magát az ilyesféle illemszabályokhoz, egy pillanatig sem feledkezett meg Ma, hogy a többiek éppen csak megtűrik a jelenlétét, különben is ügyes politika, ha hagyjuk, hogy az nbcrek úgy érezzék, ők tesznek szívességet nekünk. Wheeler kapott az ajánlaton, és máris eliramodott a kommunikációs részleg felé, mintha tőle származott volna az ötlet. A Hírközlési Iroda tágas, patyolattiszta helyiség volt az Obszervatórium legfelső szintjén, alig pár méterrel a Hold felszíne alatt. Itt helyezkedett el az Obszervatórium központi idegrendszerét alkotó automatikus telefonközpont, itt voltak a monitorok és berendezések, amelyek az összeköttetést biztosítanak a tudomány eme előretolt állása és a távoli Föld volt. Mindez az ügyeletes távközlési tiszt felügyelete alá tartozott, aki az ajtajára kiakasztott HATÁROZOTTAN ÉS TELJESSÉGGEL TILOS A BELÉPÉS BÁRKI ILLETÉKTELEN SZÁMÁRA! feliratú jókora táblával próbálta távoltartani a hívatlan látogatókat.
Ez ránk nem vonatkozik — dünnyögte Wheeler, és kinyitotta az ajtót. Abban a pillanatban megcáfolta szavait egy másik, még nagyobb tábla EZ RÁD VONATKOZIK! fölirattal. Zavartalanul fordult a vigyorgó Sadler felé, és sietve hozzátette: — Egyébként azokat a helyeket, ahová valóban nem kívánatos bárki behatolása, úgyis zárva tartják. — De ezt az ajtót azért mégsem lökte be, hanem kopogott, és megvárta, míg egy unott hang fölmordul: — Bújj be!
 Az éppen egy űrruha rádió adó-vevőjének kibelezésével foglalatoskodó ügyeletes tiszt láthatóan megörült a zavarásnak. Azonnal fölhívta a Földet, és megkérdezte a Közlekedés-ellenőrzéstől, mit kereshet bármilyen hajó a Mare Imbrium területén az Obszervatórium előzetes értesítése nélkül. Miközben a válaszra vártak, Sadler körülnézett az összezsúfolt berendezés között.
 Őszintén meglepte, hogy ilyen rengeteg szerkentyűre van szükség ahhoz, hogy az emberek egyszerűen beszélhessenek egymással vagy néhány képet továbbítsanak a Föld és a Hold között. Sadler tisztában volt vele, hogy a műszakiak mennyire szeretik elmagyarázni munkájuk lényegét bárkinek, aki valós érdeklődést mutat, ezért gyorsan föltett néhány kérdést, és igyekezett annyit megjegyezni a válaszokból, amennyit csak bírt. Hálás volt érte, hogy mindeddig senki sem csinált belőle ügyet, nem valami titkos szándék vezérli-e a kérdezősködését, vagy nem azt akarja-e bebizonyítani, hogy fele annyi költséggel is éppúgy elvégezhetnék a munkájukat. Érdeklődő, mindenre kíváncsi vendégként fogadták el, mivel teljesen nyilvánvaló volt, hogy számos kérdésének az égvilágon semmi gazdasági jelentősége sincs. 
 A földi válasz hamarosan meg is érkezett a sornyomtatón, miután az ügyeletes elvégezte a szükséges betáplálási műveleteket. Az üzenet eléggé meghökkentőnek bizonyult:
NEM MENETREND SZERINTI JÁRAT. KORMÁNYZATI MEGBÍZATÁS ELŐREJELZÉS NEM TÖRTÉNT. TOVÁBBI LESZÁLLÁSOK VÁRHATÓK. KELLEMETLENSÉG SAJNÁLATOS.
 Wheeler úgy bámult a kirajzolódó szavakra, mint aki nem akar hinni a szemének. Mind ez ideig az Obszervatórium fölötti térszelvény a szentek szentje volt. Nem létezett olyan apát, aki jobban fölháborodhatott volna a kolostorát ért sérelem miatt.
— Szóval még folytatni is akarják! — fröcsögte. — És a mi programunkkal mi lesz?
— Benőhetne már a fejed lágya, Con — morogta sértődötten az ügyeletes tiszt —, hát te nem hallgatod híreket? Vagy túlságosan elmerültél a kedvenc novád bámulásában? Ez az üzenet csak egyet jelenthet: valami titkos dolog folyik odakint a Mare felszínén. Adhatok is egy bölcs tanácsot.
— Tudom, tudom — mormolta Wheeler. — Ez is egyike azoknak a „csitt,csitt!" expedícióknak, amelyek holmi nehézérceket keresnek abban a reményben, hogy a Szövetség nem szerez tudomást róluk. Teljesen gyermekded az egész!
— Miért gondolod, hogy ez lehet a magyarázat? — kérdezte Sadler élesen.
— Hát, mert már évek óta bohóckodnak ilyesmivel. A város bármelyik kocsmájában hallhatsz ilyesféle pletykákat.
Sadler még nem járt a „Városban", ahogy a Központi Településre tett kirándulásokat nevezték, de készséggel elhitte, amit hallott. Wheeler magyarázata nagyon is ésszerűnek tetszett, különösen az adott helyzet figyelembevételével.
— Nos, nekünk meg, az hiszem, a lehető legjobbat kellene kihoznunk az egészből — dörmögte az ügyeletes, és ismét rávetette magát a félig széttrancsírozott készülékre. — Mindenesetre egy vigasztaló körülmény írt akad — a sürgölődés tőlünk délre zajlik, a Draconival pontosan ellentétes irányban, így nem zavarja a legfontosabb munkádat, nem igaz?
— Remélem, nem — ismerte el Wheeler vonakodva.
Egy pillanatig határozottan letörtnek látszott. Ez nem, egyáltalán nem azt jelentette, hogy bármilyen zavaró tényezőt elfogadott volna, de igazán izgalmas küzdelemnek nézett elébe, és keserű csalódást okozott neki, hogy valami ilyesmi üti ki a kezéből a zsákmányt.

 Most már nem kellett ismerni a csillagokat ahhoz, hogy bárki könnyen megtalálja az égen a Nova Draconist. A növekvő Föld után közel s távol az volt a legfényesebb objektum az égbolton. Még a Nap nyomában kelet felé ballagó Vénusz is sápatagnak látszott ehhez az arrogáns újonnan érkezetthez képest. Máris megkülönböztethető árnyékokat vetett, és ragyogása még egyre növekedett.
 A rádión érkezett hírek szerint odalent a Földön még világos nappal is tisztán látható volt. Rövid időre még a politikát is kiszorította az újságok címoldaláról, de a nyomasztó események hatása lassan újra érződni kezdett. Az emberek nem tudtak hosszasan a végtelenre figyelni; a Szövetség pedig csupán fénypercekre és nem fényévszázadokra volt tőlük.

Ötödik fejezet

Még mindig akadtak, akik úgy vélték, hogy az emberiség boldogabb lehetne, ha megmarad a szülőbolygóján, bár ezen a téren már úgysem tehettek volna semmi érdemlegeset. Mindenesetre, ha az ember végleg a Földön marad, nem is volna igazán Ember! Nyughatatlansága, amely végigűzte világának egész felszínén, lekergette a tengerek mélyére, felröpítette egek magasába, nem csillapodhatott mindaddig, a Hold és a bolygók hívogatón integettek felé az űr távolából.
A Hold gyarmatosítása lassú, fájdalmas, néha tragikus és mindig elképesztően drága vállalkozás volt. Jó kétszáz évvel az első leszállás után a Föld gigászi kísérőjének jelentős része még mindig föltáratlan volt. Az űrből természetesen a legapróbb részletekig felderítették és föltérképezték, de a megtépázott gömbnek még több mint a felét senki sem vizsgálta meg közelebbről.
 A Központi Város és a többi, heroikus munkával létrehozott bázis csupán az élet egy szigete volt a hatalmas, vad tájban, afféle oázis a perzselő hőség a tintafekete sötétség néma sivatagában. Sokan tették föl a kérdést, hogy vajon az élet fenntartásának itteni hatalmas erőfeszítése megérte-e a fáradságot, mivel a Mars vagy a Vénusz gyarmatosítása lényegesen több lehetőséggel kecsegtetett. Ám minden probléma ellenére, az ember sehogy sem boldogulhatott voIna a Hold nélkül. Ez volt az űrbe vezető legelső űrt és a bolygók megközelítésének kulcsa. A világról világra szökellő hajók itt tettek szert a lendületüket biztosító tömegre, itt töltötték föl hatalmas tartályaikat a gondosan megtisztított porral, amelyet az ionrakéták elektromos töltésű tűzsugarakként lövelltek ki magukból. Maga az, hogy ezt a port a Holdon szerezték be, és nem kellett a Föld gigászi tömegvonzását leküzdve följuttatniuk, legalább tizedrészére csökkentette az űrutazás költségeit. Az üzemanyagtöltő állomásként is működő Hold nélkül a gazdaságos űrközlekedés tulajdonképpen megvalósíthatatlan maradt volna.
 Az is bebizonyosodott, amint azt a csillagászok és a fizikusok előre jelezték, hogy tudományos jelentősége is fölbecsülhetetlen. Végre kiszabadulván a Föld börtönszerű légköréből, a csillagászat hatalmas léptekkel haladhatott előre, és alig volt olyan tudomány, amely ne meríthetett volna a holdbéli laboratóriumok munkájának hasznából. Bármekkora volt is a földi politikusok korlátoltsága, egy leckét azért kiválóan megtanultak. Azt, hogy a tudományos kutatás a mindenkori civilizáció élete és vére, olyan beruházás, amely az örökkévalóságig biztosítja a nyereséget...
 Lassan, számtalan szívszaggató kudarc nyomán, az ember végre megtanulta, hogyan létezhet, sőt élhet és végül virágozhat föl a Hold körülményei között. Föltalálta a vákuumtechnika, az alacsony gravitációjú építészet, a lég- és hőmérséklet-szabályozás teljesen új módszereit. Legyűrte e holdbéli nappal és éjszaka ikerdémonait, bár állandó készenlétben kell állnia újabb rohamaikkal szemben. Az égető hőség kitágíthatja kupoláit, szétrepesztheti építményeit, a kegyetlen hideg pedig darabokra téphet minden olyan fémszerkezetet, amelyet nem eleve olyan megpróbáltatások elviselésére terveztek, amilyenek földi körülmények közölt egyszerűen elképzelhetetlenek. De végül mindezeket a problémákat sikerrel leküzdötték.
 Távolról minden újszerű és nagyratörő vállalkozás kockázatosnak tetszhet. Ez volt a helyzet a Hold esetében is. A Hold elérése előtt egyszerűen megoldhatatlannak látszó problémák mára a holdbéli folklór szerves részévé váltak. Az első Hold-utazókat kétségbe ejtő akadályok időközben csaknem feledésbe merültek. A talaj fölött, amelyen az első emberek gyalog vánszorogtak előre, most a monokabinok szállították fényűző kényelemben a földi turistákat...
 Sőt mi több, a holdbéli körülmények néhány területén inkább segítették, mintsem akadályozták a hódítókat. Itt van például a Hold légkörének kérdése. A Földön jóféle vákuumnak minősülne, és gyakorlatilag semmiféle akadályt nem gördít a csillagászati megfigyelések útjába. Ugyanakkor egészen megfelelő pajzsként működik a meteorokkal szemben. A Föld légkörében a legtöbb meteor megsemmisül, még mielőtt száz kilométernél közelebb jutna a felszínhez. Más szóval: a meteorok csak addig megfigyelhetők, míg a Holdénál nem sűrűbb légrétegekben haladnak. Valójában a Hold láthatatlan meteorpajzsa még hatékonyabb, mint a Földé, mivel a csekély gravitációnak köszönhetően jóval távolabb terjeszkedik az űrben. A legelső földerítőknek talán a holdbéli élet felfedezése volt a legmegdöbbentőbb eredménye. A fény és árnyék különös változásai alapján, olyan helyeken, mint az Arisztarkhosz- vagy Eratoszthenész-kráter, már régen föltételezték, hogy valamiféle növényzet létezhet a Holdon, de az már nehezen lett volna megmagyarázható, hogyan maradhat fönn bármiféle élet ilyen szélsőséges körülmények között. 
— Talán — vélekedtek egyesek — létezhetnek valamilyen kezdetleges mohák vagy zuzmók, és roppant érdekes volna megfigyelni, hogyan őrizhetik meg létüket.
Ám e feltevések teljesen helytelennek bizonyultak. Kevés gondolkodással el lehetett volna jutni arra a következtetésre, hogy a holdbéli növények semmiképpen sem lehetnek kezdetlegesek, ellenkezőleg, nagyon is specializáltaknak kell lenniük — valójában rendkívül kifinomultaknak, hogy sikerrel birkózhassanak meg ellenséges környezetükkel. A primitív növényeknek semmivel sem lett volna több esélyük a Holdon, mint mondjuk az ősembernek! A legközönségesebb holdbéli növények kerekdedek, sokszor kifejezetten gömbölyűek voltak, meglehetősen hasonlóak egyes kaktuszfélékhez. Tüskés bőrük megakadályozta a kincset érő víz távozását, és felületükön itt-ott kisebb „ablakocskák" nyíltak, amelyeken keresztül beléjük hatolhattak a napsugarak. Ez a lenyűgöző alkalmazkodó-készség, amely egyesekben oly nagy megrökönyödést keltett, egyáltalán nem volt olyan egyedülálló. Teljesen függetlenül kifejlődött bizonyos afrikai sivatagi növényekben, amelyek ugyanilyen problémával kerültek szembe: hogyan ejthetik csapdába a napfényt lényeges vízveszteség nélkül?
 A holdbéli növényeknek azért mégiscsak volt egy egyedülálló tulajdonsága is: az a mód, ahogy levegőre tettek szert. Olyan csapók és szelepek kifinomult rendszere, amilyenek segítségével több tengeri állat pumpál keresztül a testén igen nagy mennyiségű vizet, náluk sajátos légsűrítőként működött. Ezek a növények rendkívül türelmesek: képesek évekig várakozni a nagy szakadékok szélén, ahol a Hold mélyéből időnként ritka kén- vagy széndioxid felhőcskék törnek elő. Ilyenkor a szelepek lázas tevékenységbe kezdtek, és a közelükben elillanó legutolsó molekulát is mohón beszippantották, még mielőtt az illékony pára végleg szét nem szóródott a Hold maradék légkörét alkotó, csaknem vákuumszerű térben.
 Ilyen volt tehát az a különös világ, amely jelen pillanatban néhány ezer emberi lénynek is otthont nyújtott. Még szerették is ridegségéért, és nem kívánkoztak vissza a Földre, ahol olyan könnyű volt az élet, hogy alig kínált valami teret a vállalkozó szellem és a kezdeményezőkészség számára. A holdbéli közösség, bár szoros gazdasági köldökzsinórral kapcsolódott a Földhöz, valójában mégis jobban hasonlított a Szövetség bolygóinak népére. A Marson, a Vénuszon, a Merkúron, valamint a Szaturnusz és a Jupiter holdjain az ember frontharcot folytatott a természettel szemben, nagyon hasonlóan ahhoz, ahogyan a Holdat is meghódította. A Marsot már teljes egészében leigázták: a Földön kívül ez volt az egyetlen égitest, ahol az ember szabadon járhatott-kelhetett, mindennemű külső segédeszköz nélkül. A Vénuszon is közel jártak már a győzelemhez, amelynek jutalma a Földénél háromszor nagyobb földterület is lehet. Másutt még csak előretolt állomások léteztek: a tűzforró Merkúr és a fagyos külső világok az eljövendő évszázadok számara jelentettek kihívást.
 Legalábbis így gondolkozott a Föld. A Szövetség viszont nem várakozhatott, türelmét Phillips professzor akaratlanul is robbanáspontig feszítette. Nem ez volt az első eset, amikor egy tudományos dolgozat beleszólt a történelem menetébe, és gyaníthatóan nem is az, utolsó.

Sadler sohasem látta azt a néhány oldalnyi matematikai eszmefuttatást, amely a baj okozója volt, a következményeivel viszont teljesen tisztában volt. Igen sok mindent megtanult az alatt a hat hónap alatt, amit kiszakítottak az életéből. Egyet-mást egy kis osztályteremben sajátított el, hat másik ember társalgóban, akiknek a nevét sohasem tudta meg, de igen jelentős tudás birtokába jutott álmában vagy álomszerű, hipnotikus transzállapotban is. Lehet, hogy egy szép napon ugyanilyen módszerekkel meg is szabadítják majd tőle. A Hold felszíne, hozták Sadler tudomására, kétféle fő alakzatra bontható: az úgynevezett tengerek sötét foltjaira és a világosabb térségekre, (melyek rendszerint magasabbak és hegységekkel tagoltabbak. Ezeket a világos területeket számtalan meteorkráter pettyezi, eonokon át viharos vulkáni tevékenység szabdalta és perzselte végig. A tengerek ezzel szemben viszonylag egyenletesek és simák. Itt-ott rajtuk is előfordulnak kráterek, sok rajtuk a gödör és üreg, de ugyanakkor összehasonlíthatatlanul szabálytalanabbak, mint a szaggatott fennsíkok.
 Úgy tűnik, sokkal később keletkeztek, mint a hegyvidékek és a Hold tüzes ifjúkorából származó kráterláncolatok. Miután a régibb felszíni alakzatok megdermedtek, a Hold kérge néhány helyen valahogy ismét megolvadt, hogy kialakulhassanak a tengereknek nevezett sötétebb, sima térségek. Sok régi kráter és viaszként megolvadt hegység maradványai föllelhetők bennük, „partjaikat" pedig félig elemésztett szirtek és szaggatott fennsíkok szegélyezik, amelyek csudával határos módon elkerülték az általános pusztulást.
 A probléma, amely oly régen foglalkoztatja a tudósokat, s amelyet Phillips professzornak végre sikerült megoldania, a következő: miért tört a felszínre a Hold belső hője a tengerek adott pontjain, és miért hagyta érintetlenül az ősi fennsíkokat és hegyeket?
 Valamely bolygó belső hőjét a radioaktivitás hozza létre. Ezért jutott Phillips professzor arra a következtetésre, hogy a nagy holdtengerek alatt az urániumnak és kísérőfémeinek gazdag lelőhelyei lapulhatnak. Ezeknek helyi fölhalmozódását feltehetőleg a Hold belsejét alkotó izzó anyag árapálymozgása hozta létre, és sok évezredes radioaktív tevékenységük energiája olvasztotta meg a jóval fölöttük elhelyezkedő felszíni kőzetrétegeket, így keletkezhettek a „tengerek".
 Az ember már jó kétszáz éve minden elképzelhető mérőműszerrel szakadatlanul pásztázza a Hold felszínét. Még a belsejét is megrázták mesterséges földrengésekkel, kipróbálták rajta a legrafináltabb mágneses és elektromos mezőket. Ezeknek a megfigyeléseknek köszönhető, hogy Phillips professzor végül szilárd matematikai alapokra építhette elméletét.
 A tengerek alatt tehát tekintélyes uránkészletek lapulnak. Maga az uránium azonban már régen nem létfontosságú, mivel az ósdi atommáglyák helyét a huszadik és huszonegyedik század óta a hidrogénreaktorok foglalták el. Ám ahol az uránium föllelhető, ott már nehézfémeknek is elő kell fordulniuk.
 Phillips professzor meg volt győződve róla, hogy elméletének nincs gyakorlati jelentősége. Mindazok a lelőhelyek, amelyeknek létezését olyan aprólékosan bebizonyította, olyan mélységekben helyezkednek el, hogy semmiféle ma ismert bányászati eljárással nem tehetők hozzáférhetővé. Legkevesebb száz kilométernyire vannak a felszín alatt, és a kőzetnyomás abban a mélységben olyan óriási, hogy a legszilárdabb fém is folyadékként viselkedik, egyszóval semmiféle támelemek vagy furatok sem maradhatnak fönn még egy pillanat törtrészéig sem.
 Nagyon sajnálatosnak tetszett a dolog. A Phillips professzor által kimutatott csábító kincsek örökre elérhetetlenek maradnak az emberek számára, akiknek pedig olyan óriási szükségük lenne rájuk.
 Egy tudósnak, gondolta magában Sadler, sokkal jobban kellene ismernie a valóságot. Phillips professzort egy szép napon még megrendítő meglepetés éri.

Hatodik fejezet

Sadler a priccsén heverészett, és elméjét megpróbálta az elmúlt hét eseményeire összpontosítani. Alig tudta elhinni, hogy mindössze nyolc földi nappal ezelőtt érkezett ide anyabolygójáról, de a fali naptáróra adatai pontosan igazoltak naplója följegyzéseit. És ha még ez a kettős bizonyíték sem lett volna elegendő neki, csak annyit kellett tennie, hogy fölmegy valamelyik megfigyelő-kupolába. Onnan fölnézhetett az égen látszólag mozdulatlanul álló földkorongra, amely nemrégen telt meg és indult lassú fogyásnak. Amikor viszont a Holdra érkezett, éppen az első negyedének vége felé járt.
 Éjfél volt a Mare Imbrium fölött. Egyformán messze volt az alkony és a hajnal, mégis fényben úszott a holdbéli táj. A történelem során eddig észlelt bármely csillagnál fényesebb Nova Draconis már igazi kihívást jelentett a Föld számára. Még a csillagászati jelenségeket túlságosan távolinak és személytelennek tekintő Sadler is megtette olykor az utat „odaföntre", hogy megszemlélje a modern égboltnak ezt a hódítóját. Vajon nem a földinél ősibb és bölcsebb világok halotti máglyáját bámulja-e éppen? Különös volt, hogy egy ilyen döbbenetet keltő eseményre éppen az emberiség válságos helyzetében kerül sor. Ez természetesen csupán véletlen egybeesés lehetett. A Nova Draconis ugyan viszonylag közeli csillag volt, halálának fényjele azonban még így is csak húsz évszázad alatt érkezett el ide. Nem csupán babonásnak, hanem végletesen Föld-központú gondolkodásúnak is kellett lennie annak, aki ezt a Földnek szóló, szándékos intő jelnek tekintette. Mit szólnának ehhez ugyanis a többi napok bolygói, amelyeknek egén ugyanilyen vagy még félelmetesebb fénnyel ragyogott föl ugyanez a nova?
 Sadler visszaparancsolta elkalandozó gondolatait, és saját tulajdonképpeni feladatára összpontosította a figyelmét. Mi az, amit még megoldatlanul hagyott?
Már végiglátogatta az Obszervatórium minden részlegét, és találkozott minden számottevő munkatárssal, az egyetlen igazgató kivételével. Maclaurin professzornak másnap vagy valamikor a közeljövőben kellett visszaérkeznie a Földről, eddigi távolléte pedig bármi másnál jobban megkönnyítette Sadler dolgát. Amint a főnök visszatér, figyelmeztette őt előre mindenki, az élet máris nem lesz ilyen könnyed és szabad, s mindent csak a szabályos csatornákon keresztül bonyolíthatnak majd le. Sadler számára ugyan nem volt szokatlan az ilyesmi, de attól még csöppet sem élvezte jobban.
 Ekkor diszkrét dorombolással megszólalt az ágya fölötti kommunikátor. Sadler kinyújtotta a lábát, és szandálja orrával megbillentette a kapcsolót. Most már első mozdulatra sikerült neki, de a falon húzódó halvány karcolások még emlékeztették inasidejére.
— Tessék! — mondta hangosan. — Ki az?
— Itt a Közlekedési Részleg. Most zárom le a holnapi utaslistát. Még maradt egy-két szabad hely — nincs kedve velünk tartani?
— Nos, ha tényleg van hely — válaszolta Sadler —, de senkit se szeretnék kiszorítani, aki jobban megérdemli.
— Rendben, rajta van a listán — mondta a hang vidáman, és kikapcsolt.
 Sadler még csak egészen enyhe sajgást érzett a tudatában, de egyheti kemény munka után igazán nem jönne rosszul néhány órácska a Központi Városban. Még nem jött el az idő az első komolyabb kapcsolatteremtésre, ezért eddigi jelentéseit a szokásos postai úton küldte el, természetesen olyan formában, hogy illetéktelen meg ne érthesse, ha netán beleszaglászik. Ez a pillanat azonban igazán pompásnak ígérkezett arra, hogy kicsit körülnézzen a városban, és különben is, még gyanút ébreszthetne valakiben, ha egyáltalán nem venne ki pihenőnapot.
 Utazásának legfőbb oka azonban szigorúan személyes természetű volt. Volt egy levél, amelyet föltétlenül föl akart adni, ám azzal tisztában volt, hogy a Központi Elhárításnál lévő kollégái ellenőrzik az Obszervatórium postáját. Mostanra már bizonyára közömbössé váltak számukra az ilyesféle dolgok, de a magánéletét azért továbbra is bizalmasan kívánta kezelni.

A Központi Város húsz kilométerre esett az űrkikötőtől, így megérkezésekor Sadler semmit sem látott a Hold fővárosából. Miközben a monokabin — ezúttal sokkal zsúfoltabban, mint idefelé utaztában — ismét beszáguldott a Sinus Medii térségbe, Sadler már nem érezte magát teljesen idegennek. A kocsiban, legalábbis látásból, már mindenkit ismert. Az Obszrvatóriumnak csaknem a fele személyzete itt volt, a járműben, a többiek majd a jövő héten veszik ki a szabadnapjukat. Ezt a szokást még a Nova Draconis sem boríthatta föl, minthogy magán a józan észen és lélektani szükségszerűségen alapult.
 Lassan föltünedeztek a látóhatáron a csoportosan álló, hatalmas kupolák. Mindegyik tetején irányjelző fény világított, máskülönben el voltak sötétítve, és nem mutatták az életnek semmi jelét. Sadler tudta, hogy némelyiküket szükség esetén átlátszóvá tehették. Most mind elhomályosult, így védte melegét a Hold éjszakájával szemben.
 A monokabin az egyik kupola aljában besiklott egy hosszú folyosóba. Sadler egy pillanatra meglátta a mögöttük becsukódó hatalmas kapuszárnyat — azután még egyet, majd még egyet. Ezek nem bíznak semmit a véletlenre, gondolta magában, és a szíve mélyén teljesen egyetértett ezzel az óvatossággal. Egyszer csak meghallotta a köréjük áramló levegő összetéveszthetetlen sustorgását, kinyílt előttük az utolsó ajtó is, és a szerelvény odasiklott egy kiszállóperonhoz, amely lehetett volna bárhol a Földön is. Sadler egészen megrendült attól, hogy amint kinézett az ablakon, űrruha nélkül sétálgató embereket látott.
— Van valami konkrét úticélja? — kérdezte Wagnall, mialatt várták, hogy az ajtó körül enyhüljön a tolongás. Sadler megrázta a fejét.
— Semmi különös, csak szeretnék körülsétálni és megismerkedni a hellyel. Megnézem magamnak, mire herdálják el az emberek a pénzüket.
 Wagnall nyilvánvalóan nem tudta eldönteni, tréfál-e vagy sem, s Sadler legnagyobb megkönnyebbülésére idegenvezetői szolgálatait sem ajánlotta föl. A mostani azok közé a pillanatok közé tartozott, amikor Sadler őszintén örült, hogy magára hagyják.
 Kisétált az állomásról, és egy széles, magas rámpa tetején találta magát, amely enyhe lejtéssel futott le a kisvárosba. Az alapszint úgy húsz méterrel lehetett mélyebben. Arra nem gondolt, hogy az egész kupola is ilyen mélyen bele van ásva a Hold felszínébe, hogy ezáltal is kisebb tetőfelületre legyen szükség. A peron oldalán széles szállítószalag továbbította az árut és a csomagokat az állomás épületébe, kényelmesen lassú tempóban. A legközelebbi építmények biztosan valamiféle ipari üzemek lehettek, s bár igazán rendesen karbantartották őket, mégis azt a kopottas benyomást keltették, amely elkerülhetetlenül sajátja minden kikötő vagy nagyobb vasútállomás környékének.
 Már jó félúton járt a rámpán lefelé, amikor eljutott a tudatáig, hogy két égbolt borul föléje, valahonnan a háta mögül süt a nap, és fehér bárányfelhők úsznak lassan a magasban.
 Olyan tökéletes volt az illúzió, hogy teljesen valóságosnak látta, és egy pillanatra elfeledkezett róla, hogy a holdbéli éjszaka közepe táján járnak. Hosszan bámult a szintetikus égbolt mélységeibe, és makulátlanul tökéletesnek találta. Most értette meg, miért ragaszkodtak annyira a holdbéli városok méregdrága, hatalmas kupoláikhoz, holott éppoly egyszerűen be is áshatták volna magukat a Hold kérgébe, mint az Obszervatórium.
 A Központi Városban egyáltalán nem fenyegetett az eltévedés veszélye. Egyetlen kivétellel mind a hét, összekapcsolódó kupola alatt koncentrikusan futó körutak és szerteágazó sugárutak hálózata húzódott, Az ötös kupola volt a kivétel, a fő ipari és termelőközpont, amely valójában egyetlen hatalmas gyárat alkotott, s amelyről Sadler nyomban eldöntötte, hogy kihagyja a programjából.
Egy darabig minden cél nélkül kóborolt, ötletszerűen engedve a futó csábításoknak. Mindenekelőtt „érezni" akarta a hely szellemét, mert azzal eleve tisztában volt, hogy a rendelkezésre álló rövid idő alatt úgysem ismerheti meg keresztül-kasul az egész várost. Az első dolog, amely meglepetést keltett benne, az volt, hogy a Központi Városnak sajátos légköre, egyéni arculata van. Senki sem tudná megmondani, rendelkezik ilyesmivel az egyik város, a másik meg miért nem, és Sadlert kissé meg is lepte, hogy ennyire mesterséges környezetben ilyesmit érez. Később jutott csak eszébe, hogy manapság már minden város mesterséges, akár a Földön van, akár a Holdon...
 Az utcák keskenyek voltak, az egyedüli járművek pedig nyitott, háromkerekű kocsik, amelyek óránként harminc kilométernél lassabban közlekedtek, és inkább teher-, mintsem utas-szállításra használták őket. Beletelt egy kis időbe, mire Sadler fölfedezte a hat kupolát összekötő és mindegyik középpontja alatt áthaladó, automatizált földalattit. Valójában egy megvilágított mozgójárda volt, amely kizárólag az óramutató járásával ellentétes irányban haladt. Előfordulhatott, hogy az egész várost körbe kellett utazni, hogy az ember a szomszédos kupolába eljuthasson, de mivel a teljes körutazás is alig öt percet vett igénybe, ez sem jelentett igazán komoly gondot.
 A bevásárlóközpont és a Hold legfőbb divatnegyede az egyes számú kupolában helyezkedett el. Itt laktak a magasabb rangú vezetők és műszakiak, a legfontosabbak saját kis házaikban. A legtöbb lakóépületnek tetőkertje is volt, ahol Földről importált növények nőttek hihetetlenül magasra a csekély gravitáció mellett. Sadler lázasan keresett valamilyen holdi növényféleséget, de nyomát sem látta ilyesminek. Nem tudott róla, hogy szigorú rendelkezés tiltja a helyi flóra bármely elemének betelepítését a kupolák alá. Amint ugyanis ilyen oxigéndús környezetbe kerültek, teljesen megvadultak, és rövid időn belül elpusztultak, kéntartalmú szervezetük oszlásnak indultával olyan bűzt árasztva, amelyet csak a közvetlen tapasztalat érzékeltethetne igazán.
A legtöbb földi látogató ebben a városrészben tartózkodott. Sadler, a nyolcnapos Holdlakó azon kapta magát, hogy kedélyes büszkeséggel szemléli a nyilvánvalóan újonnan érkezetteket. Legtöbbjük a városba belépve azonnal nehezéköveket kölcsönzött, ezt tekintve a legbiztonságosabb megoldásnak. Sadlert jó előre figyelmeztették erre a hibára, amely afféle szelíd tréfának is fölfogható volt. Igaz, ha az ember teleaggatja magát ólomsúlyokkal, akkor kisebb a veszélye annak, hogy egy-egy óvatlan lépéssel teljesen elszakad a talajtól, és röppályáját esetleg éppen a feje tetején fejezi be. Viszont meglepően kevesen ismerték föl a különbséget a súly és a tehetetlenségi erő között, mely utóbbi olyan kétes értékűvé tette ezeket az öveket. Amikor valaki el akart indulni, vagy éppen hirtelen meg akart állni, akkor kellett rájönnie, hogy százkilónyi ólom itt ugyan csak tizenhatot nyom, de a lendítőereje pontosan ugyanakkora, akár a Földön. Amint a nyüzsgő tömegben utat tört magának és üzletről üzletre járkált, Sadler néha összefutott obszervatóriumbeli ismerőseivel. Némelyikük máris alaposan megrakodott mindenféle csomagocskákkal, lázas vásárlással kompenzálva az egész heti kényszerű takarékoskodást. A személyzet legtöbb fiatal tagja, férfiak és nők egyaránt, már párra találtak. Sadler elkönyvelte magában, hogy bár az Obszervatórium a legtöbb tekintetben teljesen önellátó, vannak olyan területek, amelyek több változatosságot igényelnek.
 A háromszor megismétlődő, éles harangszóra emlékeztető jeladás váratlanul érte. Körülnézett, de nem tudta meghatározni a forrását. Eleinte úgy látszott, hogy senki sem igen törődik a jelzéssel, bármit jelentsen is valójában. Hamarosan azonban fölfigyelt rá, hogy az utcák lassacskán kiürülnek, miközben az ég fokozatosan elsötétül.
 Egyszer csak felhők takarták el a napot. Feketék voltak és cakkosak, szélük tüzesen izzott, amint keresztül sütött rajtuk a nap. Sadler még egyszer elismeréssel adózott az ügyességnek, amellyel ezeket a képeket — hiszen aligha lehettek mások — a kupola belsejére varázsolták. Semmilyen viharfelhő nem tetszhetett volna valóságosabbnak, s amikor végig-gurgulázott az égen az első mennydörgés, haladéktalanul valami tető alá húzódott. Ha az utcák nem haltak volna ki, akkor rá kellett volna jönnie, hogy ennek a zivatarnak a megalkotói biztosan nem mulasztanak el egyetlen részletet sem... A kis, járda menti kávéház már zsúfolásig telt menekülőkkel, amikor lehullottak a legelső esőcseppek, és az égen végigcikázott az első villám. Valahányszor villámot látott Sadler, mindig számolta a másodperceket a mennydörgés előtt. Most hatnál tartott, amikor megzendült az ég, s ez két kilométert jelentett. Ebből persze az következett volna, hogy a villám jóval a kupolán kívül sercent, valahol a néma, légüres térben. De ugyan már, az embernek el kell ismernie az egész művészi jellegét, és nem szabad fennakadnia ilyesféle apróságokon. Az, eső egyre sűrűsödött, és mind szaporábban követték egymást a villámok. Az utcákon hömpölygött a víz, és Sadler először figyelt föl az úttestbe simuló csatornanyílásokra, amelyeket ha észre is vett ezelőtt, minden további nélkül elsiklott fölöttük. Itt ugyanis az ember semmit sem tekinthetett magától értetődőnek: mindenre rá kellett csodálkoznia és föltennie magának a kérdést: „Vajon mi lehet ennek a szerepe? Mit keres ilyesmi itt a Holdon? Vajon tényleg az-e ez, aminek vélem?" Most is alaposan végig kellett gondolnia a helyzetet: egy csatornanyílás éppolyan valószínűtlen dolog volt itt, a Központi Városiban, mint mondjuk, egy hóeke! De előfordulhat, hogy még az is...
 Sadler a legközelebbi szomszédjához fordult, aki nyilvánvaló csodálattal figyelte a zivatart.
— Bocsásson meg — kérdezte —, milyen gyakran fordul elő itt ilyesmi?
— Naponta — mármint holdnaponta — átlagban kétszer — hangzott a válasz. — Mindig bejelentik egy-két órával hamarabb, így nem okoz komolyabb zavart.
— Nem szeretnék túlságosan tolakodó lenni — folytatta Sadler, miközben attól tartott, hogy pontosan az —, de meglep az a sok fáradozás, amivel mindezt előidézik. Valóban szükség van ilyen mérvű realizmusra?
— Lehet, hogy nincs, de nekünk tetszik. Különben is, ne feledje, hogy szükségünk van némi esőre a hely tisztántartása és a por eltakarítása végett. Egyszóval megpróbáljuk a lehető legjobban csinálni.
Ha voltak is még kételyei Sadlernak az üggyel kapcsolatban, nyomban eloszlottak, amint a felhők mögül előbújt a ragyogó, kettős szivárvány. A járdára koppantak az utolsó esőcseppek, a mennydörgés távoli, haragos mormolássá szelídült. A műsor véget ért, és a Központi Város utcáit ismét elárasztotta a nyüzsgő élet. Sadler ottmaradt a kávézóban ebédre, és egy kissé heves alkudozás után sikerült megszabadulnia némi földi valutától, alig valamivel a piaci árfolyam alatt. Az étel, nem kis meglepetésére, egészen kitűnőnek bizonyult. Nyilván minden morzsája vagy szintetikus úton készült, vagy az élesztő- és klorofiltartályokban termett, de nagy hozzáértéssel készítették el és ízesítették. Az a probléma a Földdel, morfondírozott magában Sadler, hogy eleve adottnak tekinti a jó minőségű élelmet, és ritkán tulajdonít e kérdésnek kellő jelentőséget. Itt azonban az ennivaló nem olyasmi volt, amit a bőkezű természet, kis ráfordítással, korlátlan mennyiségben állít elő. Itt mindent meg kellett tervezni és mindenféle vakarékokból előteremteni, egyszóval a munkát el kellett végezni, és valakik teljes felelősséggel tartoztak érte, hogy mindez meg is történjék. Ahogyan az időjárást is, valójában...
 De itt az ideje, hogy továbbmenjen. A Földre szánt utolsó postát úgy két óra múlva gyűjtik össze, s ha ezt elmulasztja, Jeanette még egy jó földi hétig nem kapja meg a levelét. Pedig már eddig is elég sokáig hagyta kétségek között.
Előhúzta hát zsebéből a lezáratlan lapot, és még egyszer átfutotta, nem kell-e még kiegészítenie valamivel.

„Jeanette, Drágaságom!
 Nagyon szeretném elárulni neked, hol vagyok, de sajnos megtiltották, hogy közöljem Veled. Nem az én ötletem volt, de kiválasztottak egy speciális munka végzésére, amelyet végig kell csinálnom a lehető legjobban. Egészséges vagyok, és bár nem léphetek veled közvetlen kapcsolatba, ha bármilyen levelet küldesz arra a postafiókszámra, amit megadtam, előbb-utóbb eljut hozzám.
 Borzasztó rosszul esett, hogy nem lehettem veled az évfordulónkon, de hidd el, hogy én abszolúte semmit sem tehettem érte mostani helyzetemben. Remélem, hogy épségben megkaptad az ajándékomat és tetszett is neked. Sokáig kerestem azt a nyakláncot, ne is kérdezd, hogy mennyibe került! Mondd, nagyon hiányzom? Uramisten, mennyire szeretnék újból otthon lenni! Tudom, hogy bántott, talán meg is sértődtél, amikor elmentem, és csak azt szeretném, hogy megbízz bennem és higgy nekem, értsd meg, nem árulhattam el, mi a valóságos helyzet, remélem, tudod, hogy én is Jonathan Péterrel szeretik lenni, legalább annyira, mint te magad! Kérlek, bennem, és ne gondold, hogy önzésből vagy tettem, amit tettem, vagy, mert már nem szeretlek. Nagyon komoly okom volt rá, amit remélem, egyszer majd elárulhatok neked is.
Mindenekelőtt ne búslakodj, és ne légy türelmetlen. Jól tudod, hogy amint lehet, azonnal visszatérek, mellesleg egy dolgot biztosra megígérek: ha újra otthon leszek, mindent folytatunk tovább! Már csak azt szeretném tudni, milyen hamar kerülhet erre sor! Szeretlek, kedvesem — ebben sohase kételkedj! Ez egy nagyon komisz feladat, és a belém vetett hited az, ami előrevisz az utamon."

Még egyszer figyelmesen végigolvasta a levelet. Próbált megfeledkezni róla, mit jelent számára ebben — úgy nézte, mint valami semleges üzenetet, amelyet bármely idegen is írhatott volna. Nem árult-e el benne túl sokat? Úgy érezte, nem. Lehet, hogy kissé indiszkrét, de semmi sincs benne, ami arra utalna, hol tartózkodik éppen és mivel foglalkozik.
 Leragasztotta a borítékot, de nem írt rá sem nevet, sem címet. Azután olyasmit csinált, ami, őszintén szólva, a fogadalma egyértelmű megszegését jelentette: beletette a levelet egy másik borítékba, és rejtjelzéssel megcímezte a washingtoni ügyvédjének. Rövid üzenetet is mellékelt hozzá: „Kedves George — írta —, bizonyára meglepetéssel veszed tudomásul, hol tartózkodom. Jeanette nem tudja, de nem akarom, hogy aggódjon miattam. Ezért kérlek, címezd meg neki a mellékelt borítékot, és dobd be a legközelebbi postaládába. Jelenlegi tartózkodási helyemet kezeld tökéletesen bizalmasan! Egyszer majd mindent megmagyarázok."
 George biztosan rájön az igazságra, de ő éppannyira képes titkot tartani, mint bárki a Központi Hírszerzésnél. Sadlernek nem jutott eszébe semmilyen más biztonságos mód arra, hogy ezt a levelet eljuttassa a feleségéhez, ezt az enyhe kockázatot viszont vállalnia kellett a saját — és Jeanette — lelki békéjéért.
 Megkérdezte, hol találja a legközelebbi postaládát (nem is volt olyan könnyű találnia egyet ebben a városban), és a levelet becsúsztatta a nyílásán. Néhány órán belül már úton is lesz a Föld felé, holnap ilyenkorra pedig már kézbesítik is Jeanette címére. Abban persze csak reménykedhetett, hogy az asszony megérti — vagy ha nem érti is meg, addig nem ítélkezik fölötte, míg újra nem találkoznak egymással.
 A postaláda mellett volt egy újságosállvány, ahol Sadler megvásárolta a Központi Hírek legfrissebb kiadását. Még jó pár órája maradt a monokabin visszaindulásáig, és ha bármi figyelemre méltó dolog várható ez idő alatt a városban, a helyi újság biztosan tájékoztatja felőle.
 A politikai hírek olyan kis terjedelmet kaptak a lapban, hogy Sadlerben fölébredt a gyanú: nem cenzúrázzák-e egy kicsit. Aki csak a főcímeket olvassa sohasem jön rá, micsoda válság van a világban. Az egész újságot végig kellett olvasnia, hogy megtalálja az igazán fontos híreket. Például a második oldal legalján lapult egy rövid közlemény arról, hogy egy földi járatot vesztegzár alá helyeztek és nem engedtek leszállni a Marson, míg egy másiktól a Vénuszon a felszállási engedélyt tagadták meg. Sadler teljesen biztos volt benne, hogy az igazi okok inkább a politikában, mint az egészségügyi óvatosságban keresendők. Egyszerűen úgy látszik, hogy a Szövetség végképp bekeményít.
 A negyedik oldalon egy még elgondolkodtatóbb hírmorzsát talált. Egy földerítőcsoportot őrizetbe vettek egy távoli aszteroidán, valahol a Jupiter közelében. A közlemény szerint az űrközlekedési előírások megsértésével vádolták meg őket. Sadler szerint a vád hamis lehetett — éppen úgy, mint maguk a földerítők is. Valószínűbb, hogy a Központi Hírszerzés veszítette el néhány ügynökét.
A középső lapon volt egy meglehetősen naiv vezércikk. amely megpróbálta megvilágítani a helyzetet és annak a szilárd reményének adott hangot, hogy előbb-utóbb mégiscsak a józan ész győzedelmeskedik. Sadler, aki percig sem bízott a józan ész általános voltában, fönntartotta kételyeit, és inkább továbblapozott a helyi hírekre.
Bármely emberi közösség, akárhol legyen is az űrben, hasonló modell szerint épül föl. Az emberek megszületnek, végül elhamvasztják őket (gondosan megőrizve a bennük föllelhető nitrátokat és foszfátokat), házasságról házasságra tévelyegnek, kiköltöznek a városokból, piszkálódnak a szomszédaikkal, fogadásokat adnak, tiltakozó fölvonulásokat szerveznek, megdöbbentő balesetekbe keverednek, leveleket írnak a szerkesztőknek, munkahelyet változtatnak... egyszóval ugyanazt művelik, amit a Földön. Eléggé nyomasztó volt a gondolat. Mi végre törte magát az ember annyira, hogy elhagyhassa a szülőbolygóját, ha minden utazása és tapasztalata ellenére oly kevéssé meg az alaptermészete? Ezzel az erővel nyugodtan otthon is maradhatott volna, ahelyett hogy iszonyatos költségek árán más bolygókra és világokba juttassa el önmagát és minden rigolyáját.
 A munkád egészen cinikussá tesz, figyelmeztette magát Sadler. Lássuk inkább, milyen szórakozást kínál ez a Központi Város!
 Éppen lekéste a Négyes Kupolában rendezett teniszbajnokságot, pedig azt bizonyára érdemes lett volna megnéznie. Valaki azt mondta neki, hogy normális méretű és tömegű labdával játsszák a teniszt. Ám a labda felületébe lyukakat fúrnak, s ez oly mértékben megnöveli a légellenállást, hogy a röppályája gyakorlatilag ugyanolyan marad, mint a Földön. Ilyen rafinált megoldás nélkül egy jobbfajta szerva biztosan nekiröpülne a kupola falának. Hanem ezek a megműtött labdák olyan kacifántosán röpködtek, hogy az bárkit idegösszeomlásba kergethetett, aki normális gravitáció mellett tanult meg teniszezni.
 A Hármas Kupolában körpanoráma-műsor volt, amely körutazást ígért az Amazonas-medencében (külön kívánságra moszkitócsípések), méghozzá minden második órában. Mivel Sadler nemrégen érkezett a Földről, nem kívánkozott vissza ilyen hamar. Különben is, gondolta magában, már látott egy kitűnő körpanorámás műsort a zivatar alkalmával. Bizonyára ugyanazzal a technikával, néhány üteg nagylátószögű vetítőkészülékkel állították elő.
 Végül leginkább a Kettes Kupolában lévő úszómedence keltette föl a figyelmét. Ez volt a Központi Város sporttelepének sztárprogramja, amelyet az Obszervatóriumban dolgozók a leggyakrabban látogattak. A Holdon való élettel járó egyik foglalkozási ártalmat a fizikai terhelés hiánya és ennélfogva az izomzat elsorvadása jelentette. Mindenki, aki néhány hétnél többet töltött a Földtől távol, hazatérve nagyon nehezen viselte el a súlyváltozást. Sadlert leginkább annak lehetősége csábította a sportcsarnokba, hogy kipróbálhat néhány olyan fejesugrást, amilyet sohasem merne megkockáztatni a Földön, ahol az ember már az első másodpercben jó öt métert zuhan, és túlságosan nagy mozgási energiára tesz szert, mielőtt elérné a víz felszínét.
A Kettes Kupola a város túlsó szélén volt, és Sadler, minthogy erejét szerette volna megőrizni kitűzött l céljához, a földalatti használata mellett döntött. Persze elvétette a lassított szakaszt, amely leemelhette volna a megállás nélkül száguldó mozgójárdáról, s így akarva-akaratlan tovább kellett haladnia a Hármas Kupoláig. Ahelyett, hogy még egyszer körülutazta volna az egész várost, inkább fölkapaszkodott a felszínre, és átkelt a rövid folyosón, amely az érintkezési pontjuknál kötötte össze az egyes kupolákat. Itt érintésre nyíló automatikus ajtókkal találkozott, amelyek légy szempillantás alatt bezáródnának, ha bármelyik oldalon a kritikus szint alá csökkenne a légnyomás. Az obszervatóriumbeliek fele a sportcsarnokban gyakorlatozott. Dr. Molton egy evezőgépen izzasztotta magát, fél szemét az evezőcsapásait számláló kijelzőre szegezve. A főmérnök előírásosan szorosan behunyt szemmel állt egy ultraibolya fényt sugárzó csövek alkotta körben, a csövek sejtelmes fényt árasztva frissítették föl bőrének megkopott barnaságát. A rendelő egyik orvosa olyan lelkesen csépelt egy babzsákot, hogy Sadlernek az jutott eszébe, nem lenne jó a ringben összeakadnia vele. Egy vaskosabb alak, Sadler emlékezete szerint a Karbantartástól jöhetett, azzal kísérletezett, föl tud-e emelni egytonnányi súlyt. Még ha az ember beszámítja is az alacsony gravitációt, akkor is lenyűgöző volt a látvány.
Mindenki más az úszómedencében tartózkodott, és Sadler is gyorsan csatlakozott hozzájuk. Nem volt benne biztos, hogy mit vár az élménytől, de valahogy úgy képzelte, hogy az úszás a Holdon alapvetően különbözik majd a hasonló földi tapasztalatoktól. Ám tökéletesen ugyanolyannak találta, és az alacsony gravitáció egyetlen jelét a szokatlanul magas medencén lassan végighömpölygő hullámok szolgáltatták. Az ugrás jól sikerült, mivel Sadler nem törekedett semmi különlegességre. Csodálatos volt, hogy teljesen átérezheti, mi megy végbe, és lassú esése közben még a környezetében is elgyönyörködhet. Ezután megpróbálkozott egy szaltóval ötméteres magasságból. Végül is ez a földi körülmények között egy méternél is kevesebbet jelentett volna...
 Sajnos teljesen rosszul számította ki esésének idejét, és egy teljes fél fordulattal kevesebbet — vagy éppen többet produkált. A vállával fogott vizet, és túl későn jutott eszébe, mekkora ütés érheti az embert, még alacsonyról is, ha ebben a kísérletben elvéti a ritmust. Kissé sántítva és olyan érzéssel, mintha elevenen megnyúzták volna, kászálódott ki a medencéből. Mialatt a lassú hullámok lomhán gyűrűztek tovább, Sadler eldöntötte magában, hogy az ilyesféle magamutogatást inkább meghagyja a fiatalabb nemzedéknek.
 E megpróbáltatásokat követően elkerülhetetlen volt, hogy a sportcsarnokból való távozáskor ne csatlakozzék Moltonhoz és néhány másik ismerőséhez. Fáradtan és mégis ellazultan, azzal a megnyugtató érzéssel, hogy sok mindent megtudott a holdbéli életmódot illetően, Sadler hátradőlt az ülésen, miközben a monokabin kisuhant az állomásról, és a hatalmas kapu szorosan bezáródott mögöttük. A kék, felhők tarkította égbolt átadta a helyét a holdi éjszaka nyers valóságának. Ott volt az égen a változatlan földkorong, pontosan úgy, ahogy órákkal azelőtt is látta. Tekintetével kereste a Nova Draconis vakító csillagát, de mindjárt eszébe is jutott, hogy innen nem látható, elbújik a Hold északi pereme alatt.
 A bennük zajló életről és ragyogó fényről oly keveset eláruló sötét kupolák lehúzódtak a látóhatár alá. Tovatűnésüket figyelve Sadlernek hirtelen nyomasztó gondolata támadt. Olyanra építették őket, hogy bármit kibírjanak, amivel a természet rájuk támadhat — de milyen szánalmasan törékenynek bizonyulnának, ha az ember vak dühével kellene szembenézniök!

Hetedik fejezet

— Még mindig az a véleményem — mondta Jamieson, amint a vontató a Platón déli, falának vette az irányt —, hogy igencsak nagy fölfordulás lesz, ha az Öregnek tudomására jut a dolog.
— Ugyan, miért lármázna? — kérdezte Wheeler. — Amikor visszajön, túl sok dolga lesz, semhogy velünk vacakoljon. Különben is, az utolsó cseppig megfizetjük a fölhasznált üzemanyagot. Hagyd abba a nyavalygást, és élvezd az utat! Szabadnaposak vagyunk ugyanis, ha netán elfelejtetted volna.
 Jamieson nem válaszolt. Túlságosan lekötötte, hogy az utat kellett figyelnie maguk előtt — már ha az útnak volt nevezhető. Csak a porban itt-ott előtűnő kerékvágások jelezték, hogy más járművek is megfordultak már errefelé azelőtt. Mivel az ilyen nyomok a Hold szél nélküli világában örökké megmaradnak, nem is volt szükség másféle útjelzőkre, bár néha azért fölbukkant egy-egy nyugtalanító tábla ilyesféle föliratokkal: VIGYÁZATI HASADÉKOK! vagy: OXIGÉNTARTALÉK — 10 KILOMÉTER.
 A Holdon mindössze két módja van a hosszútávú szállításnak. A nagysebességű egysínű a fontosabb települések között biztosít menetrend szerinti gyors, kényelmes összeköttetést. De a sínhálózat meglehetősen gyér, és drága volta miatt továbbra is az marad. Akik a Hold felszínén pályától kötetlenül akarnak közlekedni, kénytelenek visszanyúlni a jó öreg vontatókhoz, amelyeket lánctalpasoknak vagy röviden csak láncosoknak neveznek. Ezek valójában apró űrhajók, amelyeket vaskos kerekekkel szereltek föl, s így viszonylag simán eljuthatnak minden normális helyre, még a Hold szörnyen hepehupás felületén is. Sima terepen könnyen elérhetik az óránkénti száz kilométeres sebességet is, de általában jó, ha ennek a felére képesek. A csekély gravitációnak köszönhetően és a szükség esetén leereszthető lánctalpak segítségével fantasztikus meredélyeken is képesek fölkapaszkodni. Köztudott, hogy vészhelyzetben beépített csörlőik segítségével még függőleges sziklafalakkal is sikeresen megbirkóztak. A nagyobbakban akár hetekig is el lehet élni különösebb kellemetlenségek nélkül, és a Hold részletes föltárását is ezekkel a kisméretű járművekkel végezték el a kutatók.
 Jamieson több mint tapasztalt vezető volt, és tökéletesen ismerte a környékbeli terepet. Az első órában Wheeler mégis úgy érezte, hogy a haj többé sohasem simul le a fején. Általában eltartott egy ideig, míg az újonnan érkezettek meggyőződtek róla, hogy még a negyvenöt fokos lejtők is biztonsággal járhatók, ha tisztelettel közelednek hozzájuk. Talán még szerencse is volt, hogy Wheeler abszolút kezdő, mert Jamieson teljességgel rendhagyó vezetési stílusától egy valamivel tapasztaltabb utas bizonyára holtra rémült volna.
 Hogyan lehetett Jamieson ilyen vakmerőén nagyszerű vezető — ez a paradoxon sok vitára adott okot a kollégái között. Normális körülmények között nagyon is elővigyázatos és óvatos volt, legszívesebben semmit sem csinált addig, amíg meg nem győződött a dolgok lehetséges következményeiről. Soha senki sem látta őt igazán bosszúsnak vagy éppen izgatottnak. Sokan egyenesen lustának tartották, de ez csak amolyan helyi pletykaféle volt. Képes volt akár hetekig dolgozni valamilyen megfigyelésen, míg az eredmények teljesen kétségbevonhatatlanok nem lettek, de még akkor is félretette őket egy-két hónapra, hogy akkor majd még egyszer ellenőrizze.
 Ám ha egyszer betelepedett egy „láncos" kormánya mögé, ez a nyugodt és békés csillagász olyan vakmerő sofőrré változott, aki magáénak mondhatta a győzelmet az északi félteke csaknem minden járműversenyén. Az ok — még maga Jamieson számára is hozzáférhetetlenül mélyen — abban a kamaszkori vágyában rejlett, hogy űrpilóta válhasson belőle, amit rakoncátlankodó szíve meghiúsított.
 Az űrből — vagy a Földről egy erős távcsövön át — a Platón falai lenyűgöző akadálynak tetszettek, főleg akkor, amikor a laposan tűző napsugarak a legjobban kiemelték. A valóságban azonban egy kilométer magasak sincsenek, és ha valaki a megfelelő utat választja ki számos hágója közül, különösebb nehézség nélkül kijuthat a kráterből a Mare Imbrium síkjára. Jamiesonnak egy óra sem kellett, és átjutott a hegyeken, bár Wheeler jobban őrült volna, ha kicsivel tovább tart az átkelés.
 A síkságra nyíló peremhegység szélén egy időre megálltak. Közvetlenül szemben velük, a látóhatárba ékelődve magasodott a Pico gúla alakú csúcsa. Jobboldalt, észak felé enyhén ereszkedőn sorakoztak a Teneriffe-hegység szaggatottabb láncai. Csak nagyon keveset másztak meg valaha is ezek közül a csúcsok közül, főleg azért, mert senkinek sem jutott az eszébe. A ragyogó földfény makulátlan kékeszöld színben villantotta fel őket, élénk ellentétben nappali megjelenésükkel, amikor a kegyetlen napfényben nyers fehér vagy fekete foltokként rajzolódnak ki a távolban.
 Mialatt Jamieson a látványt élvezve pihent, Wheeler tüzetesen vizsgálta a környéket egy erős kézitávcsővel. Tíz perc múlva föladta a dolgot, mert semmit sem talált, ami akár a legcsekélyebb mértékben is rendkívüli lett volna. Nem lepődött meg ezen, mert a hely, ahová az a nem menetrendszerű rakéta leszállt, a látóhatáron túl volt még.
— No, gyerünk tovább — mondta végül —, egy-két óra alatt elérhetjük a Picót, és ott megebédelhetünk.
— És utána mi lesz? — kérdezte Jamieson lemondó hangon.
— Ha nem találunk semmit, szépen visszajövünk, ahogy az jó kisfiúkhoz illik.
— Rendben van — de innen már rögösnek találod majd az utat. Alig hinném, hogy tucatnyinál több jármű járhatott odalent valaha is. Hogy kissé fölvidítsalak, elárulhatom, hogy a mi Ferdinándunk volt az egyik.
 Nekilódította a járművet, gondosan kikerülve egy törmeléklejtőt, ahol évezredek óta gyűlnek a letöredezett szikladarabok. Az ilyen lejtők rendkívül veszélyesek voltak, mivel néha a legcsekélyebb mozgás is megindította és lassú, megállíthatatlan lavinákká alakította őket, és ezek mindent, ami útjukba került, kíméletlenül maguk alá temettek. Minden látszólagos vakmerősége ellenére, Jamieson sohasem vállalt valódi kockázatot, és az ilyesféle csapdákat mindig messzire elkerülte. Egy tapasztalatlanabb vezető vígan és gondolkodás nélkül elvágtatott volna közvetlenül a lejtő aljában, és százból kilencvenkilenc alkalommal baj nélkül megúszta volna a dolgot. Jamieson viszont látta egyszer, mi történhet a századik esetben. A poros törmelék maga alá temetett egy vontatót, s nem volt számára menekvés, mivel bármilyen mentési kísérlet újabb omlásokat idézhetett volna elő.
 Wheeler határozottan boldogtalannak érezte magát, miközben a Platón külső lejtőjén ereszkedtek lefelé. Különös volt a dolog, mivel itt sokkal kevésbé meredek, mint a belső oldalon, viszont általában simább utazásban reménykedett. Nem vette figyelembe, hogy a sík terepen Jamieson jobban nekieresztette a járművet, minek következtében Ferdinándjuk vészjósló ingadozásba kezdett. Wheeler hamarosan hátrament a kiválóan fölszerelt jármű utasterébe, és egy időre eltűnt a pilóta tekintete elől. Amikor ismét előbújt, eléggé nyersen jegyezte meg: — Azt senki nem mondta előre, hogy az ember még tengeribeteg is lehet a Holdon.
 A táj most meglehetősen lehangoló volt, mint mindig, ha az ember leereszkedik valamelyik holdbéli síkságra. A látóhatár olyan közel van — alig két-három kilométernyire —, hogy szinte a bezártság és kiúttalanság érzetét kelti. Mintha az a pár kilométernyi sziklafelület volna az egész létező világ. Néha olyan erős lehet ez a kényszerképzet, hogy egyesek a kelleténél jóval lassabban vezetnek, mintha attól félnének, hogy lepottyannak ennek a szűk látóhatárnak a peremén.
 Jamieson vagy két óra hosszat rendületlenül hajtott előre, míg a Pico hármas csúcsa el nem uralta az egész kilátást. Ez a pompás hegy valaha egy hatalmas kráter, a Platón ikerpárja falának részét alkothatta. De a jó százötven kilométer átmérőjű sziklagyűrűt már évezredekkel ezelőtt elmosta a Mare Imbrium feltörő lávatengere, így vált a Pico a mostani magányos óriássá.
Az utasok itt megálltak egy időre, fölbontottak pár élelmiszercsomagot, és kávét főztek maguknak a túlnyomásos főzőben. A holdbéli élet egyik apró kellemetlensége, hogy lehetetlen igazán forró italokat készíteni — a víz már hetven Celsius-fokon fölforr az általánosan alkalmazott oxigéndús és alacsony nyomású levegőben. Az ember idővel valahogy mégis hozzászokik a langyos italokhoz.
 Miután eltakarították az étkezés maradványait, Jamieson megkérdezte a kollégáját:
— Biztos vagy benne, hogy még mindig végig akarod csinálni?
— Ha te is azt mondod, hogy biztonságos a dolog. Azok a lejtők ijesztően meredeknek látszanak innen.
— Biztonságos, ha mindig azt csinálod, amit mondok. Csak arra voltam kíváncsi, hogyan vélekedsz most. Nincs kellemetlenebb, mint rosszul lenni űrruhában.
— Nincs semmi bajom — felelte Wheeler önérzetesen. Ekkor újabb gondolát rohanta meg. — Különben, mennyi ideig leszünk odakint?
— Ó, mondjuk egy-két órát. Legföljebb. De jobban teszed, ha most megvakarózol mindenütt, ahol csak viszkethet.
— Egyáltalán nem emiatt aggódom — fortyant föl Wheeler, és ismét visszavonult a jármű hátuljába.
 Hat hónapos holdbéli tartózkodása alatt Wheeler talán tucatszor ha fölöltötte az űrruhát, és akkor is leginkább riadógyakorlatok alkalmával. Nagyon ritkán fordult elő, hogy a csillagászati megfigyelőknek ki kellett menniök a légüres térbe. A legtöbb berendezésük ugyanis távirányítással működött. Wheeler tehát nem volt teljesen kezdő, bár még annál az óvatos korszakánál tartott, amely biztonságosabb, mint a könnyelmű magabiztosság!
 A Földön keresztül fölhívták a bázist, hogy közöljék a helyzetüket és szándékaikat, majd kölcsönösen ellenőrizték egymás űrruháját. Először Jamieson, majd Wheeler kántálta el az ábécérendbe szedett emlékeztetőt: „A, mint áramlás, B, mint blokkolás, C, mint csapok, D, mint dobozantenna.,.", ami első hallásra meglehetősen gyermetegen hangzik, de igen hamar a holdi élet szerves részévé válik, és olyasvalami, amivel soha, senki sem tréfál. Miután meggyőződtek róla, hogy a fölszerelésük kifogástalan állapotban van, kinyitották a légzsilip ajtóit, és kiléptek a poros síkságra.	
A többi holdbéli hegyhez hasonlóan a Pico sem volt olyan lenyűgöző közelről, mint a messzeségből nézve. Volt ugyan néhány függőleges sziklafala, de azokat könnyen elkerülhették, és ritkán kellett negyvenöt foknál meredekebb lejtőket megmászniuk. Hatodrésznyi gravitáció mellett ez még űrruhában sem okoz komoly nehézséget.
 A szokatlan erőfeszítés mégis megizzasztotta Wheelert, félórányi kapaszkodás után már lihegett, és kukucskálója olyan vastagon bepárásodott, hogy a sarkán kellett kipislognia, ha tisztán akart látni valamit. Bár ahhoz túl makacs volt, hogy a tempó lassítását kérje, mégis határozottan megkönnyebbült, amikor Jamieson megálljt intett.
 Most már jó kilométernyi magasságban voltak a síkság fölött, és észak felé vagy ötven kilométerre is elláthattak. Szemüket elárnyékolták a vakító földfény elől, és figyelmesen kutatni kezdték a tájat.
 Egy pillanat alatt meg is találták célpontjukat. A látóhatár felé körülbelül félúton két rendkívüli méretű teherrakéta állt kiterjedt támrendszerén, mint egy-egy ormótlan pók. Bár igazán nagyok voltak, mégis eltörpültek a síkságból kiemelkedő, különös, kupolaszerű szerkezet mellett. Ez nem közönséges túlnyomásos kupola volt: az arányai teljesen eltértek a megszokottól. Majdnem úgy nézett ki, mintha egy teljes gömböt részben beástak volna, és most csak a felső kétharmad része emelkedik ki a felszínre. Távcsövén keresztül, amelynek nézőkéje úgy volt kialakítva, hogy űrsisakban is használható legyen, Wheeler mozgó emberi alakokat és gépeket figyelhetett meg a kupola tövében. Időnként porfelhők emelkedtek az ég felé és hullottak vissza, mintha robbantásokat végeznének. Lám, ez is a Hold egyik különös tulajdonsága, gondolta magában a csillagász. Annak szemében, aki a földi körülményekhez szokott, itt a legtöbb tárgy túlságosan lassan ereszkedett vissza. Viszont a por valahogy szokatlanul gyorsan, tulajdonképpen éppolyan sebességgel, mint bármi más, mivel nem volt légellenállás, ami lelassítsa.
— Nos — mormolta Jamieson, miután maga is hosszan elnézte távcsövével a jelenetet —, valaki szörnyű nagy pénzeket herdál el ott.
— Mit gondolsz, mi lehet az? Valami bánya?
— Az is lehetne — válaszolta a másik óvatosan, mint mindig. — Talán úgy döntöttek, hogy a helyszínen dolgozzák föl az ércet, és a dúsítójuk lapul abban a kupolában. Persze csak találgatok — ilyesmit eddig még sohasem láttam, az biztos!
— Akármi legyen is az, egy óra alatt elérhetjük. Menjünk talán oda, és nézzük meg közelebbről?
— Tartottam tőle, hogy előállsz ezzel. Nem vagyok biztos benne, hogy igazán bölcs dolog lenne. Még erővel ott is tarthatnak bennünket.
— Alighanem túl sok rémtörténetet olvastál. Még azt gondolhatná valaki, hogy háború folyik, mi pedig valami kémpáros vagyunk. Nem tarthatnak vissza bennünket — az Obszervatóriumban tudják, hol vagyunk, és a direktor pokoli lármát csapna, ha nem térnénk vissza időben.
— Attól tartok, akkor lesz lárma, ha visszamegyünk, de hát, ha lúd, legyen kövér! Gyerünk — lefelé könnyebb az út.
— Én nem panaszkodtam, hogy felfelé nehéz — tiltakozott Wheeler nem túl mély meggyőződéssel. Néhány perccel később, amint lefelé botladozott Jamieson nyomában, ijesztő gondolata támadt.
— Nem gondolod, hogy lehallgathatnak bennünket? Tegyük föl, hogy valaki ráállt erre a hullámsávra — és akkor minden szavunkat hallhatják. Végül is pontosan a látósíkjukba esünk.
— Most meg ki melodramatizálja a helyzetet? Az Obszervatóriumon kívül senki sem használja ezt a frekvenciát, az otthoniak pedig amúgy sem hallhatnak bennünket, éppen elég derék hegy van közöttünk. Nagyon úgy hangzik, mintha bűntudatod lenne; még azt gondolhatná valaki, hogy megint csúnya szavakat használtál.
 Jamieson egy szerencsétlen esetre célzott, amely nem sokkal Wheeler érkezése után történt. Azóta mélyen bevésődött a tudatába a tény, hogy a Földön természetesnek tekintett szabadszájúság veszélyes lehet egy űrruhát viselő számára, akinek leghalkabb suttogását is meghallhatja bárki, aki a rádió hatósugarán belül tartózkodik.
 Amint a síkság felé ereszkedtek, a horizont összeszűkült körülöttük, de az imént gondosan megfigyelték a tájékozódási pontokat, s így, amikor visszabújtak Ferdinánd belsejébe, tudták, milyen irányba kanyarodjanak. Jamieson most rendkívül óvatosan vezetett, mert ezen a vidéken még sohasem járt eddig. Jó két órába telt, mire a titokzatos kupola fölbukkant a látóhatáron, kicsivel később pedig megpillanthatták a teherhajók zömök testét is.
Wheeler a tetőantennát ismét a Föld felé fordította, és fölhívta az Obszervatóriumot, hogy közölje, mire bukkantak és mit szándékoznak cselekedni. Gyorsan kikapcsolt, még mielőtt bárki megtilthatta volna, s közben elgondolkodott rajta, micsoda őrület egy üzenetet 800.000 kilométeres úton végigfuttatni, miközben az, akivel beszélgetni akarnak, alig száz kilométernyire van tőlük. De a síkság szintjéről nem létezett más módja a távolsági kapcsolatteremtésnek, minden, ami a látóhatár alatt volt, egyszerre a Hold árnyékába került. Igaz, hosszúhullámok segítségével néha sikerült nagy távolságokra is eljuttatni a Hold vékony ionoszférájáról visszaverődő jeleket, de ez a módszer túlságosan bizonytalan volt ahhoz, hogy a gyakorlati életben is hasznát vehessék. A Holdon közvetlen rádiókapcsolat csak „látómezőn belül" volt lehetséges. Nagyon mulattató volt, milyen felbolydulást okozott az érkezésük. Wheeler arra gondolt, hogy a látvány leginkább egy bottal alaposan fölpiszkált hangyabolyra emlékeztet. Meglepően rövid időn belül traktorok, holddózerek, markológépek és izgatott, űrruhás emberek gyűrűjében találták magukat. Határozott jelzésekkel megállásra kényszerítették Ferdinándot.
— Bármelyik pillanatban ránk uszíthatják az őrséget is — mormolta Wheeler.
Jamieson nem vette tréfára a dolgot.
— Ilyesmivel nem kellene viccelődnöd — sziszegte. — Meglehet, nagyon is közel jársz az igazsághoz.
 — Lám, már itt is van a fogadóbizottság. El tudod olvasni a sisakjelzését? R 2, igaz? Második részleget is jelenthet, azt hiszem.
— Meglehet. De az R mögött akár a Rendőrség is megbújhat. Nos, a te ötleted volt az egész. Én csak egy közönséges sofőr vagyok.
 Ebben a pillanatban határozott dörömbölés hallatszott a légzsilip ajtaján. Jamieson megnyomta a zárat kioldó gombot, és egy pillanattal később a „fogadóbizottság" már vette is le a sisakját a jármű kabinjában. Komor képű, éles arcvonású férfi volt, borús kifejezéssel, amit mintha örökre beleépítettek volna az arcába. Nem úgy látszott, mintha örömét lelné a találkozásban.
 Elgondolkodó pillantással mérte végig Wheelert és Jamiesont, miközben a két csillagász a legnyájasabb mosolyát öltötte magára.
— Általában nem fogadunk vendégeket ezen a telepen — közölte. — Maguk hogy kerültek ide?
 Az első mondat, gondolta magában Wheeler, olyan eufemizmus, amilyennel mintha már találkozott volna néhányszor.
— Ma van a szabadnapunk — az Obszervatóriumból jöttünk. Ez itt dr. Jamieson, az én nevem pedig Wheeler. Asztrofizikusok vagyunk mind a ketten. Tudomásunkra jutott, hogy itt vannak a közelben, hát úgy gondoltuk, hogy eljövünk és körülnézünk egy kicsit.
— És honnan tudták meg? — kérdezte a másik élesen.
Még mindig nem mutatkozott be, ami a Földön is a rossz modor jelének számított volna, itt pedig határozottan megdöbbentő volt.
— Mint nyilván tudja — felelte Wheeler csöndesen —, az Obszervatórium körül van egy-két nagyobbacska távcsövünk. Maguk meg jókora kalamajkát csináltak körülöttünk. Nekem is tönkretették két színképelemzésemet a rakéták lángcsóvájával. Ezek után még csodálkozik rajta, hogy egy csöppet kíváncsiak vagyunk?
 Faggatójuk szája körül halvány mosoly villant föl, de nyomban föl is szívódott. Mégis mintha kicsit enyhült volna a légkör.
— Nos, azt hiszem, jobb lenne, ha velem jönnének az irodába, míg elvégzünk néhány rutinellenőrzést. Nem tart sokáig.
— Már megbocsásson, de mióta magántulajdon a Hold bármely része?
— Sajnálom, de ez a helyzet. Kérem, kövessenek.
 A két csillagász belebújt az űrruhájába, és a légzsilipen át kimászott a komorképű nyomában. Agresszív ártatlansága ellenére Wheeler némiképp aggódni kezdett. Lelki szemeivel máris egész sor kellemetlenséget látott. Abból pedig, amit a kémekkel kapcsolatban hallott, csak a magánzárka és a hajnali, csupasz téglafal jutott eszébe, nem valami vigasztalón.
 Odavezették őket egy, a nagy kupola oldalában nyíló, pontosan illeszkedő ajtóhoz, és máris szűk térben találták magukat a külső fal és a koncentrikusan futó belső félgömb között. A két héjazatot, ameddig a szem ellátott, bonyolult elrendezésű, áttetsző műanyag támelemek tartották távol egymástól. Még a lábuk alatti padozat is ugyanabból az anyagból készült. Wheeler szemében nagyon furcsának tűnt a dolog, de nem volt rá ideje, hogy közelebbről is megvizsgálja.
 Szűkszavú kísérőjük csaknem vágtában siettette őket, mintha nem akarná, hogy az elkerülhetetlennél többet meglássanak. Egy második légzsilipen keresztül beléptek a belső kupolába, ahol levehettek szkafandereiket. Wheeler komoran arra gondolt, vajon mikor vehetik föl őket megint.
 A légzsilip hosszúságából arra következtethettek, hogy a belső kupola fala rendkívül vastag lehet. Amint az utolsó ajtón is beléptek, a két csillagász azonnal ismerős illatra lett figyelmes. Ózon volt az. Valahol a közelben nagyfeszültségű elektromos berendezésnek kell lennie. Ebben ugyan nem volt semmi riasztóan különös, mégis olyan újabb ténynek számított, amit további vizsgálat végett érdemes megjegyezni.
 A légzsilip szűk folyosóra nyílt, amelynek mindkét oldalán ajtók sorakoztak, ilyesféle föliratokkal: MAGÁNLAKÁS, BELÉPÉS CSAK MŰSZAKIAKNAK, INFORMÁCIÓ, KÉSZENLÉTI LÉGTARTÁLY, VÉSZTARTALÉK-ENERGIA És KÖZPONTI ELLENŐRZÉS. Wheeler és Jamieson nem sokat tudtak kikövetkeztetni ezekből a föliratokból, de töprengő pillantást vetettek egymásra, amikor végre megállították őket egy RENDÉSZET jelzésű ajtó előtt. Jamieson arckifejezése minden beszédnél ékesszólóbban tolmácsolta Wheeler felé: „Hát nem megmondtam?"
 Rövid várakozás után fölvillant a TESSÉK kijelző, és az ajtó automatikusan kinyílt előttük. Teljesen szokványos irodahelyiség tárult föl előttük, amelyet egy hatalmas íróasztal mögött álló, határozott tekintetű férfi uralt. Az asztal mérete kérkedőn fitogtatta, hogy itt a pénz nem számít, és a csillagászok ingerülten hasonlították össze az általuk megszokott irodai bútorokkal. Szokatlanul bonyolult típusú távnyomtató állt az asztal egyik sarkán, a falakat pedig körös-körül irattartó szekrények borították.
— Nos — szólalt meg a biztonsági tiszt —, kik ezek az alakok?
— Két csillagász az Obszervatóriumból, odaföntről, a Platónról. Éppen az imént keveredtek ide egy vontatón, és gondoltam, esetleg látni kívánja őket.
— Az egyszer biztos. A nevüket, kérem!
 Ezután kimerítő negyedóra következett, mialatt a legrészletesebb följegyzések készültek, és az Obszervatóriumot is fölhívták. Ez azt jelenti, gondolta magában Wheeler sötéten, hogy alaposan megizzasztanak bennünket. A Kommunikációban minden baleset eshetőségére készen ügyelő barátaik most már hivatalosan is kénytelenek bejelenteni a távollétüket.
 Végre sikerült az azonosításuk, mire az impozáns íróasztal mögött ülő férfi némi zavarodottsággal mérte végig őket. De nyomban ki is simult a homloka és beszélni kezdett hozzájuk:
— Azzal természetesen tisztában lehetnek, hogy itt nem kis terhünkre vannak. Olyan hely ez, ahol a legkevésbé sem számítunk látogatókra, különben kiraktunk volna néhány tiltó táblát. Szükségtelen mondanom, hogy bármely behatoló földerítésére megvannak a megfelelő eszközeink, még ha nem olyan nyíltan közelednek is, mint önök tették. Nos, végül is itt vannak, és azt hiszem, nem okoztak semmi problémát. Talán maguktól is rájöttek, hogy ez egy kormányzati vállalkozás, mégpedig olyan, amelyről nem kívánunk beszélni. Most vissza kell küldenem magukat, de előbb tegyenek meg két dolgot.
— És mik lennének azok? — kérdezte Jamieson gyanakvón.
— Kérem, hogy ne beszéljenek a szükségesnél többet erről a látogatásukról senkinek. A barátaik nyilván tudják, hová indultak, ennélfogva a teljes titoktartás lehetetlen. Csak ne fecsegjenek nekik minderről, ennyi az egész!
— Nagyon helyes — morogta Jamieson. — És a második dolog?
— Ha bárki nyomatékosan faggatózik és különös érdeklődést tanúsít e kisded kirándulásuk iránt, azonnal jelezzék! Ez minden. Jó utat hazafelé!
 Öt perccel később, már ismét járművük biztonságában, Wheeler még mindig fennhangon füstölgött.
— Hogy az összes nagyképű isten-barmait! Még egy szál cigarettával sem kínált meg bennünket!
— Én meg inkább úgy vélem — mormolta Jamieson csöndesen —, szerencsénk volt, hogy ilyen könnyen megúsztuk. Ezek törődnek az érdekeikkel.
— Igazán szeretném tudni, miféle érdekeikkel! Szerinted valami bánya lehet ez az egész? És különben is, milyen érdekeltsége lehet bárkinek egy ilyen szemétdombban, mint a Mare?
— Azt hiszem, csakugyan bányának kell lennie. Útközben fölfigyeltem valamire, ami nagyon hasonlított holmi fúróberendezéshez, amott, a kupola túloldalán. De ez nem elégséges magyarázat minderre a kardos-páncélos baromkodásra.
— Hacsak nem találtak valami olyasmit, amit nem szeretnék, ha a Szövetség tudomására jutna!
— Akkor viszont mi sem igen jöhetünk rá a lényegre, akár ne is törjük rajta a fejünket tovább. De, hogy gyakorlatiasabb dologra tereljem a szót, most hogyan tovább?
— Tartsuk magunkat az eredeti tervhez! Beletelhet egy kis időbe, amíg legközelebb beülhetünk Ferdybe, úgyhogy használjuk ki az alkalmat, amennyire csak lehet! Különben is, mindig egyik leghőbb vágyam volt, hogy megnézhessem a Sinus Iridum környékét a maga valóságában.
— De legalább háromszáz kilométernyire van innen keletre!
— Igaz, de magad mondtad, hogy egészen sima az út, ha elkerüljük a hegyeket, öt órán belül mindenképpen odaérhetnénk. Már magam is vagyok olyan jó vezető, hogy fölválthassalak, ha pihenni akarsz. 
— De nem ismeretlen tájon — az túl kockázatos lenne. De kössünk kompromisszumot. Elviszlek egészen a Laplace-előhegységig, úgyhogy bekukkanthatsz az öbölbe. Azután szépen hazafurikázhatsz, követve az általam vágott csapást. Csak valahogy el ne térj tőle!
 Wheeler örömmel belement az alkuba. Valamelyest tartott tőle, hogy Jamieson elhagyja a keréknyomot, és toronyiránt nekivág az Obszervatórium felé, de most rájött, hogy fölöslegesen gyanúsította a barátját ilyen meggondolatlansággal.
 A következő három óra alatt óvatosan lavíroztak a Teneriffe-hegység lába körül, amely egészen a Straight Range láncáig húzódott a síkságon, mint az Alpok szerény magányos utánzata. Jamieson most teljes összpontosítással vezetett; föltáratlan vidékre hatolt be, és nem vállalhatott semmilyen kockázatot. Időnként fölhívta a figyelmet egy-egy nevezetes terepalakzatra, amelyeket Wheeler gondosan ellenőrzött a fotótérképen.
 Úgy tíz kilométernyire keletre a hegylánctól megálltak ebédelni: előkerítettek néhány dobozt, amit az Obszervatórium konyháján kaptak. A jármű egyik sarka parányi teakonyhának volt berendezve, de úgy döntöttek, hogy nem bíbelődnek főzőcskézéssel, csak végszükség esetén. Sem Wheeler, sem Jamieson nem volt olyan jó szakács, hogy élvezze is a kuktálkodást, s különben is szabadnaposak voltak...
— Sid! — szólalt meg Wheeler váratlanul, két harapásnyi szendvics között. — Mi a véleményed a Szövetségről? Te már több képviselőjével találkoztál, mint én.
— Igen, és meg is kedveltem őket. Kar, hogy nem voltál még itt, amikor az utolsó csoportjuk elment. Vagy tucatnyian lebzseltek az Obszervatóriumban, a távcsövek beállítását tanulmányozták. Talán tudsz róla, hogy a Szaturnusz egyik holdján akarnak építeni egy tizenöt méteres szörnyeteget.
— Ez aztán igen! Mindig is mondtam, hogy túl közel vagyunk itt a Naphoz. Ott biztosan megszabadulhatnak az állatövi fénytől meg a belső bolygók körüli egyéb hulladékoktól. De térjünk vissza a tárgyhoz: Nem keltettek benned olyan benyomást, hogy össze akarják rúgni a patkót a Földdel?
— Nehéz volna megmondani. Nagyon nyíltak voltak irányunkban, de hát végül is mindnyájan tudósok voltunk, és ez általában sokat segít. Talán másképpen alakul a helyzet, ha politikusok, vagy mondjuk, közalkalmazottak vagyunk.
— De a fenébe is, hát igenis közalkalmazottak vagyunk! Ez a Sadler nevű fickó is éppen erre hívta föl a figyelmemet tegnap.
— Igen, de legalább tudományos közalkalmazottak, és ez azért egészen más! Az volt az érzésem, hogy nem sokat törődnek a Földdel, de elég udvariasak voltak, hogy ne mutassák ki föltűnően. A fő érvük az, hogy sokkal nehezebb dolguk van, mint nekünk, ők ugyanis új bolygókat hódítanak meg, miközben a Föld a kitermelt javainak jó felét egyszerűen elherdálja.
— És mit gondolsz, melyik félnek van igaza?
— Nem tudom, olyan nehéz hozzájutni minden tényhez. Viszont jócskán akadnak a Földön olyanok, akik félnek a Szövetségtől, és morzsányival sem adnának több erőt. A szövetségiek pedig tisztában vannak ezzel, így eljöhet a nap, amikor először elvesznek valamit, és csak azután alkudoznak.
 Jamieson letépte a dobozok burkolatát, és bedobta a szeméttárolóba. Fölnézett a kronométerre, és belehuppant a vezetőülésbe.
— Ideje továbbindulnunk — jelentette ki. — Kifutunk az időből.
 A hegylánctól délkelet felé fordultak, és hamarosan fölbukkant előttük a láthatáron a Laplace-előhegység tekintélyes homloka. Mialatt megkerülték, lehangoló látványban volt részük — egy vontató roncsait látták, mellette hevenyészett sírhalom és valami fémből készült kereszt. Úgy látszott, hogy a járművet saját üzemanyagtartályának fölrobbanása pusztította el. Olyan régi modell volt, amilyent Wheeler még sohasem látott. Nem is lepődött meg rajta, hogy Jamieson szerint már több mint száz éve ott van, és pontosan ugyanígy néz majd ki millió év múltán is.
 Amint elhaladtak az előhegység mellett, kibontakozott előttük a Sinus Iridum hatalmas északi körfala, a Szivárvány öble. Eonokkal ezelőtt a Sinus Iridum szabályos gyűrűhegység volt, a Hold egyik legnagyobb, falakkal övezett síksága. Ám az Esők tengerét létrehozó kataklizma elsöpörte az egész déli falat, s így csak az északi félkörív maradt fenn. Kétoldalt a Laplace- és Heraklidész-előhegység nézett farkasszemet egymással, azokról az időkről álmodozva, amikor még négy kilométer magas hegyláncok kötötték össze őket. Azokból az elsöpört láncolatokból mára már csak néhány magányos szirt és alacsonyabb domb maradt fönn.
 Wheelert nyugalom töltötte el, mialatt a jármű elhaladt a hatalmas szirtek mellett, amelyek fölsorakozott titánokként fordították arcukat a Föld felé. Az oldalukon alácsurgó zöldes fény világosan kirajzolta réteges-teraszos szerkezetüket. Eddig még senki sem mászta meg őket, de Wheeler tudta, hogy eljön a nap, amikor az ember ott áll majd a csúcsokon, és győzelemittasan néz keresztül az öblön. Furcsa volt a gondolat, hogy még kétszáz év múltán is annyi hely van a Holdon, amelyet nem taposott emberi láb, és oly sok részlet, ahová nem is juthat el az ember másképp, mint saját erejére és ügyességére hagyatkozva.
 Visszaemlékezett a pillanatra, amikor kamaszként először látta meg a Sinus Iridum tengerét kezdetleges, maga készítette távcsövén keresztül. Két, kartonpapír csőbe illesztett, egyszerű lencse volt csupán, mégis sokkal több örömét lelte benne, mint ezekben a gigászi műszerekben, amelyeknek most korlátlan ura.
 Jamieson széles ívben fordult a vontatóval, és orrát nyugat felé irányítva megállt. Az általuk taposott kettős vonal élesen kirajzolódott a porban, és örökre ott is marad, hacsak későbbi járművek el nem törlik.
— A járatnak vége — dünnyögte. — Innentől átveheted, és egészen a Platónig csak a tiéd. Ott ébressz majd föl, hogy átvigyem a hegyeken. Jó éjszakát!
 Wheelernek sehogy sem fért a fejébe, hogy csinálta, de Jamieson tíz perc múlva már mélyen aludt. Talán a jármű lágy ringása hatott rá úgy, mint egy bölcső... Közben azon gondolkodott, vajon hogyan sikerül majd hazafelé menet kikerülni a nagyobb bukkanókat és huppanókat. Gondosan becélozta a porba vágott keréknyomot, és nekivágott a Platón felé vezető útszakasznak.

Nyolcadik fejezet

 Ennek előbb-utóbb úgyis be kellett következnie, gondolta magában Sadler, miközben kopogtatott az igazgató ajtaján. A lehető legkörültekintőbben dolgozott, de az ilyesféle munka során elkerülhetetlen, hogy meg ne sértse valakinek az érzelmeit. Érdekes, rendkívül érdekes lenne, ha megtudhatná, ki emelt panaszt ellene...
 Maclaurin professzor az egyik legkisebb termetű ember volt, akivel Sadler valaha találkozott. Olyan kicsi volt, hogy némelyek elkövették azt a végzetes hibát, hogy nem vették elég komolyan. Sadler jobban ismerte a világot. A nagyon kicsi emberek gyakran erőteljesen kompenzálják fizikai hiányosságukat. (Ugyan, hány diktátor volt épp hogy csak középtermetű!) Egyébként minden hír szerint Maclaurin volt az egész Hold egyik legkeményebb egyénisége.
 Fölnézett Sadlerre, íróasztalának szűz, teljesen üres lapja fölött. Még egy jegyzettömb sem törte meg az asztal szűzi tisztaságát, mindössze egy távkommunikátor volt rajta, beleépített mikrofonnal. Sadler már korábban hallott Maclaurin egyedi vezetési módszeréről, arról, hogy mennyire gyűlöli a följegyzéseket és emlékeztetőket. Az egész Obszervatórium mindennapi életét szinte kizárólag élőszóval irányította. Másoknak persze kellett készíteniük jegyzeteket, időrendi táblázatokat és beszámolókat, de Maclaurin csak bekapcsolta a mikrofonját, és máris záporoztak parancsai. A rendszer kifogástalanul működött, mivel az igazgató minden elhangzott szót fölvett, és egy pillanat alatt mindent visszajátszhatott, ha valaki netán kijelentette volna, hogy „de uram, ön nem ezt mondta nekem!" Az a pletyka járta — bár Sadler szerint valójában csupán híresztelés volt —, hogy Maclaurin néha visszamenőleg meg is hamisította a hangfölvételeket. Szükségtelen mondani, hogy egy ilyesféle vád teljességgel bizonyíthatatlan volt.
Az igazgató a helyiségben lévő egyetlen másik székre mutatott, és máris beszélni kezdett, még mielőtt Sadler odaért volna.
— Fogalmam nincs, kinek a zseniális ötlete lehetett — kezdte —, de semmiféle előzetes értesítést nem kaptam az ideérkezéséről. Ellenkező esetben némi halasztást kértem volna. Bár nálam jobban senki el nem ismeri a hatékonyság fontosságát, most mégis nagyon zavaros időket élünk. Véleményem szerint az embereimet fontosabb célokra is használhatnánk, mint arra, hogy önnek elmagyarázzák a munkájuk lényegét — különösen addig, míg minden erőnket leköti a Nova Draconis megfigyelése.
— Nagyon sajnálom, hogy elmulasztották értesíteni önt, Maclaurin professzor — válaszolta Sadler. — Csak arra gondolhatok, hogy az egyeztetésre az ön földi tartózkodásának idején kerülhetett sor. — Kíváncsi volt rá, mit szólna hozzá az igazgató, ha tudná, milyen körültekintéssel szervezték meg éppen ezt a mozzanatot. — Tisztában vagyok vele, hogy bizonyára zavarom valamelyest a munkatársait, de minden lehetséges módon segítségemre voltak, és senkivel szemben sincs okom panaszra. Valójában az a véleményem, hogy egész jól kijövök velük.
 Maclaurin elgondolkodott megdörzsölte az állat. Sadler elbűvölten nézte kicsiny, egy gyermekénél nem nagyobb, tökéletesen formált kezét.
— És mi a véleménye, meddig kell még maradnia? — kérdezte az igazgató.
 Az érzéseiddel nyilvánvalóan csöppet sem törődik, figyelmeztette magát gondterhelten Sadler.
— Őszintén szólva nehéz lenne megmondanom — vizsgálataim területe annyira meghatározatlan. És úgy tisztességes, ha fölhívom a figyelmét arra, hogy a tudományos tevékenységük fölmérésébe még jóformán bele sem kezdtem, pedig éppen ezen a téren várhatók a legnagyobb nehézségek. Mindeddig csak az Igazgatás és a Műszaki Szolgáltatások részlegével foglalkozhattam.
 Ez az újság látnivalóan nem volt kedvére az igazgatónak. Úgy nézett ki, mint egy apró vulkán, amely bármelyik pillanatban kitörhet. Egyetlen ésszerű lépés kínálkozott, és Sadler nyomban meg is tette.
 Az ajtóhoz lépett, kinyitotta, kikukkantott, majd gyorsan ismét becsukta. Ez a rövid, kiszámított, melodramatikus cselekvéssor belefojtotta a szót az igazgatóba, míg Sadler az íróasztalához nem lépett és teketória nélkül le nem csapta a kommunikátor kapcsolóbillentyűjét.
— Nos, most már beszélhetünk — szólalt meg végül. — Szerettem volna elkerülni ezt, de mindenképpen szükségesnek látszott. Lehetséges, hogy ezelőtt még sohasem találkozott ilyen kártyával.
 A még mindig elképedt igazgató, akivel korábban valószínűleg még sohasem bántak így, rámeredt a csupasz plasztiklapocskára. Mialatt nézte, az egyik sarkában fölvillant Sadler arcképe, valami írás kíséretében, majd a következő pillanatban ismét eltűnt.
— És ez a Központi Hírszerzés — nyögte, miután visszanyerte a lélegzetét — mi fán terem? Még soha sem hallottam róla.
— Nem is feltételeztem önről — válaszolta Sadler. — Meglehetősen új szervezet, és a legkevésbé sem nyilvános. Attól tartok, hogy az itt végzett tevékenységem nem egészen az, aminek látszik. Hogy durvábban fogalmazzak, semmi sem érdekel kevésbé, mint az intézményük működésének hatékonysága, és tökéletesen egyetértek azokkal, akik szerint értelmetlen a tudományos kutatást költségelszámolásos alapon végezni. Viszont a történet így eléggé hitelesnek tűnik, nem gondolja?
— Folytassa! — mormolta Maclaurin vészesen nyugodt hangon.
 Sadler kezdte túlságosan is jól érezni magát a megbízatásához képest. Csak vigyázat, meg ne részegítse a hatalom...
— Egy kémet keresek — mondta Sadler nyers és egyszerű szókimondással.
— Komolyan mondja? A huszonkettedik században élünk!
— A legkomolyabban, és gondolom, nem szükséges figyelmeztetnem, hogy erről senkivel se beszéljen, még Wagnallal se.
— Nem vagyok hajlandó elhinni — vetette oda Maclaurin —, hogy a beosztottaim közül bárki is kémkedésbe keveredhetett volna. Micsoda fantasztikus ötlet!
— Ez mindig így van — felelte Sadler türelmesen —, és persze semmit sem változtat a helyzeten.
— Föltéve, hogy a legcsekélyebb alapja is van ennek a vádnak, van róla legalább halvány elképzelése, kiről lehet szó?
— Még ha volna is, attól tartok, a dolgok jelenlegi állása mellett nem árulhatnám el önnek. De hadd legyek teljesen őszinte. Nem vagyunk benne biztosak, hogy egyáltalán itt keresendő az illető, csupán egy homályos utalás alapján nyomozunk, amelyet az egyik... ügynökünk hozott a szervezet tudomására. De valahol a Holdon biztosan van valami információszivárgás, s az én feladatom ennek a részletnek a földerítése. Most már bizonyára megérti, miért voltam annyira érdeklődő. Nem akartam a szerepemtől durván eltérően viselkedni, és azt hiszem, végül sikerült elnyernem mindenki bizalmát. Abban persze csak reménykedhetem, hogy a mi Mr. X.-ünk akként fogadott el, aminek álcáztam magam. Mármint ha egyáltalán létezik ez a Mr. X.! Mellesleg éppen ez az oka, hogy szeretném megtudni: ki tett panaszt önnél. Föltételezem ugyanis, hogy valaki megtette. 
 Maclaurin egy pillanatig csak hümmögött, de végül beadta a derekát.
— Jenkins, odalent, a raktárban; méltatlankodott miatta, hogy túlságosan sok idejét vette igénybe.
— Fölöttéb érdekes — dünnyögte Sadler nem kis belső megrökönyödéssel. Jenkins, a főraktárnok még véletlenül sem szerepelt a gyanúsítottak névsorában.
— A valóság az, hogy ott éppen viszonylag kevés időt töltöttem, épp csak annyit, hogy a látogatásom meggyőzőnek hasson. Ezek után rajta kell tartanom a szememet Jenkins úron.
— Ez az egész elgondolás rendkívül új számomra — mormolta Maclaurin töprengőn. — Még ha valóban akad is itt valaki, aki adatokat szivárogtat ki a Szövetségnek, el nem tudom képzelni, hogyan csinálhatja. Hacsak nem a hírközlésiek közül való.
— Nos, éppen ez a kulcskérdés — ismerte el Sadler.
Kész volt az ügy főbb vonulatainak megvitatására, mivel az igazgató bizonyos értelemben fényt deríthetett rájuk. Sadler nagyon is tisztában volt a várható nehézségekkel és a rábízott feladat mérhetetlen horderejével. Mint ellenkém, Sadler teljes mértékben műkedvelő volt. Egyedüli vigasza abban rejlett, hogy föltételezett ellenfele pontosan ugyanilyen helyzetben van. A hivatásos kémek egyetlen korban sem voltak túlságosan sokan, az utolsónak pedig már jó száz évvel azelőtt meg kellett halnia.
— Egyébként — szólalt meg Maclaurin erőltetett és csöppet sem meggyőző nevetéssel — honnan tudhatja, hogy nem én vagyok az a kém?
— Nem tudhatom — válaszolta Sadler készségesen. — Az ellenkémkedés területén igazán kevés a bizonyosság. De megteszünk minden tőlünk telhetőt. Remélem, nem volt komolyabb kellemetlensége földi útja alkalmával.
 Maclaurin egy pillanatig értetlenül meredt rá, azután leesett az álla.
— Szóval még énutánam is kémkedtek? — fortyant föl sértődötten.
Sadler vállat vont.
— Ilyesmi a legkülönbekkel is megeshet. Ha ugyan ez nyújthat bármi vigaszt, próbálja meg elképzelni, mi mindenen kellett nekem keresztülmennem, mielőtt rám bízták volna ezt a feladatot! Különben, meg kell mondanom: sohasem kapaszkodtam utána...
— Nos, akkor mit kíván tőlem? — morogta Maclaurin. Apró termetéhez képest meglepően mély volt a hangja, bár Sadlernek azt mondták, hogy amikor igazából földühítik, visítozássá vékonyodik.
— Természetesen azt szeretném, ha tájékoztatna minden gyanús jelenségről, ami a tudomására jut. Bizonyos kérdésekkel kapcsolatban időről időre beszélnem kell majd önnel, és igazán nagyra értékelném a tanácsait. Egyébként kérem, hogy a lehető legkevésbé vegyen rólam tudomást, és látszólag tekintsen továbbra is holmi bosszantó tényezőnek.
— Ez — felelte Maclaurin kesernyés félmosollyal — nem fog nehezemre esni. Különben minden tekintetben számíthat a segítségemre, ha másért nem, hát azért, hogy bebizonyosodjék a gyanú alaptalansága.
— Én is őszintén remélem, hogy így lesz — felelte Sadler. — És köszönöm az együttműködését. Igazán nagyra értékelem.
 Éppen idejében nyomta el fütyörészhetnékjét, miután becsukta maga mögött az ajtót. Rendkívül örült neki, hogy a tárgyalás ilyen simán zajlott le, de eszébe jutott, hogy biztosan senki sem fütyörészik az igazgatói kihallgatásról távoztában. Képére búbánatos kifejezést erőltetett, keresztülvágott Wagnall irodáján, és kilépett a központi folyosóra, ahol azon nyomban belebotlott Jamiesonba és Wheelerbe.
— Találkozott az öreggel? — kérdezte Wheeler kíváncsian. — Jó hangulatban van?
— Mivel most láttam életemben először, nincsen összehasonlítási alapom. Különben egész jól megértettük egymást. Mi a baj? Úgy néznek ki, mint két megszeppent iskolás.
— Éppen most hívatott bennünket — mondta Jamieson. — Sejtelmünk sincs, miért, de lehet, hogy végigrágja magát mindenen, ami a távollétében történt. Connak már gratulált a Nova Draconis fölfedezése kapcsán, úgyhogy biztosan nem erről lesz szó. Attól félek, megtudta, hogy kölcsönvettünk egy „láncost" egy fordulóra.
— És az miért olyan nagy baj?
— Hát... tulajdonképpen csak hivatalos feladatok elvégzésére lenne szabad használni őket. Persze mindenki elköt egyet néha; amíg kifizetjük az elhasznált üzemanyagot, semmi kárt sem csinálunk vele. Hoppá! Azt hiszem, ezt nem kellett volna magának mondanom, legalábbis nem mindenki nevében.
 Sadler nehézkesen kapcsolt, de aztán megkönnyebbülten vette tudomásul, hogy Jamieson csupán nagydobra vert pénzügyi kopó voltára utalt.
— Miattam ne izguljanak! — nevetett föl. — A legrosszabb, amit ezzel az információval kezdhetnék, hogy megzsarolom magukat, egyszer vigyenek el engem is! Remélem, hogy az öreg Mac... Maclaurin professzor nem lesz túlságosan keménykezű.
 Bizonyára meglepődtek volna, ha tudják, hogy maga az igazgató is milyen bizonytalanul gondolt az iménti beszélgetésre. Normális körülmények között az olyan kisebbfajta szabálysértéseket, mint egy lánctalpas elkötése, elég volt Wagnallnak kézbe vennie, de ebben az esetben valami nagyobb ügyről is szó volt. Öt perccel ezelőtt még nem volt tisztában vele, mi lehet az valójában, s éppen azért hívatta Wheelert és Jamiesont, hogy tiszta vizet öntsön a pohárba. Maclaurin professzor büszke volt rá, hogy mindenen rajta tartja a szemét, de azt kellett tapasztalnia, hogy hivatali ideje egy részének föláldozása és éles elméje dacára is, ez nem minden tekintetben sikerül.
 Wheeler, a Nova Draconis fölfedezése révén osztályrészéül jutott jóindulat-tőke tekintélyes megcsapolása árán beszámolt nemhivatalos küldetésükről. Úgy próbálta beállítani a dolgot, mintha két páncélos lovagként nyargaltak volna ki, hogy a vadonban lecsapjanak az Obszervatóriumot fenyegető sárkányra. Semmi lényegeset nem hallgatott el — szerencséjére, mivel az igazgató már úgyis értesült róla, merre jártak.
 Miközben Wheelert hallgatta, Maclaurin úgy érezte, hogy egyszeriben helyükre illeszkednek a kirakós játék darabkái. Az a rejtélyes földi üzenet, hogy az embereit a jövőben tartsa távol a Mare Imbrium vidékétől, nyilvánvalóan összefügg ennek a két alaknak a kiruccanásával. A Sadler által keresett kiszivárgásnak is lehet hozzá valami köze. Maclaurinnak még mindig nehezére esett elhinnie, hogy emberei közül valaki esetleg kém, de azzal tisztában volt, hogy egy fölkészült kém bármi másnak kinézhet, csak éppen kémnek nem.
 A két csillagászt szórakozott kedélyességgel bocsátotta útjára, ami fájdalmas talányként érintette őket. Utána egy pillanatig sötét gondolataiba mélyedt. Persze lehet, hogy véletlen egybeesésről van szó csupán, de a kép túl simán összeáll. Ám ha e kettő közül valamelyik illegális információk után kajtat, akkor nagyon is helyesen közelítette meg a kérdést. De valóban így van-e? Vajon egy valódi kém tevékenykedne-e ennyire nyíltan, tudván, hogy ezzel csak magára vonja a gyanút? Vagy éppenséggel egy merész kettős blöffről van szó, azon az alapon, hogy senki szemében nem lehet igazán gyanús egy ilyesféle frontális támadás?
 De hála Istennek, ez már nem az ő gondja. Olyan gyorsan meg is szabadul tőle, ahogy csak lehet. Maclaurin professzor fölkattintotta a távközlő kapcsolóját, és kiszólt a külső irodába.
— Kérem, keresse meg nekem Mr. Sadlert. Még egyszer beszélni szeretnék vele.

Kilencedik fejezet

 Sadler helyzetében árnyalatnyi változás következett be az igazgató visszaérkezése után. Olyasmi volt ez, amiről Sadler tudta, hogy meg kell történnie, bár igazán mindent megtett ellene. Érkezésekor mindenki udvarias gyanakvással viseltetett iránta, és nem csekély kommunikációs erőfeszítésébe került, mire ledöntögethette ezeket a korlátokat. Az emberek egyre barátságosabbak és beszédesebbek lettek, és úgy érezte, hogy a munkája is előrehalad valamicskét. Most azonban úgy tetszett, megbánták korábbi őszinteségüket, és ő újra kemény munkának nézett elébe.
 Az okkal tisztában volt. Egészen biztos, hogy senki sem sejtette ott-tartózkodásának igazi okát, de az igazgató visszatérte, bár egyáltalán nem korlátozta tevékenységében, mégis valahogy kedvezőtlenül hatott a helyzetére. Az Obszervatórium visszhangzó hangdobozában, ahol a pletykák alig terjedtek valamivel lassabban a fénysebességnél, nehéz volt megőrizni bármilyen titkot. Nyilvánvalóan annak is híre ment, hogy Sadler fontosabb személy annál, amilyennek látszik. Csak abban reménykedett, hogy még sok idő kell hozzá, míg kiderül: mennyivel fontosabb...
 Mindeddig főképp az igazgatási részlegre összpontosította a figyelmét. Részben politikai megfontolásból történt így, mert pontosan ezt a fajta hozzáállást várták el tőle. Viszont az Obszervatórium valójában a tudósok és nem a szakácsok, gépírónők, könyvelők vagy titkárok kedvéért létezett, bármilyen tagadhatatlanul fontosak is az utóbbiak.
 Ha volt valamilyen kém az Obszervatóriumban, mindenekelőtt két alapvető problémával kellett szembenéznie. Az információkból semmi haszna a kémnek, ha nem juttathatja el azokat a fölötteseinek. Mr. X.-nek tehát nem csupán olyan kapcsolatokra van szüksége, amelyek révén megszerezheti a kívánt ismereteket, hanem egy kifelé vezető kommunikációs csatorna is nélkülözhetetlen a számára.
 Fizikailag csak háromféle úton juthatott ki bárki az Obszervatóriumból. Először is az egysínűvel, azután valamilyen egyéb járművel, végül pedig gyalog. Az utóbbi lehetőség nem látszott túl valószínűnek. Elméletileg ugyan bárki elsétálhatott néhány kilométernyire, és otthagyhatott valami üzenetet, amelyet majd a jól fölkészített partner valahogy fölvesz. De az ilyen különös viselkedésre nyilván hamarosan fölfigyelnének, és különben is, könnyű lenne a karbantartás néhány munkatársát szemmel tartani, márpedig csak ők használnak rendszeresen űrruhát. Elvben a légzsilipeken történő minden be- és kilépést szigorúan ellenőrizni kellett, bár arról Sadler már nem volt meggyőződve, hogy ezt a szabályt mindig be is tartják.
 A terepjárók sokkal ígéretesebbek voltak, hiszen annyival nagyobb volt a hatósugaruk. Ám használatuk tettestársat föltételezne, mert minden esetben legkevesebb kétfőnyi legénységgel indulhattak csak útnak, és ezt a szabályt, biztonsági okokból, soha senki sem szegte meg. Itt van persze Jamieson és Wheeler különös esete. Az előéletüket most rendkívüli figyelemmel vizsgálták, Sadlernek pár napon belül meg kell kapnia a részletes beszámolót. Ugyanakkor bár szabálytalan, de mégis annyira nyílt volt a viselkedésük, hogy nem kelthetett igazi gyanút.
 Maradt tehát a Központi Városba járó egysínű. Oda átlagosan hetente egyszer mindenki ellátogatott. Ott végtelen lehetőségek kínálkoztak bármilyen értesülések kicserélésére, s ráadásul sok turista lázasan kereste a kapcsolatokat, hogy izgalmas fölfedezéseket tegyen az Obszervatórium lakóinak magánéletével kapcsolatban. Ezen a téren Sadlernek nem akadt számottevő tennivalója azon túl, hogy összeállítsa a városba leggyakrabban ellátogatók listáját.
 Ennyit a közvetlen, fizikai kapcsolatteremtés lehetőségeiről. Sadler sorjában mindegyiket elvetette. Akadtak azonban más, rejtettebb módszerek is, amelyeknek alkalmazása sokkal inkább elvárható egy tudóstól. Az Obszervatórium bármely munkatársa képes lett volna építeni valamilyen rádióadót, és számtalan hely kínálkozott bármi ilyesmi elrejtésére. Igaz, hogy a végtelen türelemmel figyelő keresők nem találtak semmit, de Mr. X.-nek egyszer csak el kell követnie valamilyen hibát.
 Mindeközben Sadlernek azt is föl kellett derítenie, mivel foglalkoznak tulajdonképpen a tudósok. A gyorstalpaló csillagászati és fizikai tanfolyam, amit ideirányítása előtt elvégeztettek vele, édeskevés volt az Obszervatórium tevékenységének reális fölméréséhez, de a segítségével legalább valami általános képet fölvázolhatott magának. No és néhány gyanúsítottat is törölhetett általa nyomasztóan hosszú listájáról.
 A számítógépes részleg képtelen volt hosszabb időre lekötni őt. A makulátlanul tiszta gépezetek csöndesen gondolkodva kuporogtak üvegkalickáikban, mialatt a kezelőlányok program szalagokkal tömték telhetetlen szájukat. Egy szomszédos, hangszigetelt helyiségben elektromos írógépek éktelen kattogással rótták végtelen soraikat és számoszlopaikat. Dr. Mays, a részleg vezetője a lelkét kitette, hogy megmagyarázza, mivel foglalkoznak itt, de nem ment vele semmire. Ezek a gépek már messzire jártak olyan elemi dolgoktól, mint az integrálszámítás, nem is beszélve a cosinusok vagy éppen logaritmusok dedós feladatairól. Olyan matematikai jelenségekkel operáltak, amelyekről Sadler még csak nem is hallott életében, és olyan problémákat oldottak meg, amelyeknek ő még a fölvetéséig sem jutott volna el.
 Mindez persze nem izgatta különösebben, hisz enélkül is megtudhatta, amire valójában kíváncsi volt. A legfontosabb berendezéseket kivétel nélkül lepecsételték és elzárták, azokhoz csak a karbantartó mérnökök férhettek hozzá, havonta átlagosan egyszer. Számára itt egyáltalán nem terem babér. Sadler lábujjhegyen távozott onnan, mint valami szentélyből.
 Az optikai műhelyben, ahol türelmes mesterek üveglemezeket csiszoltak egymilliomod hüvelyknyi pontossággal évszázadok óta változatlan technikával, ugyan lenyűgözték őt, de a kutatását hajszálnyival sem mozdították előre. Gyönyörködött a fényhullámok megtörése révén keletkező interferencianyalábokban, és figyelte, ahogy őrülten táncolnak minden irányban, amint testének hője különféle impulzusokat ébreszt a makulátlanul tiszta üvegtömbökben. Itt találkozott egymással a tudomány és a művészet, olyan tökélyre emelkedve, amelynek az ember műszaki ismeretei terén másutt sehol sem akadt párja. Rálelhet-e a probléma kulcsára a tükrök, prizmák és lencsék e titkos boszorkánykonyhájában? Rendkívül valószínűtlennek látszott.
 Sadler elkeseredésében úgy érezte magát, mint aki egy sötét szénbányában olyan fekete macskát keres, amely talán nincs is ott. S ami még rosszabb — hogy továbbfejlesszük a hasonlatot —, olyan ember szerepét játszotta, akinek fogalma sem volt róla, milyen is egy macska, még ha ott sétál is az orra előtt.
 A Maclaurinnal folytatott magánbeszélgetései viszont sokat lendítettek az ügyön. Az igazgató még mindig kételkedett ugyan, de minden erejével együttműködött vele, csak hogy minél hamarabb megszabadulhasson az idegesítő betolakodótól. Sadler az Obszervatórium bármely műszaki részletével kapcsolatban föltehetett neki kérdéseket, bár arra azért gondosan ügyelt, hogy a leghalványabban se utaljon rá, hogy éppen milyen irányban halad a vizsgálódása.
 Mára kisebb dossziét sikerült összeállítania a személyzet minden tagjáról, ami nem volt csekély eredmény, még akkor sem, ha az adatok nagy részét már az Obszervatóriumba érkezése előtt a rendelkezésére is bocsátották. A legtöbb alany esetében elegendőnek bizonyult egyetlen papírlap, másokról viszont jó néhány oldalnyi mindenféle följegyzés gyűlt össze. Azokat a tényeket, amelyekben biztos volt, tintával írta le, a homályosabb találgatásokat viszont ceruzával, hogy szükség esetén bármikor belejavíthasson. Néhány ilyen találgatása egészen vad volt és gyakran becsületbe vágó, Sadler nemegyszer őszintén szégyenkezett is miattuk. Nehéz volt például elfogadnia egy italt valakitől, akiről nemrég jegyezte föl, hogy megvesztegethetőséggel gyanúsítható, mert a Központi Városban kitart egy költséges szeretőt...
 Ez a bizonyos gyanúsított az Építészeti Részleg egyik tervezőmérnöke volt. Sadler hamarosan kiókumlálta, hogy az illető potenciális zsaroló, mivel az áldozat egyáltalán nem rejtette véka alá a helyzetét, és folyton panaszkodott szívszerelmének drága szeszélyeiről. Még figyelmeztette is Sadlert, nehogy a nyakába vegyen valami hasonló felelősséget.
 A jegyzeteit három csoportba rendszerezte. Az „A" kategóriába sorolta azt a tíz-egynéhány nevet, akik szerinte a leginkább voltak gyanúsíthatok, bár egyikükre vonatkozóan sem rendelkezett semmiféle valós bizonyítékkal. Néhányan egyszerűen azért kerültek ide, mert nekik lett volna a legtöbb lehetőségük bármiféle információ kijuttatására, ha éppen arra támadt volna kedvük. Az egyikük Wagnall volt. Sadler ugyan gyakorlatilag biztos volt a titkár ártatlanságában, de a teljes biztonság kedvéért azért mégiscsak fölvette a listára. Másokat azért sorolt ide, mert közeli rokonaik éltek valahol a Szövetség területén, vagy túlságosan nyíltan bírálták a Föld viselt dolgait. Sadler ugyan nem föltételezte, hogy egy tisztességesen kiképzett kém megkockáztatná, hogy ilyesféle viselkedéssel magára terelje a gyanút, de gondolnia kellett arra a lelkes amatőrre is, aki legalább olyan veszedelmes lehetett. A második világháború idején folytatott atomkémkedésről összegyűjtött anyagok igen tanulságosak voltak ebből a szempontból, és Sadler kellő elmélyültséggel végig is tanulmányozta őket.
 Az „A" listán Jenkinsé, a főraktárnoké volt a következő név. Ez a gyanú nagyon gyönge lábon állt, és az igazolására kierőszakolt minden kísérlet kudarccal végződött. Jenkins meglehetősen mogorva alaknak bizonyult, nemigen közösködött senkivel, s ennélfogva nem is volt valami népszerű a munkatársak körében. A közhiedelem szerint az egész Holdon az volt a legnehezebb dolog, hogy kicsikarjanak tőle valamilyen berendezést vagy alkatrészt. Ezt persze egyszerűen azzal is lehetett magyarázni, hogy közmondásosán állhatatos fajtájának kiváló képviselője.
 És itt volt még Jamieson és Wheeler érdekes párosa, akik igen sokban hozzájárultak az Obszervatóriumon belüli élet megszínesítéséhez. A Mare Imbrium vidékére tett kirándulásuk szokványosnak nevezhető kaland volt, és Sadlert biztosították felőle, hogy korábbi hasonlók mintájára hajtották végre.
 Különben mindig Wheeler volt a hangadó. Az volt a hibája, ha ez egyáltalán hibának nevezhető, hogy túl sok volt az energiája és rendkívül szerteágazó az érdeklődése. Még harmincéves sem volt; egy szép napon talán a kor és a felelősség némileg megzabolázza, bár túl sok esély erre sem mutatkozott. Egyszerű lett volna azzal kihúzni a listáról, hogy a megrekedt fejlődés tipikus esete, azé a csintalan diáké, aki elfelejtett felnőni. Különben elsőosztályú elme volt, és sohasem követett el semmiféle komolyabb ostobaságot. Bár sokan akadtak, akik nem igazán kedvelték, különösen, miután valamelyik vaskos tréfájának áldozatául estek, de bántani sem akarta igazan senki. Sértetlenül közlekedett az Obszervatórium kisded politikai dzsungelében, és megőrizte alapvető erényeit, a makulátlan becsületességet és egyenességet. Bárki barmikor tisztában lehetett azzal, hogy miről mit gondol, és nem kellett harapófogóval kihúzni belőle a véleményét.
 Jamieson egészen más típus volt, és lehetséges, hogy éppen alapvető különbözőségük hozta ilyen közel egymáshoz ezt a két embert. Pár évvel idősebb volt Wheelernél, és az volt az általános vélemény, hogy csillapító hatással van fiatalabb barátjára. Sadler ugyan kételkedett ebben, mivel — amennyire meg tudta ítélni — Jamieson jelenléte soha semmiben nem befolyásolta a barátja viselkedését. Megemlítette a dolgot Wagnallnak, aki elgondolkodott egy pillanatig, majd így összegezte a kérdést: — Igen, de gondoljon csak bele, mennyivel komiszabb lehetne Con, ha Sid nem volna mellette, hogy valamelyest szemmel tartsa.
 Annyi bizonyos, hogy Jamieson sokkal stabilabb és nehezebben kiismerhető egyéniség volt. Nem volt olyan éleselméjű, mint Wheeler, és lehet, hogy sohasem rukkol majd elő valami falrengető fölfedezéssel, de ő volt az a megbízható és alapos ember, aki rendbe teszi a dolgokat, miután a zsenik berontottak valami új területre.
 Tudományosan megbízható — igen. Hogy politikailag is megbízható-e — az már egészen más kérdés. Sadler megpróbálkozott a — nem túlságosan feltűnő — megszondázásával, de nem sokra ment vele. Jamieson látnivalóan jobban érdeklődött a munkája és a hobbija, a holdtájképfestészet, mint a politika iránt. Az Obszervatóriumban eltöltött ideje alatt kisebb galériára valót összefestegetett, és amikor csak tehette, magára kapta az űrruháját, hóna alá csapta festőállványát és különleges, nagynyomású stabilizált olajfestékeit. Nem kevés kísérletezés árán tudott előállítani olyan festékeket, amelyeket a kinti légüres térben is használhatott, bár Sadler őszintén kételkedett benne, hogy az eredmény megérte a fáradságot. Úgy vélte, eleget tud a művészetről, hogy megállapítsa: Jamiesonban több a lelkesedés, mint a tehetség, és Wheeler tökéletesen egyetértett vele.
 — Azt mondják, hogy Sid képei egy idő után az ember agyára mennek — ismerte el egyszer véleményét Sadler előtt. — És én el sem tudnék képzelni ennél borzasztóbb személyes csapást.
 Sadler listáján a „B" kategóriába az Obszervatórium minden olyan munkatársa beletartozott, aki elég intelligens volt ahhoz, hogy elvben kém lehessen. Nyomasztóan hosszú volt e lista, ezért időről időre áttekintette, hogy megpróbáljon egyeseket átsorolni az „A" kategóriába, vagy ami sokkal jobb, arra a harmadik végleges listára, amelyen a minden gyanú fölött állók szerepeltek. Mialatt kis fülkéjében üldögélve a lapjait rendezgette és megpróbálta beleélni magát az általa megfigyeltek helyzetébe, Sadler néha úgy érezte, hogy valami kifinomult játékban vesz részt, amelynek legtöbb szabálya rugalmasan változtatható, és minden játékosa ismeretlen. Halálos játék volt ez, a lépései egyre gyorsabban követték egymást, és végső kimenetelétől függhet az egész emberi faj jövője.

Tizedik fejezet

 A hangosbeszélőből mély, kulturált és őszintén csengő hang szólalt meg. Jó néhány percig száguldott az űrben: áttörte a Vénusz felhőit, végighaladt a Földig tartó kétszázmillió kilométeres úton, s végül a Földről továbbították a Holdra. E bámulatosán hosszú út után is világos és tiszta maradt, csaknem mentes minden torzulástól, érintetlen minden zavarástól.
— Legutóbbi beszámolóm óta itt még inkább megszigorodott a helyzet. Hivatalos körökben ugyan senki sem fogalmaz meg semmilyen véleményt, de a sajtó és a rádió nem ennyire szűkszavú. Ma reggel érkeztem ide a Hesperusról, és az itt eltöltött három óra tökéletesen elegendőnek bizonyult a közvélemény megszondázására.
 Teljesen nyíltan kell beszélnem, még ha ezzel fölkavarom is az otthoniak lelkét. A Föld errefelé nem túlságosan népszerű. Az „irigy kutyák" kifejezés lépten-nyomon hallható. Az otthoni ellátási nehézségeket nem vonják kétségbe, ugyanakkor azt is érzik, hogy a frontbolygók a legszükségesebbeknek is híján vannak, miközben a Föld hiábavaló fényűzése pocsékolja el készleteinek jelentős részét. Hadd mondjak egy példát. Tegnap jött a hír, hogy a Merkúr előretolt állomásán öten vesztették életüket az egyik kupola hőcserélő rendszerének meghibásodása miatt. A hőszabályozó fölmondta a szolgálatot, és elnyelte őket a láva — nem valami szép halál. Ha a gyártó cégnél nem lett volna hiánycikk a titán, ez nem következett volna be.
 Természetesen nem lenne tisztességes dolog ezért a Földet hibáztatni. Viszont szerencsétlen körülmény, hogy éppen egy héttel ezelőtt csökkentették a titánkvótát, és az érdekelt pártoknak gondjuk van rá, hogy a tömegek meg ne feledkezzenek erről. Ennél konkrétabban nem fogalmazhatok, nehogy megszakítsák az adást, de ennyiből is biztosan megértik, kikre gondolok.
 Nem hiszem, hogy a helyzet még tovább romlik, hacsak közbe nem szól valami váratlan körülmény. De tegyük fel — és itt egyértelműen kijelentem, hogy valóban csupán föltevésből indulok ki —, hogy a Föld újabb nehézfém-lelőhelyeket talál, például az óceánok máig föltáratlan mélyén. Vagy éppen a Holdon, függetlenül a korábban átélt csalódásoktól.
 Ha ez megtörténik, és a Föld magának akarja megtartani a fölfedezés titkát, annak súlyos következményei lehetnek. Teljesen helytálló az érvelés, hogy a Földnek ehhez joga volna. De a jogi szempontok nem túl nagy súllyal esnek latba, amikor ezer atmoszférás nyomással küzdenek a Jupiteren, vagy megkísérlik kiolvasztani a Szaturnusz jeges holdjait. Ne feledkezzenek meg róla, amikor a langyos tavaszi napokat vagy a békés nyári estéket élvezik, hogy milyen szerencsések ott a Naprendszer mérsékelt övezetében, ahol sohasem fagy jéggé a levegő, vagy nem olvadnak meg a sziklák...
 Vajon mit cselekszik majd a Szövetség, ha ilyen helyzet áll elő? Még ha tudnám, sem árulhatnám el. De különben is csak találgathatok. A szó régi értelmében háborúról beszélni számomra ostobaságnak tetszik. Mindkét fél súlyos veszteségeket okozhatna egymásnak, de semmilyen erőpróba sem vezethetne végleges eredményre. A Földnek túl sok tartaléka van, még úgy is, hogy az veszedelmesen koncentrált. És mellesleg az egész Naprendszerben neki van a legtöbb hajója.
 A Szövetség előnye a szétszórtságában rejlik. Hogyan harcolhatna a Föld egyszerre fél tucat bolygóval és holddal szemben, akármilyen gyengén fölszereltek is azok? Az utánpótlás kérdése teljesen megoldhatatlanná válna.
 Hogyha — az ég óvjon tőle — erőszakra kerülne a sor, akkor váratlan támadásokban lenne részünk a legfontosabb stratégiai pontokon, speciálisan fölszerelt hajókkal, amelyek hirtelen lecsapnak, és máris visszamenekülnek az űrbe. A bolygóközi megszállás gondolata merő fantáziálás. A Föld nyilvánvalóan nem akarja elfoglalni a bolygókat. És a Szövetségnek, még ha rá akarná is kényszeríteni akaratát a Földre, nyilvánvalóan sem elég embere, sem fegyverzete nincs egy általános invázióhoz. Véleményem szerint a közvetlen veszély az, hogy valami párbajfélére kerülhet sor — hogy hol és hogyan, azt mindenki próbálja maga kitalálni —, amelyben az egyik fél az erejét fitogtatná a másikkal szemben. De mindenkit figyelmeztetek, aki esetleg korlátozott és lovagias háborúban reménykedik, hogy a háborúk a legritkábban korlátozottak és sohasem lovagiasak. Viszonthallásra, Föld — Roderick Beynont hallották, a Vénuszról. Valaki odanyúlt, és lekapcsolta a készüléket, de senkinek sem volt hozzá kedve, hogy elkezdje az úgyis elkerülhetetlen vitát. Végül az energetikus Jensen szólalt meg elismeréssel:
— Ennek a Beynonnak helyén van a szíve, az már szentigaz! Nem volt valami tartózkodó. Csodálom is, hogy engedélyezték neki ezt az adást.
— Szerintem nagyon is józanul beszélt — jegyezte meg Mays. A számítástechnika főpapjának lassú volt a beszédstílusa, éles ellentétben a fénysebességgel működő gépeivel.
— Mégis, kinek az oldalán állsz te? — kérdezte valaki gyanakodva.
— Ó, én egy jóhiszemű semleges vagyok.
— De a fizetésedet a Földtől kapod. Akkor melyik felet támogatnád, ha kiterítenék a kártyákat?
— Nos, az a körülményektől függene. Szeretném a Földet támogatni. De fönntartom magamnak a jogot a végleges döntés meghozatalára. Bárki mondta is, hogy „akár rossz, akár jó, csak az én bolygóm", igazi sültbolond volt. A Föld pártján lennék, ha igaza volna, és határesetben is valószínűleg hozzá húznék. De semmi esetre sem támogatnám, ha meggyőződnék róla, hogy határozottan rossz ügyet képvisel.
 Hosszú csönd állt be, míg mindenki végiggondolta a mondottakat. Miközben beszélt, Sadler figyelmesen nézte a matematikust. Tudta, hogy mindenki nagyra értékeli Mays becsületességét és logikáját. Egy ember, aki határozottan a Föld ellen tevékenykedik, sohasem fejezte volna ki magát ilyen nyíltan. Sadler kíváncsian gondolt rá, hogy vajon ugyanilyen nyíltsággal beszélne-e Mays akkor is, ha tudná, hogy alig kétméternyire tőle ott ül a kémelhárítás egy embere. De nem hitte, hogy akár egy szaván is változtatott volna.
— De a fenébe is — szólalt meg a főmérnök, aki, mint rendesen, most is oltotta a mesterségesen fölszított tüzet —, nincs itt szó jó vagy rossz oldalról. Bármi, ami a Földön vagy a Holdon található, a miénk, és azt teszünk vele, amit akarunk.
— Ez igaz, de ne feledd, hogy éppen most csökkentettük a szállítási kvótáinkat, ahogy Beynon is megmondta. A Szövetség azokra építette a programjait. Ha azért rúgjuk föl a megállapodásokat, mert nem tudjuk előteremteni az árut, az még hagyján. De egészen más a helyzet, ha rendelkezünk vele, és csak úgy játszadozunk a Szövetség kiszolgáltatott helyzetével.
— Ugyan, miért csinálnánk bármi ilyesmit?
 Erre a kérdésre teljesen váratlanul Jamieson válaszolt.
— Félelemből — mormolta. — A politikusaink félnek a Szövetségtől. Tudják, hogy máris több esze van, és attól tartanak, hogy egy napon az ereje is több lesz. Akkor a Föld jelentéktelenné válik.
 Mielőtt bárki is reagálhatott volna erre a kihívásra, Czuikov az Elektronikai laborból bedobott egy új témát:
— Én is elgondolkodtam erről az adásról — mondta. — Azt jól tudjuk, hogy Beynon becsületes ember, de mégiscsak a Vénuszról beszélt, az ő engedélyükkel. Talán több is rejlik a szövege mögött, mint amennyi első hallásra kitetszhet.
— Mire gondolsz?
— Lehet, hogy az ő propagandájukat szajkózza. Nem tudatosan persze. Lehet, hogy beletápláltak valamit, amit velünk akarnak meghallgattatni. Itt vannak például azok a villámtámadások. Talán az volt vele a szándékuk, hogy ránk ijesszenek.
 Ez a nyílt támadás elég váratlanul érte Sadlert, de máris nagy hévvel ütötte vissza a labdát.
— Én nem hinném, hogy a Földre ilyen könnyű ráijeszteni. De számomra az egész közleményben az esetleges holdbéli lelőhelyekre való utalás volt a legfigyelemreméltóbb. Úgy hangzott, mintha mindenféle mendemondák kelnének szárnyra.
 Sadler részéről ez kiszámított indiszkréció volt. Persze azért nem volt annyira „személyeskedő", mivel az Obszervatóriumban nem volt senki, aki ne tudott volna róla, hogy a) Wheeler és Jamieson valami szokatlan kormányzati vállalkozásba botlott a Mari Imbrium vidékén, és b) megtiltották nekik, hogy beszéljenek a dologról. Sadler különösen az egyes emberek reakciójára volt kíváncsi.
 Jamieson a zavart ártatlanság álarcát öltötte magára, Wheeler azonban nyomban ráharapott a csalira.
— Miért, mit várna? — fortyant föl. — A fél Hold látta, amint azok a hajók leszállnak a Mare szélén. A munkásaik meg több százan is lehetnek odakint. Nem jöhettek valamennyin a Földről... amikor meg visszamennek a Központi Városba, és egypár pohárral többet hajtanak föl a kelleténél, máris locsogni kezdenek a barátnőiknek.
 Hogy mennyire igazad van, gondolta magában Sadler, és mekkora fejfájást okozott a biztonságiaknak ez a csekélyke probléma...
— Akárhogy is — folytatta Wheeler —, én többé nem sokat törődöm a témával. Felőlem ugyan azt csinálnak odakint, amit csak akarnak, amíg engem személyesen nem érint a dolog. Kívülről semmit sem lehet megállapítani az egészről, azon kívül, hogy a szegény adófizetőknek pokoli sok pénzébe kerül.
 Ekkor ideges köhögés hallatszott egy lágyszívű, apró emberke felől a műszerészektől, velük Sadler éppen aznap reggel töltött el két unalmas órát, vizsgálgatva a kozmikus sugarakkal működő teleszkópokat, magnetométereket, szeizmográfokat, atomórákat és seregnyi egyéb szerkezetet, amelyek bizonyára sokkal gyorsabban raktározták el a különféle adatokat, mint ahogyan bárki képes lehetett kielemezni őket.
— Azt ugyan nem tudom, mi közük lehetne hozzád, de velem igazán cifra játékot űztek, annyi szent!
— Mire gondolsz? — kérdezte szinte egyszerre mindenki.
— Alig félórája néztem meg a mágneses térerőt mérő műszereket. Errefelé a térerő meglehetősen állandó, kivéve ha mágneses vihar kerekedik, de mindig tudjuk előre, mikor számíthatunk ilyesmire. Most azonban valami különös dolog történik. A térerő le-föl ugrál, nem sokat, csak pár mikrogaussnyit, de abban biztos vagyok, hogy mesterségesen. Végigvizsgáltam az Obszervatórium valamennyi berendezését, és mindenki esküdözik, hogy nem bohóckodik semmiféle mágnessel. Eszembe jutott, hogy nem azok a titokzatos barátaink a ludasak-e benne odakint, és csupán a biztonság kedvéért megnéztem a többi műszert is.
Mindaddig semmit sem találtam, míg a szeizmográfokhoz nem értem. Tudjátok, az, odakint, a kráter déli falánál, amelyik befogja az egész vidéket. Némelyik kilengés robbantásokra utalt. Ilyesmi gyakran befut a Hyginus és a többi bánya felől, de ezúttal a görbének az volt a fő furcsasága, hogy csaknem szinkronban alakult a mágneses lüktetéssel. A szikla időtorzító tényezőjének figyelembevételével a távolság egész pontosan bemérhető. Nem kétséges, honnan származik az egész.
— Érdekes kutatási eredmény — vetette közbe Jamieson —, de mit tesz hozzá az ügyhöz?
— Ez eléggé sokféleképpen értelmezhető, de én azt mondanám, hogy odakint a Mari Imbrium körül valaki hatalmas erejű mágneses teret gerjeszt, alkalmanként egy-egy másodperces ritmusban.
— No és a holdrengések?
— Csupán a melléktermékei. Jócskán akad a környéken mágneses kőzet, és el tudom képzelni, hogy ficánkol, amikor bekapcsolják azt a mezőt. Talán akkor sem észlelnétek ezeket a rengéseket, ha a kiindulási pontjukon állnátok, de a szeizmográfjaink olyan érzékenyek, hogy még egy húsz kilométernyire becsapódó meteor rezgéseit is kimutatják.
 Sadler nagy érdeklődéssel követte a kibontakozó műszaki vitát. Amikor egyszerre ennyi éles elme töpreng a tényeken, elkerülhetetlenül rátapint valaki az igazságra — és az is teljesen törvényszerű, hogy mások a saját elméleteiket helyezik szembe vele. De nem is ez volt a fontos; őt az érdekelte igazán, nem tanúskodik-e valaki különleges ismeretekről vagy fokozott kíváncsiságról.
 De nem történt ilyesmi, és Sadler nyakán továbbra is ottmaradt a lehangoló hármas föltevés: Mr. X. túl okos hozzá képest; Mr. X. nem itt tartózkodik; Mr. X. egyáltalán nem is létezik...

Tizenegyedik fejezet

 A Nova Draconis halványodott; többé nem homályosította el a galaxis valamennyi napját. De a Föld egén még mindig erősebben ragyogott, mint a Vénusz a legfényesebb állapotában, és talán ezer évnek is el kell telnie, mire az ember hozzá hasonlót láthat megint.
 Bár a Nova Draconis csillagászati léptékkel mérve nagyon közeli volt, a valóságban azonban mégis elég távoli ahhoz, hogy látszólagos hatalmassága nem változtathatta meg a Naprendszer egészét. Mégis egyenletesen ragyogott a Merkúr tüzes katlana és a Plútó nitrogéngleccserei fölött. Átmeneti jelenség volt ugyan, az ember figyelmét egy pillanatra mégis elterelte saját bajairól, és rákényszerítette, hogy elgondolkodjék a valóság végső kérdésein.
 De nem sokáig. A történelem leghatalmasabb novájának dühödt, violaszín fénye egy megosztott rendszerre hullott, olyan bolygókra, amelyek beleuntak, hogy csak fenyegessék egymást, és most már a tettek mezejére léptek.
 Az előkészületek sokkal intenzívebben folytak, mint azt a közvélemény képzelte. Sem a Föld, sem a Szövetség nem volt teljesen őszinte a népéhez. Titkos műhelyeikben az emberek romboló gépezetekké alakították azokat az eszközöket, amelyeknek segítségével kitörhettek az űr szabadságába. Még ha a szembenálló felek egymástól teljesen függetlenül munkálkodtak volna, akkor is szükségképpen hasonló fegyverek kerültek volna ki a kezük alól, hiszen ugyanazokat a technológiákat alkalmazták.
 De mindkét félnek megvoltak a maga ügynökei és ellenügynökei, s így legalábbis megközelítőleg kölcsönösen tisztában voltak azzal, milyen harci eszközöket fejleszt ki a másik. Előfordulhattak ugyan meglepetések, méghozzá döntő jelentőségűek, de az ellenfelek alapvetően egyenrangúak voltak.
Bizonyos vonatkozásban a Szövetség nagy előnyre tett szert. Egész tevékenységét, kutatásait és kísérleteit elrejthette a bolygók és aszteroidák tágas világában, a másik fél számára teljesen földeríthetetlenül. A Föld viszont egyetlen hajót sem lőhetett föl anélkül, hogy a Mars vagy a Vénusz perceken belül ne értesüljön róla.
 A nagy bizonytalanságot mindkét fél számára az okozta, hogy nem lehettek teljesen tisztában földerítésük hatékonyságával. Bármely titkosszolgálatnak tekintélyes, ha nem is mindig tiszteletre méltó hagyományokkal kell rendelkeznie. Kémek nem képezhetők ki egyik napról a másikra, vagy ha netán mégis, az igazán kiváló ügynökre jellemző „szimat" nem fejlődik ki egykönnyen.
 Senki sem tudta ezt jobban Sadlernél. Néha elgondolkodott rajta, hogy a Naprendszerben szétszóródott kollégáit vajon gyötri-e néha hasonló kétely. Csak a legmagasabb csúcson álló láthatta át a teljes képet vagy valami ahhoz hasonlót. Viszont sohasem érezte azt az elszigeteltséget, amelyben a földerítőnek dolgoznia kell, a magányosság gyötrelmes kínját, azt, hogy nem bízhat meg senkiben, és nincs senki, akivel megoszthatná a terheit. Amióta a Holdra érkezett — legalábbis tudomása szerint —, nem találkozott a Központi Földerítés egyetlen másik ügynökével sem. A szervezettel való minden kapcsolata személytelen és közvetett volt. Szokásos jelentései — amelyek véletlen olvasójuk szemében nem jelentettek volna többet az Obszervatórium könyvelésének végtelenül unalmas elemzésénél — az egysínű napi járatával jutottak el a Központi Városba, s hogy azután mi történt velük, arról már sejtelme sem volt. Néhány üzenet is érkezett ugyanezen az úton, és valódi vészhelyzetben hozzáférhető lett volna számára a zárt rendszerű távnyomtató is.
 Nagyon várta hát a találkozást egy másik ügynökkel. Az eseményt már hetekkel korábban alaposan előkészítették. Bár kételkedett benne, hogy különösebb gyakorlati haszna lenne, harci moráljának mégis megadhatja az olyannyira szükséges lökést.
Sadler, legalábbis saját megelégedésére, nem került közelebbi kapcsolatba az Igazgatás és a Műszaki Szolgáltatások legfőbb aspektusaival. Belenézett ugyan (tiszteletteljes távolságból) az Obszervatórium legfontosabb erőforrását jelentő mikromáglya izzó szívébe, és megszemlélte a napgenerátorok nagy tükreit, amint türelmesen várnak odakint a napsütésre. Noha már évek óta nem használták őket, mégis megnyugtató volt a tudat, hogy odakint várakoznak, és szükség esetén készen állnak a Nap végtelen energiakészleteinek megcsapolására.
 Legjobban mégis az Obszervatórium kertgazdasága lepte meg és nyűgözte le. Szinte furcsállotta, hogy a tudományos csodák, szintetikus ezek meg mesterséges azok korában még mindig akad olyan terület, amelyről még nem szorult ki teljesen a természet. Maga a gazdaság a légkondicionáló rendszer szerves része volt, és a hosszú holdnappalok idején működött igazán teljes gőzzel. Amikor Sadler meglátogatta, fluoreszkáló lámpák hosszú sorai árasztották el mesterséges napfénnyel, míg a súlyos fémredőnyök elzárták a tágas ablakokat, amelyek majd a hajnalt köszöntik, amikor a Nap előbukkan a Platón nyugati fala fölött.
 Mintha csak a Földön járna egy jól fölszerelt üvegházban. A lassan mozgó levegő végigáramlott a dúsan tenyésző növények sorai között, leadta széndioxidját, és nemcsak oxigénben dúsabban, hanem azzal a frissességgel tért vissza, amit a vegyészeknek mindeddig sehogy sem sikerült előállítaniuk.
 Itt megajándékozták Sadlert egy aprócska, de tökéletesen érett almával, amelynek a legutolsó atomja is a Holdból származott. Elvitte a kabinjába, ahol magányosan kiélvezhette, és közben ráébredt, hogy miért elzárt terület a kert mindenki számára, a gondozóit kivéve. Ha bárki éppen arra vetődő akármikor végigsétálhatna a zöldellő folyosókon, hamarosan kopaszra tarolnának minden növényt.
 A Hírközlési részleg az elképzelhető legellentétesebb hely volt. Itt helyezkedtek el azok az áramkörök, amelyek biztosították a kapcsolatot a Földdel, a Hold többi részével és szükség esetén közvetlenül a bolygókkal is. Ez volt a legnagyobb és egyben a legvalószínűbb veszélyforrás. Minden kimenő vagy beérkező közleményt rögzítettek, és a biztonságiak rendszeresen ellenőrizték az itt dolgozókat. Két munkatársat kevésbé kényes területre helyeztek át anélkül, hogy közölték volna velük az okát. Mi több — és erről még Sadler sem tudott —, egy harminc kilométernyire innen elhelyezett telekamera minden percben készített egy fölvételt az Obszervatórium távkapcsolatait biztosító adóberendezésről. Ha annak rádió-keresősugarai csak egy pillanatra is jóvá nem hagyott irányba fordultak, a turpisság nagyon rövid időn belül kiderült.
 A csillagászok kivétel nélkül nagyon készségesen magyarázták el munkájuk lényegét és mutogatták meg berendezéseiket. Ha elcsodálkoztak is Sadler némelyik kérdésén, nem mutatták semmi jelét. Ő viszont nagyon ügyelt rá, hogy ki ne lépjen kitalált szerepköréből. E téren a nyílt, „mindnyájan emberek vagyunk" taktikát alkalmazta: „No persze, ez tényleg nem az én szakterületem, de nagyon érdekel a csillagászat, és ha már ide vetett a sors a Holdra, szeretnék megismerni mindent, amit csak lehet. Természetesen, ha e pillanatban túlságosan elfoglalt..." — ez mindig úgy bevált, mint valami varázsige.
 Az előzetes egyeztetéseket általában Wagnall végezte el, ő egyengette az útját. A titkár olyan segítőkész volt, hogy Sadler eleinte még gyanakodott is rá, nem magát akarja-e bebiztosítani, de a további vizsgálódás kiderítette, hogy Wagnall a természeténél fogva ilyen. Azok közé tartozott, akik mindenáron jó benyomást akarnak kelteni magukról, pusztán azért, mert mindenkivel jóban szeretnének lenni. Rendkívül bosszantó lehet szegénynek, gondolta magában Sadler, hogy egy olyan hideg, halvérű alakkal kell együtt dolgoznia, mint Maclaurin professzor.
 Az Obszervatórium szívét természetesen a tízméteres teleszkóp alkotta. Eddig ez volt az emberkéz alkotta leghatalmasabb optikai eszköz. Egy lapos dombocska tetején állt, nem messze a lakóépülettől, és inkább lenyűgöző volt, mintsem elegáns. A hatalmas cső egy állványszerű szerkezeten pihent, amely függőleges irányú mozgását szabályozta, és az egész berendezés elfordítható volt egy kör alakú sínen.
— Csöppet sem hasonlít egyik földi teleszkópra sem — magyarázta Molton, amint egymás mellett álltak a síkságra néző egyik közeli megfigyelőkupola alatt. — A cső például. Úgy alakították ki, hogy nappal is használható legyen. Máskülönben a napfény a tartószerkezetről visszaverődne a tükrébe. Ezzel lehetetlenné tenné a megfigyelést, sőt a melegével még magát a tükröt is deformálná. Órákba is beletelne, míg újra beállítják. A nagy földi tükörtávcsövekre ez nem veszélyes, mivel azokat csak éjszaka használják. Legalábbis azokat, amelyek még egyáltalán üzemelnek.
— Nem is tudtam, hogy a Földön is működnek még megfigyelőállomások — vetette közbe Sadler.
— Ó, azért még maradt néhány. Persze mind főleg afféle gyakorló-berendezésként működik. Igazi csillagászati megfigyelés nem is igen végezhető abban a borsólevesszerű légkörben. Nézze csak például az én szakterületemet, az ibolyántúli színképelemzést. A földi légkör teljességgel áthatolhatatlan azoknak a hullámhosszoknak a számára, amelyeket én vizsgálok. Soha senki sem találkozott velük, míg ki nem léptünk az űrbe. Néha még azon is elcsodálkozom, hogyan születhetett meg egyáltalán a csillagászat odalent a Földön.
— Különösnek látom az alátámasztását — jegyezte meg Sadler töprengőn —, inkább emlékeztet valami ágyúéra, mint bármelyik távcsőére, amelyet eddig láttam.
— Pontosan. Nem is foglalkoztak az egyenlítő szerinti beállításával. Van egy automata számítógép, amellyel bármelyik csillagra beirányozható. No de menjünk le, nézze meg, mi történik a tényleges munkahelyen.
 Molton laboratóriuma félig összeszerelt berendezések fantasztikus útvesztője volt, amelyek nagy részét Sadler még csak föl sem ismerte. Amikor ezt fölpanaszolta, kísérője láthatóan kiválóan mulatott rajta.
— Emiatt nem kell szégyenkeznie. Többségüket ugyanis itt terveztük és építettük, és mindig kipróbálunk minden újdonságot. De leegyszerűsítve a dolgot, a következőkről van szó. A fény a nagy tükörről, amely most éppen a fejünk fölött van, azon a fenti csövön keresztüljut le ide. Azt most nem mutathatom meg, mivel valaki éppen fölvételeket készít, és én csak egy jó óra múlva kerülök majd sorra. Akkor viszont az égbolt bármely részét kiválaszthatom ennek a távirányító pultnak a segítségével, és rögzíthetem rá a műszert. Azután már csak annyi a dolgom, hogy megvizsgáljam a kapott fényt a színképelemzővel. A gyakorlati tevékenységükből sajnos semmit sem láthat, mivel zárt rendszerben működnek. Amikor használjuk őket, az egész optikai rendszert át kell vizsgálnunk, mert amint már említettem, a leghígabb légbuborék is elzárja a távoli ultraibolya sugarak útját.
Sadlernek ekkor váratlanul lehetetlen gondolata támadt.
— Mondja csak — szólalt meg, és körülnézett a vezetékek dzsungelén, az elektronikus számítógépek ütegein, a különféle színképatlaszokon —, belenézett valaha is abba teleszkópba?
Molton visszamosolygott rá.
— Soha — válaszolta. — Nem lenne ugyan semmi akadálya, de abszolúte semmi értelme sem. Ezek az igazán nagy távcsövek tulajdonképpen mind szuperkamerák. És ugyan kit érdekelne, mi van egy kamerában?
 Persze akadtak az Obszervatóriumban olyan teleszkópok is, amelyekbe jóval egyszerűbb volt belenézni. Némelyik kisebb műszerhez tévékamerát is csatoltak, amelyet akkor állítottak be szükség szerint, amikor pontosan meg nem határozható helyen lévő üstökösöket vagy aszteroidákat vizsgáltak. Egyszer-kétszer Sadler megkérte, hogy használhassa valamelyiket, és találomra végigpásztázta vele az eget, hátha talál valami érdekeset. A távvezérlő pulton, mondjuk, beállít egy pozíciót, azután megnézi a képernyőn, hogy mire bukkant. Idővel azt is megtanulta, hogyan használhatja a Csillagászati Almanach köteteit, és nagy pillanat volt az életében, amikor sikerült betáplálnia a Mars koordinátáit, és a vörös bolygó egyszer csak kiugrott a képernyő közepére.
 Vegyes érzelmekkel meredt az egész képmezőt csaknem teljesen betöltő, zöldesvörös korongra. Az egyik sarki sapka enyhén a Nap felé billent — lassan tavaszodott, és a végtelen, fagyos tundra apránként fölenged majd a szigorú tél után. Szép bolygó, ha az ember az űrből szemléli, de annál keményebb, ha arról van szó, hogy megteremtsék rajta a civilizáció föltételeit. Nem is csoda, hogy keménykötésű gyermekei egyre türelmetlenebbek a Földdel szemben.
 A bolygó képe hihetetlenül éles és tiszta volt. A legcsekélyebb homály vagy remegés sem mutatkozott rajta, amint ott ragyogott a képmező közepén, és Sadler, aki egyszer egy földi teleszkópon át is megnézte, végre megértette, hogyan rázta le béklyóit a csillagászat, amikor megszabadult a légkör terhétől. A földi asztronómusok ennél jóval nagyobb műszerekkel tanulmányozták a Marsot évtizedekig, és lám, ő most pár óra alatt többet lát belőle, mint azok egész életükben. Semmivel sem volt közelebb a Marshoz, mint ők — valójában a bolygó most elég távol esett a Földtől —, de nem volt ott a levegő táncoló, reszkető függönye, hogy elhomályosítsa a látását.
 Amikor eleget bámulta már a Marsot, megkereste a Szaturnuszt. A látvány szemkápráztató szépségétől elállt a lélegzete: szinte hihetetlen volt, hogy nem valami tökéletes műtárgyat lát maga előtt, hanem csupán a természet alkotását. A pólusainál kissé belapított, hatalmas, sárga gömb ott lebegett gyűrűi bonyolult rendszerének közepén. Kavargó atmoszférájának halvány sávjai és árnyékai még kétmilliárd kilométernyi űrön keresztül is világosan kivehetők voltak. A gyűrűk koncentrikus hurkáin kívül pedig Sadler összeszámlálhatta az óriásbolygónak legalább hét holdját.
 Bár tisztában volt vele, hogy a pillanatszerűen működő tévékamera szeme semmiképpen sem veheti föl a versenyt a türelmes fényképlemezzel, mégis megpróbált elkapni néhány távoli ködfoltot vagy csillaghalmazt. A látómezőt végigfuttatta a Tejút zsúfolt sávján, és megállította a képet, valahányszor fölbukkant valami különlegesen érdekes csillagkép vagy ragyogó űrbéli párafelhő. Egy idő után úgy érezte, hogy a csömörig eltelt az égbolt végtelen gazdagságával. Szüksége volt valamire, ami visszatéríti őt az emberi problémák szűkös világába. A teleszkópot a Földre irányította.
 Olyan óriási volt, hogy a legkisebb nagyítással is csupán egy részét foghatta be a képernyőbe. A hatalmas félhold gyorsan vékonyodott, de még a korong sötét része is tele volt érdekfeszítő dolgokkal. Odalent, az éjszakában, számtalan foszforeszkáló fényfolt jelezte a városokat, és ott aludt valahol e pillanatban Jeanette, és talán róla álmodott. Azt legalább tudta már, hogy a levelét megkapta. Csodálkozó, de visszafogott válasza vigasz volt Sadler számára, bár a belőle áradó magányosság és ki nem mondott szemrehányás fájdalmasan markolt a szívébe. Talán valóban hibát követett el? Néha keserűen megbánta, hogy házaséletük első évében a hagyományos óvatossággal viselkedtek. A most szeme előtt lebegő, túlnépesedett bolygó legtöbb házaspárjához hasonlóan ők is hosszan ellenőrizték, mennyire illenek össze, mielőtt vállalkoznának a szülői szerepkör kalandjára. A mai korban határozottan negatív szociális bélyeget jelentett, ha valakinek gyermeke született, mielőtt jó néhány évi házaséletet nem tudhatott maga mögött. Ilyesmi a hebehurgyaság és felelőtlenség bizonyítékának számított.
 Mindketten családra vágytak, s mivel manapság már előre meghatározható volt a dolog, úgy döntöttek, hogy egy fiúval kezdik. Ám ekkor Sadler megkapta jelenlegi megbízatását, és első ízben döbbent rá a bolygóközi helyzet komolyságára. Nem akarta, hogy Jonathan Péter ebben a rájuk váró, bizonytalan jövőbe szülessen bele.
 Régebben nem sokan törődtek volna ilyesféle megfontolásokkal. Saját kihalásuk veszélye inkább arra kényszerítene az embereket, hogy még lázasabban törekedjenek a halhatatlanság elérésének egyedüli módjára. Hanem a világ már kétszáz éve teljes békében élt, és ha most kitör a háború, a földi élet bonyolult és törékeny rendszere könnyen apró darabokra törhet. Egy gyermekkel terhes asszonynak pedig csekély esélye lenne a túlélésre.
 Talán túlságosan is érzelgős, és hagyja, hogy a félelmei fölülkerekedjenek józan ítéletén. Jeanette még akkor sem tétovázna, ha ismerné a tényállást. Vállalná a kockázatot. De mivel nem beszélhetett vele nyíltan, nem akart visszaélni a tudatlanságával sem.
 Most pedig már késő volt a bánat: minden, amit szeret, odalent maradt, azon az alvó glóbuszon; elválasztja tőle a mélységes űr. Gondolatai teljes kört írtak le. Megtette az utat a csillagoktól az emberig, végig a kozmosz gigászi pusztaságán, vissza az emberi lélek magányos oázisáig.

Tizenkettedik fejezet

— Nincs okom föltételezni — mondta a kék öltönyt viselő férfi —, hogy bárki is gyanakszik önre, de a Központi Városban nehéz lenne észrevétlenül találkoznunk. Túlságosan sokan nyüzsögnek ott, és mégis mindenki ismer mindenkit. Meglepődne, ha tudná, milyen ritka kincs ott bármi csekély magány.
— Nem gondolja, hogy furcsállják, hogy én ideutaztam? — kérdezte Sadler.
— Nem, a legtöbb látogató eljön ide, ha teheti. Olyasmi ez, mint egy kirándulás a Niagara-vízeséshez, amit senki sem hagy ki szívesen. És nem is hibáztathatja őket az ember, azt hiszem.
 Sadler egyetértett. Olyan látvány tárult itt elé, amely sohasem okozhatott csalódást, túltenne bármilyen egyéb nyilvános látványosságon. Az erkélyre kilépve érzett sokkhatás még most sem enyhült. Könnyen elhitte, hogy sokan fizikailag képtelenek voltak innen lenézni.
 A semmi fölött lebegett egy a hatalmas kanyon fölé kifüggesztett átlátszó hengerben. A lába alatti fémpadlón és a sima kapaszkodón kívül semmiféle biztos pont nem látszott. Ujjai még most is görcsösen kulcsolódtak a vékony korlátra.
 A Hyginus-szakadék a Hold egyik legnagyobb csodájának számít. Egyik végétől a másikig több mint háromszáz kilométer hosszú, és egyes szakaszain öt kilométeresre is kiszélesedik. Nem is annyira kanyon, mint inkább kráterek sorozata, amelyek kétfelé ágaznak szét egy központi kútból. És ez az a kapu, amelyen keresztül az ember bejutott a Hold mélyben rejlő kincseihez.
 Sadler már hunyorítás nélkül le mert nézni a mélységbe. Odalent, látszólag végtelen távolságban, különös rovarok mászkáltak föl és alá, kis, mesterséges fényfoltok közepén. Ha valaki a zseblámpája fényét egy csapat csótányra irányítja, akkor lehet része ilyesféle látványban.
Sadler azonban tisztában volt vele, hogy azok a parányi rovarok tulajdonképpen a szakadék alján szorgosan munkálkodó, hatalmas bányagépek. Odalent, a több ezer méteres mélységben meglepően sík volt a terep, az történhetett ugyanis, hogy a keletkezése után hamarosan láva öntötte el a kanyont, és belefagyott, mint egy mélyvölgyű sziklafolyó.
 A csaknem függőlegesen fölöttünk álló Föld megvilágította a közvetlenül szemközti hatalmas falat. A szakadék jobbra és balra húzódott, ameddig a szem ellát, és néha, a sziklafalra hulló kékeszöld fénysugarak a legváratlanabb illúziókat keltették. Ha gyorsan elfordította a fejét, Sadler könnyen el tudta képzelni, hogy egy ti tani vízesés szívébe néz, amely az örökkévalóságig bukik alá a Hold feneketlen mélységeibe.
 A fal előtt a láthatatlanul feszülő drótkábeleken ércszállító csillék siklottak föl és le. Sadler már látott ilyen csilléket odafönt, amint síneik távolodtak a meredély széléről, és emlékezett rá, hogy nála magasabbak. Most azonban úgy kúsztak lassan, mint gyöngyszemek a fonálon, amint terhüket elszállították a távoli kohóüzemekbe. Igazán kár, gondolta magában, hogy csak ként, oxigént, szilikátokat és alumíniumot cipelnek, pedig kevesebb könnyű anyaggal is beérnénk, a nehezekből viszont sokkal több kellene.
 Hanem, fontos ügyben kérették ide, nem táthatja soká a száját, mint holmi turista. Előhúzta zsebéből rejtjelezett följegyzéseit, és nekilátott a beszámolójának.
 Az egész nem tartott annyi ideig, ameddig szerette volna. Azt sem tudta megállapítani, hogy a hallgatója vajon elégedett vagy csalódott-e a befejezetlen összefoglalót illetően. A férfi egy percig emésztette a hallottakat, majd megjegyezte:
— Igazán szeretnénk valamivel több segítséget nyújtani önnek, de biztosan magától is tudja, milyen szűkös helyzetben vagyunk jelenleg. A dolgok egyre inkább keményednek; ha tényleg valami nagyobb baj lesz, a következő tíz napon belül sor kerülhet rá. Valami bűzlik odakint, a Mars körül, de nem tudjuk igazán, hogy mi. A Szövetség legalább két, szokatlan típusú hajót építtet, és gyanítjuk, hogy most próbálják ki őket. Sajnos egyetlen pontos képünk sincs róluk, csupán értékelhetetlen kósza híresztelések, amelyek azonban fölizgatták a védelmieket. Mindezt azért mondom el, hogy több háttéranyaga legyen. Itt senkinek sem szabad tudnia róla, és ha meghallja, hogy valaki ilyesmiről beszél, az azt jelenti, hogy valamilyen módon hozzáfér bizonyos titkos információkhoz. — Most pedig pár szót a gyanúsítottjai rövid listájáról. Látom, hogy Wagnallt is fölvette rá, de ő teljesen tiszta előttünk.
— Rendben van, átteszem őt a „B" kategóriába.
— Azután Brown, Lefevre és Tolanski — nekik nincs itt semmiféle kapcsolatuk.
— Teljesen biztos benne?
— Tökéletesen. A szabadidejüket is teljesen politikamentes dolgokkal töltik ki.
— Ezt magam is hasonlóan láttam — engedett meg magának Sadler egy kurta félmosolyt. — Szóval, akkor őket is kihúzom.
— Aztán itt van ez a Jenkins, a raktárnok; hozzá miért ragaszkodik annyira?
— Valós bizonyítékom egyáltalán nincs ellene. De alighanem ő az egyetlen, aki nyíltan kifogást emelt a tevékenységem ellen.
— Nos, rendben, erről az oldalról majd még megnézzük. Különben meglehetősen gyakran jár a városba, de kiváló ürügye van rá, ugyanis ő intézi a mindennapi beszerzéseket. Ezek után alighanem öt név maradt csak az „A" listáján, igaz?
— Igen, és őszintén bevallom, nagyon meglepne, ha közülük kerülne ki az illető. Wheeler és Jamieson esetét már megbeszéltük. Tudok róla, hogy Maclaurin gyanakszik Jamiesonra az óta a kirándulás óta, de ennek nem tulajdonítok komolyabb jelentőséget. Különben is, eredetileg Wheeler ötlete volt az egész. Azután ott van még Benson és Carlin. Mindkettejük felesége a Marsról származik, és mindig heves vita kerekedik, amikor a hírek szóba kerülnek. Benson villamosmérnök a Műszaki Karbantartásnál, Carlin pedig műtős a rendelőben. Mondhatnánk, hogy ők valamelyest motiváltak, de ez igazán édeskevés. Egyébként is túlságosan kézenfekvő gyanúsítottak lennének.
— Másrészt van itt valaki, akiről úgy véljük, hogy az „A" listáján volna a helye. Ez a Molton fickó.
— Dr. Molton? — kiáltott föl Sadler némiképp meglepetten. — Van rá konkrét okuk?
— Semmi komoly, de többször járt a Marson csillagászati expedíciókkal, és van ott néhány közeli barátja.
— Sohasem szól bele a politikai témákba. Egyszer-kétszer még meg is piszkáltam egy kicsit, de nem mutatott semmi érdeklődést. Azt sem hiszem, hogy sokkal találkozgatna a Központi Városban. Úgy tetszik, teljesen leköti a munkája, és csak azért utazik néha a központba, hogy a sportcsarnokban karbantartsa a kondícióját. Más egyéb nincs a tarsolyában?
— Sajnálom, de nincs. A játszma még mindig kétesélyes. Valahol létezik ez a szivárgás, de az is lehet, hogy a Központi Városban. Az sem lehetetlen, hogy az Obszervatóriumról szóló jelentés tudatosan félrevezető. Ahogy maga is mondja, nehezen képzelhető el, hogy onnan bárki bármilyen lényeges információt kijuttasson. A rádiómegfigyelők sem fogtak el, csak egy-két illegális személyes üzenetet, de azok teljesen ártatlannak bizonyultak.
 Sadler becsukta jegyzetfüzetét, és sóhajtva eltette. Még egyszer lenézett a szédítő mélységbe, amely fölött olyan bizonytalanul csüngtek. A „csótányok" fürgén eltakarodtak a sziklafal aljának egy pontjáról, miközben a fényben úszó falon hirtelen terjedni kezdett valami folt. (Milyen mélyen is lehetett? Két kilométerre? Vagy esetleg háromra?) Füstpamacs keletkezett, majd egy szempillantás alatt fölszívódott a vákuumban. Sadler gyorsan számolni kezdte a másodperceket, hogy bemérje a robbanás távolságát, és már tizenkettőnél tartott, amikor eszébe jutott, hogy hiábavalóságot művel. Még ha atombomba lett volna, itt akkor sem hallana belőle semmit. A kék öltönyös megigazgatta a kameraszíját, bólintott Sadlernak, és máris visszaváltozott tökéletesen közönséges turistává.
— Adjon tíz percet, míg fölszívódom — mondta —, és ne feledje: nem ismerjük egymást, ha véletlenül ismét összefutnánk.
 Sadler rossz néven vette az utóbbi tanácsot: végül is azért mégsem teljesen amatőr. Igen intenzív munkát végzett, csaknem fél hosszú holdnapon át.

 Az üzlet nem ment valami fényesen a Hyginus állomás kis kávézójában, így Sadler könnyen talált helyet magának. Az általános bizonytalanság elbátortalanította a turistákat. A Holdról minden látogató igyekezett a lehető leggyorsabban hazatérni; valóságos hajsza folyt a férőhelyekért a hajókon. Minden bizonnyal ésszerűen cselekedtek: ha kitör valami csetepaté, legelőször mindenképpen itt csapódik le. Senki sem hitte igazán, hogy a Szövetség közvetlenül a Földre támadna, és kioltaná ártatlan életek millióit. Ilyen barbárságok csak a múltban fordulhattak elő — reménykedtek az emberek. De hogyan lehettek volna biztosak benne? Ki tudhatná előre, mi lesz, ha valóban kitör a háború? Olyan félelmetesen sebezhető volt a Föld!
 Sadlert egy pillanatra elborították a vágyakozó álmodozás és az önsajnálat hullámai. Kíváncsi volt rá, kitalálta-e Jeanette, hol tartózkodik éppen. Ez persze csak tovább növelné aggodalmait.
 A kávéja fölött — mindig, mindenütt automatikusan kávét rendelt, bár a Holdon még sehol sem talált igazán elfogadhatót — még egyszer végiggondolta az információt, amelyet ismeretlen kapcsolatától kapott. Nem volt valami értékes; még mindig a sötétben kell tapogatóznia. A Moltonnal kapcsolatos tippet igazán meglepőnek találta, de egy pillanatig sem vette túl komolyan. Az asztrofizikusban volt valami bizalomgerjesztő, ami miatt nehéz lett volna elképzelnie, hogy valóban kém. Sadler persze teljesen tisztában volt vele, hogy végzetes lehet, ha efféle futó megérzéseire hagyatkozik, és bármi is a személyes véleménye, ezek után különleges figyelmet kell szentelnie Moltonnak. Ugyanakkor fogadni mert volna, hogy ez az igyekezete nem vezet sehová.
 Minden, az emlékezetében fölidézhető tényt sorba vett a Színképelemzési Részleg vezetőjével kapcsolatban. Molton három marsbéli útjáról már tudott. A legutolsóra több mint egy éve került sor; maga az igazgató nála később járt ott. Mi több, a csillagászok bolygóközi szövetségének rangosabb képviselői között aligha akadhatott valaki, akinek ne volnának barátai a Marson és a Vénuszon egyaránt.
 Vajon vannak-e Moltonnak szokatlan tulajdonságai? Sadlernak semmi sem jutott eszébe azon a különös zárkózottságon kívül, ami minden bizonnyal igazi belső melegséget takart. Ott volt persze még az a mulatságos és eléggé megható „virágágyás" is, ahogy valaki Sadler hallomása szerint elkeresztelte. Viszont ha nekilát ilyen ártatlan különcségek vizsgálatának is, akkor biztosan soha nem jut semmire.
 Egyetlen dolog azért mégis akadt, amit talán érdemes lesz közelebbről megszemlélnie. Följegyezte azt az üzletet, ahol Molton rendszerint beszerezte a hiányzó dolgokat (mellesleg ez volt csaknem az egyetlen hely, amelyet a sporttelepen kívül valaha fölkeresett), ott körülszaglászhatna valamelyik, a városban lebzselő kémelhárító. Elégedetten önmagával, hogy lám, semmilyen szálat nem hagy elvarratlanul, Sadler kifizette a számláját, és átsétált a rövid folyosón, amely a kávézót a csaknem teljesen üres állomással összekötötte.
 Visszatért a Központi Városba a Triesnecker mellékén elhelyezkedő, hihetetlenül hepehupás táj fölött elhaladó kötélvasúton. Majdnem egész úton végigkísérték a csilleszállító pálya oszlopai a Hyginus felől érkező teli és az oda visszatérő üres csillékkel együtt. A kilométeres fesztávolságokban kihúzott hosszú kötélpálya volt a legpraktikusabb szállítóeszköz, ha nem volt sürgős az illető áruféleség eljuttatása. Hamarosan fölbukkantak a látóhatáron a város kupolái, ők azonban irányt változtattak, és elkanyarodtak jobb felé. Sadler érzékelte, amint elhúztak a horizont szélén lévő hatalmas vegyipari üzemek irányába, amelyek közvetlenül vagy áttételesen a Holdon élő valamennyi ember táplálékát és ruházatát előállították.
 Most már nem érezte magát idegennek a városban, és a gyakorlott világjáró biztonságával ment végig sorban a kupolákon. Legelőször a régen esedékes hajvágáson esett túl. Az Obszervatórium egyik szakácsa ugyan borbélykodással tett szert némi plusz zsebpénzre, de tevékenysége eredményeinek láttán Sadler mégis úgy döntött, hogy inkább megmarad a hivatásosok pártján. Azután éppen elég ideje maradt még, hogy beugorjon a sportcsarnokba egy negyedórás centrifugálásra.
 Mint rendesen, a termek most is csaknem tele voltak az Obszervatórium munkatársaival, akik bizonyosak akartak maradni abban, hogy a Földön is megélnének, ha úgy hozná a kedvük. A centrifugánál várólistára vették, ezért betette a ruháját egy kabinba, és elment úszni egyet, míg meg nem hallotta a lassuló motor egyre mélyülő zúgását, amiből tudhatta, hogy a hatalmas gépezet kész újabb csapat „utasának" befogadására. Szomorkásan mulatott magában, látva, hogy „A" listájának két szereplője, Wheeler és Molton mellett a „B" kategóriából is vagy heten ott vannak vele együtt. A „B" osztályt illetően ez nem is volt meglepő. Az Obszervatórium személyzetének kilencven százaléka ezen a bosszantó listán szerepelt, amelynek azt a címet adhatta volna, ha egyáltalán megfordul a fejében ilyesmi: „Azon személyek, akik elég intelligensek hozzá, hogy kémek lehessenek, de akikre vonatkozóan semmiféle bizonyíték nincs, se pro, se kontra".
 A centrifugába hatan fértek be egyszerre, és egy elmés biztonsági berendezés megakadályozta, hogy elinduljon, ha a terhelése nem volt kellőképpen kiegyensúlyozott. Most is megtagadta az engedelmességet, míg egy Sadler oldalán ülő testes ember helyet nem cserélt a szemközti sorban egy sovánnyal. Ekkor a hatalmas motor felpörgött, a nagy henger nekilódult, és némiképp izgatott emberi terhével forogni kezdett a tengelye körül. Gyorsulása közben Sadler érezte, amint a súlya egyre növekszik. A függőleges tengely ingadozott, és a henger középvonalához képest is elmozdult. Sadler mély lélegzetet vett, és megpróbálkozott vele, föl tudja-e emelni a kezét. Úgy érezte, mintha tagjai ólomból lennének.
 A Sadler jobbján elhelyezkedő férfi nehézkesen fölállt, és járkálni kezdett a territóriumát szigorúan körülhatároló fehér vonalak között. Mindenki követte a példáját. Nyugtalanító látvány volt, amint a Hold felszínéhez képest függőleges felületen mászkálnak. De odatapasztotta őket a Hold szerény tömegvonzásánál hatszor nagyobb erő, amely pontosan akkora volt, hogy éppen a földi súlyukat érzékeljék.
 Nem volt kellemes érzés. Sadler is alig akarta elhinni, hogy mindössze néhány nappal ezelőttig egész életét ilyen erejű gravitációs térben töltötte. Bizonyára gyorsan visszaszokna hozzá, ám ebben a pillanatban olyan gyöngének érezte magát, akár egy macskakölyök. Szívből hálás volt, amikor a gépezet végre lelassult, és visszakecmereghetett a barátságos Hold nyájas gravitációs terébe.
 Fáradtnak és valahogy lehangoltnak érezte magát, miközben az egysínű kiszáguldott velük a Központi városból. Nem vidította föl még az új nap elsőként elkapott halvány visszfénye sem, amint a még rejtőzködő Nap első sugarai megérintették a nyugati hegyvonulat legmagasabb csúcsait. Már több mint tizenkét földi napja tartózkodik itt, és lám, a hosszú holdéjszaka lassan véget ér. De rémülettel gondolt rá, mit hozhat a beköszöntő nappal.

Tizenharmadik fejezet

 Minden embernek megvan a maga gyengéje, csak meg kell találni. Jamieson gyenge pontja annyira nyilvánvaló volt, hogy szinte tisztességtelennek látszott a kihasználása, de Sadler nem engedhette meg magának, hogy bármely esélyt elszalasszon. A fiatal csillagász festőszenvedélyét az Obszervatóriumban mindenki enyhe mulatság forrásának tekintette, és semmivel sem bátorította az „alkotót". Sadler meglehetősen képmutatónak érezte magát, amikor az érdeklődő csodáló szerepét kezdte játszani.
 Némi időbe telt, mire leküzdötte Jamieson tartózkodását, és rávette őt, hogy őszintén beszéljen vele. A folyamatot nem sürgethette anélkül, hogy gyanút ne ébresszen, ám Sadler tekintélyes sikereket ért el azzal az egyszerű módszerrel, hogy mindig Jamieson védelmére kelt, amikor a kollégái nekitámadtak valamiért. Erre általában olyankor került sor, amikor előállt legújabb képével.
 A vártnál csekélyebb erőfeszítésébe került Sadlernek, hogy a társalgást a művészetről a politika felé terelje, hiszen ezekben a napokban a politika Damoklész-kardja állandóan ott függött a fejük fölött. Meglepő volt ugyanakkor, hogy maga Jamieson vetette föl azokat a kérdéseket, amelyeket Sadler szándékozott kipuhatolni. Jellemző módszerességével biztosan keményen gondolkodott, küzdött a problémával, amely egyre nagyobb és nagyobb mértékben foglalkoztatott minden tudóst azóta, hogy az atomenergiát igába fogták a Földön.
— Mit tenne akkor — szegezte a kérdést Sadlernek váratlanul, miután legutóbb visszatértek a városból —, ha választania kellene a Föld és a Szövetség között?
— Miért engem kérdez? — reagált Sadler, és megpróbálta elrejteni élénk érdeklődését.
— Már sok mindenkitől megkérdeztem — felelte Jamieson. Volt a hangjában valami vágyakozás, annak az embernek a kíváncsi érdeklődése, aki valami támaszt keres ebben a furcsa és bonyolult világban.
— Emlékszik arra a vitára, ott a társalgóban, amikor Mays kijelentette; hogy bolond volna bárki, aki hinne az „akár rossz, akár jó, az én bolygóm" tételében?
— Emlékszem — válaszolta Sadler óvatosan.
— Azt hiszem, Maysnak igaza van. A hűség nem születés, hanem eszmények kérdése. Adódhatnak helyzetek, amikor erkölcs és hazafiság ütik egymást.
— Mi indította rá, hogy éppen ilyesmiről filozofáljon?
Jamieson válasza teljesen meghökkentő volt.
— A NovaDraconis — mormolta. — Épp most kaptuk meg a szövetségi obszervatóriumok beszámolóját a Jupiteren túlról. A Marson keresztül érkezett, és ott valaki hozzáfűzött egy megjegyzést. Nekem Molton mutatta meg. Nem volt aláírva, és egyébként is egészen rövid. Annyi az egész, hogy bármi — és ez a szó kétszer is szerepelt benne —, szóval bármi történik, ők továbbra is eljuttatják hozzánk a beszámolóikat.
 A tudományos szolidaritás megható példája, gondolta Sadler. Jamiesonra láthatóan mély benyomást tett. A legtöbb ember — persze nem a tudósok — semmi különöset nem találna benne. De kritikus pillanatokban az ilyen apróságok is megváltoztathatják az emberek hozzáállását.
— Sejtelmem sincs, milyen következtetést von le ebből — mormolta Sadler, s közben úgy érezte magát, mint a vékony jégre tévedt korcsolyázó. — Végtére is mindenki tudja, hogy a Szövetségben is jó néhányan éppolyan becsületes, jóindulatú és együttműködésre kész ember akad, mint az itteniek. Egy naprendszert viszont nem lehet érzelmekkel kormányozni. Maga vajon ingadozna-e, ha kenyértörésre kerülne sor a Föld és a Szövetség között?
 Hosszú szünet következett. Végül Jamieson fölsóhajtott.
 — Nem tudom — felelte —, valóban nem tudom!
 Teljesen őszinte és becsületes válasz volt. Ami Sadlert illeti, a válasz által Jamieson gyakorlatilag lekerült a gyanúsítottak listájáról.
 A fénysugár fantasztikus esete a Mare Imbriumban körülbelül huszonnégy óra múlva történt. Sadler akkor értesült róla, amikor Wagnall társaságában leült reggeli kávéja mellé, ahogy rendszerint tette, ha az igazgatóság közelében akadt éppen dolga.
— Van itt valami, amin elrágódhat — mondta Wagnall, amint Sadler belépett a titkár irodájába. — Az egyik technikus az Elektronikáról az imént fönt járt valamelyik kupolában, hogy elgyönyörködjön a tájban, amikor váratlanul egy fénysugár villant föl a látóhatáron. Körülbelül egy másodpercig tartott, és azt mondja, hogy vakítóan kékesfehér volt. Nem kétséges, hogy arról a helyről származott, amelyet Wheeler és Jamieson meglátogatott. Tudtam, hogy a műszakiaknak valami gondjuk volt velük, szóval éppen ellenőriztem a dolgot. Tíz perccel ezelőtt a magnetométereik majdnem kiugrottak a számlapjukról, és emellett erős helyi rengést is észleltek.
— Nem értem, hogyan idézhetett volna elő ilyesmit egy reflektorsugár — válaszolta Sadler őszinte megrökönyödéssel. Ekkor hirtelen eljutott a tudatáig a közlés egész burkolt jelentése.
— Egy fénysugár? — látottá el a száját. — De hiszen az lehetetlen! Az itteni vákuumban láthatatlan lenne!
— Pontosan — mormolta Wagnall, és nyilvánvalóan jót derült a másik csodálkozó arckifejezésén. — Bármely fénysugár csak akkor látható, ha áthalad valamin. Márpedig ez igazán fényes volt — majdnemhogy vakító. Williams megfogalmazása szerint olyan volt, „mint egy szilárd oszlop". Tudja-e, szerintem mi lehet azon a helyen?
— Nem — felelte Sadler, és elcsodálkozott rajta, milyen közel jutott Wagnall az igazsághoz. — Fogalmam sincs róla.
A titkár úgy elbátortalanodott, mint aki olyan elméletét teszi próbára, amelyet titokban szégyell egy kicsit.
— Azt gondolom, hogy valami erődféle lehet. Ó, értem én, hogy ez eléggé fantasztikusan hangzik, de ha jobban belegondol az ember, belátható, hogy ez az egyetlen magyarázat, amelyben minden tény a helyére illeszkedik.
 Mielőtt Sadler válaszolhatott volna, vagy legalább tisztességgel végiggondolhatta volna, mit feleljen, váratlanul megszólalt az asztali berregő, és Wagnall távnyomtatójából zizegve előbújt egy papírlap. Szabványos kommunikációs dokumentum volt, de mégis akadt benne némi rendellenesség: a „sürgősség" karmazsinszín pecsétje díszelgett rajta.
 Wagnall hangosan fölolvasta, s közben egyre jobban elkerekedett a szeme.

A PLATÓN OBSZERVATÓRIUM IGAZGATÓJÁNAK,
SÜRGŐS

SZERELJENEK LE MINDEN FELSZÍNI BERENDEZÉST, ÉS MINDEN KÉNYES MŰSZERT HELYEZZENEK BIZTONSÁGBA A FELSZÍN ALATT, LEGELŐSZÖR A NAGY TÜKRÖKET. A JÁRMŰKÖZLEKEDÉS TOVÁBBI ÉRTESÍTÉSIG FÖLFÜGGESZTVE. A SZEMÉLYZET HÚZÓDJON LE A LEHETŐ LEGMÉLYEBBRE; HANGSÚLYOZOM, EZ ELŐVIGYÁZATOSSÁGI, ISMÉTLEM: ELŐVIGYÁZATOSSÁGI INTÉZKEDÉS. KÖZVETLEN VESZÉLY NEM FENYEGET.

— Nos — szólalt meg Wagnall csöndesen — , hát így állunk. Tartok tőle, hogy a föltevésem beigazolódik.
 Ez volt az első alkalom, amikor Sadler egy helyütt látta az Obszervatórium teljes személyzetét. Maclaurin professzor a nagy előcsarnok végében kialakított emelvényen állt. Ez volt a hivatalos bejelentések, zenei és drámai előadások vagy egyéb, az Obszervatóriumban szokásos szórakoztató műsorok színpada is. De ezúttal szó sem volt semmiféle szórakozásról.
— Tökéletesen értem — mondta Maclaurin keserűen —, mit jelent mindez az önök programjai számára. Csak abban reménykedhetünk, hogy mindez teljesen szükségtelen, és néhány napon belül mindenki visszatérhet a munkájához. A berendezéseinket azonban semmiképpen sem kockáztathatjuk, az ötszáz és az ezer centiméteres tükröt azonnal biztonságba kell helyezni odalent. Fogalmam sincs róla, milyen veszély fenyeget, de úgy tetszik, elég szerencsétlen helyen vagyunk itt. Ha bármilyen ellenségeskedés robbanna ki, azonnal emlékeztetem a Marsot és a Vénuszt, hogy ez egy tudományos intézmény, hogy számos polgáruk járt itt nagyra becsült vendégként, és hogy semmiféle számottevő katonai jelentőséggel nem bírunk. Most pedig kérem, hogy sorakozzanak föl a vezetőik mellett, és hajtsák végre a kapott utasításokat, amilyen gyorsan és hatékonyan csak lehetséges.
 Az igazgató lelépett a színpadról. Bár amúgy is elég alacsony termetű volt, most mintha még jobban összement volna. Ebben a pillanatban senki sem akadt a teremben, aki ne osztotta volna az érzéseit, bármennyire szapulták is esetleg korábban.
— És én, tehetek-e valamit? — kérdezte Sadler, akit kihagytak a sietve összeállított szükségprogramokból.
— Viselt valaha űrruhát? — fordult hozzá Wagnall.
— Nem, de szívesen kipróbálom.
 Sadler legnagyobb sajnálatára a titkár határozottan megrázta a fejét.
— Túl veszélyes — még valami baleset érheti, és különben sincs elég fölszerelés mindenki számára. Nekem viszont jól jönne némi segítség itt az irodában. Föl kell számolnunk minden folyamatban lévő programot, és ki kell alakítanunk a páros őrség rendszerét. Egyszóval át kell dolgoznunk az egész váltási és időrendet; ebben segíthetne.
 Lám, mi lesz belőle, ha önként vállalkozik valamire az ember, gondolta magában Sadler. Wagnallnak persze igaza van: a műszaki csoportoknak semmiben sem tudna segíteni. Ami pedig a saját küldetését illeti, bizonyára jobban szolgálhatja a titkár irodájában, mint bárhol másutt, mivel e pillanattól fogva az lesz a „hadműveleti központ".
Nem mintha most már sokat számítana az egész, morfondírozott magában keserűen. Ha Mr. X. egyáltalán létezik, és e pillanatban is itt van az Obszervatóriumban, most kiélvezheti a jól végzett munka örömét.
 Később úgy döntöttek, hogy néhány műszert mégiscsak a sorsára hagynak. A kisebbeket, amelyek a legkönnyebben pótolhatók. Az önvédelmi Hadművelet, ahogy valamelyik, a katonai terminológiát kedvelő munkatárs elkeresztelte, elsősorban az óriásteleszkópok fölbecsülhetetlen értékű optikai alkatrészeinek és a célzó-berendezéseknek a megmentésére összpontosult.
 Jamieson és Wheeler Ferdinánddal kiment, és kiszerelte a jó húsz kilométerre telepített kétszemű interferométer tükreit. Ezzel a műszerrel mérhették meg a csillagok átmérőjét. A legnagyobb nyüzsgés azonban a tízméteres reflektor körül alakult ki.
 A tükörmentő csapatot Mollon vezette. A feladattal biztosan kudarcot vallottak volna az ő kimerítő ismeretei nélkül a teleszkóp optikai és mérnöki-műszaki berendezéseit illetően. De még az ő szakismerete mellett sem mentek volna semmire, ha a tükör egy darabból lett volna, mint a Mount Palomaron álló, történelmi műszer esetében. Ez a tükör azonban több mint száz, hatszögletű elemből tevődött össze, és fecskefarok-illesztéssel hatalmas mozaikot alkotott. Mindegyik sejt önállóan kiemelhető és biztonságos helyre szállítható volt, igaz, bonyolult és megfeszített munka árán, a kellő pontossággal való újbóli összeszerelése pedig hetekbe kerülhet majd...
 Az űrruhákat nem igazán ilyen munkálatokra tervezték, és az egyik segéderő tapasztalatlanságából vagy siettében elejtette az egyik tükördarab ráeső szélét, amikor kiemelte a fészkéből. Mielőtt bárki elkaphatta volna, a nagy, hatszögletű kvarcöntvény eléggé fölgyorsult ahhoz, hogy a sziklához ütődve lepattanjon az egyik csücske. Ez volt az egyetlen optikai veszteség, ami az adott körülmények között egészen elfogadható.
 Az utolsó holtfáradt és letört emberek tizenkét órával a „hadművelet" megkezdése után léptek be a légzsilipbe. Egyetlen program működött tovább: az utolsó teleszkóp még mindig figyelte a Nova Draconis lassú gyengülését, amint halad a végső megsemmisülés felé. Háború ide vagy oda, ennek a munkának folynia kell tovább.
 Röviddel azután, hogy bejelentették: a két nagy tükör biztonságban van, Sadler fölment az egyik megfigyelő kupolába. Nem tudhatta, mikor látja legközelebb a csillagokat és a Föld fogyatkozó sarlóját, hát magával akarta vinni az emléküket a mélyben meghúzódó menedékhelyre.
 Puszta szemmel nézve az Obszervatórium semmit sem változott. A tízméteres reflektor hatalmas csöve egyenesen a zenitre szegeződött. Azért állítottak függőleges helyzetbe, hogy a tükör foglalata a talajszintre kerüljön. Közvetlen találaton kívül semmi sem tehetett kárt ebben a masszív szerkezetben, így a szerencséjére bízták a várható veszedelem óraiban vagy napjaiban.
 Néhány ember még mindig kint tartózkodott a nyílt terepen. Sadler észrevette, hogy egyikük maga az igazgató. Bizonyára ő volt az egyetlen az egész Holdon, akit űrruhában is föl lehetett ismerni. Külön az ő számára készítettek egyet, amely teljes százötven centiméterre növelte apró termetét.
 Az Obszervatórium körüli teherszállításra használt egyik nyitott vontató kisebb porpamacsokat lövellve éppen a teleszkóp felé tartott. Megállt a hatalmas támrendszer forgatását szolgáló kör alakú sín mellett, mire az ottlévő űrruhás alakok esetlenül fölkapaszkodtak a raklapjára. Azután fürgén jobbra fordult, és eltűnt a talajszint alatt, amint leereszkedett a garázs légzsilipjéhez vezető rámpán.
 A tágas síkság elnéptelenedett, az Obszervatórium megvakult, az egyetlen hűséges műszer kivételével, amely makacsul dacolva az emberi ostobasággal, továbbra is kitartóan meredt észak felé. Ekkor a mindenütt jelenlévő hírközlési rendszer hangszórója kiparancsolta Sadlert a kupolából, s ő vonakodva megindult a mélybe. Szerette volna, ha maradhat még egy kicsit, mivel pár percen belül a holdi napfölkelte első sugarainak érinteniük kellett a Platón nyugati falának csúcsait. Sajnálta, hogy senki sem maradhat fönn a hajnal köszöntésére.
 A Hold lassan a Nap felé fordult, amit sohasem tehetett meg társával, a Földdel szemben. A nappal vonala végigkúszott a hegyeken és síkságokon, hogy elűzze a hosszú éjszaka elképzelhetetlen hidegét. Az Appenninek egész nyugati fala már vakító fényárban úszott, és a Mare Imbrium fölött is elömlött a pirkadat fénye. A Platón azonban még sötétben maradt, csak a keskenyedő földsarló halvány fénye világította meg.
 A nyugati ég alján hirtelen szétszórt csillagok csoportja tűnt föl. A gigászi gyűrűhegység legmagasabb csúcsai elkapták a napsugarakat, a világosság percről percre mélyebben csörgött alá az oldalukon, míg egyetlen tűzláncban nem egyesítette őket. Végül a Nap birtokba vette a kráter egész hatalmas gyűrűjét, amint keleti bástyái is fölemelkedtek a hajnal vakító fénye felé. Most bármely földi megfigyelő egyenletes fénykarikának látta volna a Platónt, közepén tintasötét tengerszemmel. Még órák kellettek hozzá, hogy a Nap túlemelkedjen a hegyeken, és bevegye az éjszaka utolsó erődítményeit is.
 Már nem volt fönn senki, hogy meglássa, amint az a kékesfehér fényoszlop másodszor is belehasít az égbolt déli peremébe. Ez volt a Föld szerencséje. A Szövetség már sok mindent megtudott, de maradt még néhány dolog, amit remélhetően csak későn vesz majd észre.

Tizennegyedik fejezet

 Az Obszervatórium fölkészült a meghatározatlan ideig tartó ostromra. Általánosságban nem volt olyan nyomasztó érzés, amint várták. Igaz, hogy a főbb programok megszakadtak, de ott volt az eddigi eredmények összegzésének, az elméletek felülvizsgálatának és a különféle cikkek megírásának végtelen munkája, amire mindeddig idő hiányában nem kerülhetett sor. A csillagászok közül jó néhányan csaknem szívesen vették a szünetet, és máris várható volt, hogy ebből a kényszerű visszavonultságból a kozmológia jeles eredményei bújhatnak elő végül.
 Az egész helyzetben — s ebben az egyben mindenki egyetértett — a bizonytalanság és a hírek hiánya volt a legrosszabb. Mi is történik valójában? Vajon hihetnek-e a Földről származó közleményeknek, amelyek egyrészt nyugtatgatták a közönséget, másrészt burkoltan a legrosszabbra is fölkészítették?
 Annyit kihámozhattak mindebből, hogy valamiféle támadás készül, s az már az Obszervatórium külön szerencsétlensége, hogy éppen az egyik veszélyeztetett pont közelében helyezkedik el. A föld talán rájött, milyen formát ölt majd ez a támadás, és biztosan tett is az elhárítására valamiféle előkészületeket.
 A két nagy ellenfél kerülgette egymást, egyik sem akart élni az első csapás lehetőségével, inkább abban reménykedett, hogy merész blöffökkel megadásra kényszerítheti a másikat. Csakhogy túl messzire mentek, és most már egyik sem vonulhatott vissza komolyabb kárt jelentő presztízsveszteség nélkül.
 Sadler attól rettegett, hogy máris elszalasztottak a békés visszavonulás lehetőségét. Meg is győződhetett erről, amikor a rádióhírekből értesültek róla, hogy a Szövetség külügyminisztere Hágában formális ultimátumot nyújtott át a Föld kormányának. Azzal vádolta meg a Földet, hogy nem teljesíti a nehézfémek szállításának kölcsönösen elfogadott kvótáit, politikai célokból szándékosan zárolja készleteit, és eltitkolja az újonnan fölfedezett lelőhelyeket. Amennyiben a Föld nem egyezik bele az új források elhelyezkedésének publikálásába, a saját céljaira sem használhatja fel őket.
 Az ultimátum után hat órával a Marsról eddig sohasem tapasztalt, hihetetlen erővel sugárzott, az egész Földnek szóló közlemény érkezett. Biztosította a Föld népességét, hogy nem fenyeget közvetlen veszély, és ha bármilyen sérelem éri az anyabolygót, az csupán háborús műhibának tekinthető, amiért kizárólag a földi kormányt terheli a felelősség. A Szövetség kerülni igyekszik minden, lakott területeket fenyegető hadműveletet, és bízik benne, hogy példája követésre talál.
 Az Obszervatóriumban vegyes érzelmekkel hallgatták ezt a közleményt. Semmi kétség nem merülhetett föl a jelentésével kapcsolatban, de az iránt sem, hogy a Mare Imbrium térsége a megállapodások értelmében lakatlan területnek minősül. Az adás egyik következménye az volt, hogy még a közvetlenül fenyegetettek körében is növelte a rokonszenvet a Szövetség iránt. Jamieson például egyre nyíltabban adott hangot a véleményének, és ezáltal hamarosan rendkívül népszerűtlenné vált. Rövid időn belül valóságos szakadék támadt az Obszervatórium munkatársainak sorai között. Az egyik oldalon álltak azok a (túlnyomórészt fiatalabb) emberek, akik alapjában Jamieson-hoz hasonlóan gondolkodtak, s reakciósnak és türelmetlennek bélyegezték a Földet. Velük szemben álltak a megállapodott, konzervatív személyek, akik mindig automatikusan a hatalmon lévőket támogatták, és nem sokat törődtek elvont erkölcsi megfontolásokkal.
 Sadler nagy érdeklődéssel figyelte az ilyesféle vitákat, még annak tudatában is, hogy küldetésének sikere vagy kudarca már véglegesen eldőlt, és ezen a tényen már semmiképpen nem változtathat. Ugyanakkor még mindig fönnállt a lehetőség, hogy a föltételezett és misztikus Mr. X. elhamarkodottabbá válik, sőt még az Obszervatóriumot is megkísérli elhagyni. Az igazgató támogatásával Sadler tett is bizonyos lépéseket ennek megakadályozására. Az űrruhákhoz vagy járművekhez senki sem férhetett hozzá engedély nélkül, s ezáltal a bázist sikerült hatékonyan lezárniok. Az, hogy ilyen elszigeteltségben élnek, biztonsági szempontból még valamelyes előnyökkel is járt.
 Az Obszervatórium körüli ostromállapot még egy csekélyke győzelmet is hozott Sadler számára, amelyről ugyan a legszívesebben lemondott volna, s amely eléggé ironikus színben tüntette föl eddigi erőfeszítéseit. Raktárbéli gyanúsítottját, Jenkinst letartóztatták a Központi Városban. Az egysínű közlekedésének fölfüggesztésekor Jenkins távolról sem hivatalos úton járt a városban, és az ügynökök, akik Sadler futó gyanúja alapján megfigyelték, hamarosan lecsaptak rá.
 Jenkins tartott Sadlertől, és nem is ok nélkül. Viszont sohasem adott ki államtitkokat, mivel ilyennek nem is volt birtokában. Oly sok raktáros elődjéhez hasonlóan állami javak kiárusításával foglalatoskodott.
 Az igazságszolgáltatás egészen költőinek bizonyult: Jenkinst a saját bűntudata szolgáltatta ki. És bár Sadler törölhetett egy nevet a listájáról, ez a parányi győzelem igen csekély elégedettséggel töltötte el.
 Teltek-múltak az órák, és közben az indulatok egyre tüskésebbekké váltak. Odafönt a Nap lassan fölkúszott a reggeli égboltra, és e pillanatban már magasan a Platón nyugati fala fölött járt. A kezdeti veszélyérzet megkopott, és fojtott ingerültség lépett a helyébe. Tétova erőfeszítéssel megpróbáltak valami koncertfélét nyélbe ütni, de a bekövetkező teljes kudarc csak még nyomottabb hangulatot hagyott maga után. Mivel láthatóan semmi sem történt, az emberek kezdtek újra fölóvakodni a felszínre, hogy legalább egy pillantást vethessenek az égre, és meggyőződjenek róla, hogy minden rendben van. Ezek a titkos kirándulások nem csekély izgalmat okoztak Sadlernek, de végre csak sikerült meggyőznie magát, hogy mindössze ártatlan csínyekről van szó. Végül az igazgató tudomásul vette a helyzetet és engedélyezte az embereknek, hogy a nap meghatározott szakában följárjanak a megfigyelőkupolákba.
 Az egyik energetikus mérnök fogadást ajánlott, amelynek győztese az lesz, aki a legpontosabban eltalálja, milyen hosszúra nyúlik ez a nyomasztó ostromállapot. Az Obszervatórium minden munkatársa beszállt a játékba, és Sadler, aki most is hosszú távra tervezett, elmélyülten tanulmányozta az elkészült listát. Ha véletlenül akadna bárki, aki ismeri a helyes választ, ő majd gondoskodik róla, hogy ne arathasson babérokat. Legalábbis ez volt az elmélete. De fürkészése nem vezetett semmilyen eredményre, és Sadler gondterhelten eltöprengett rajta, milyen gyötrelmessé válik számára a gondolkodás folyamata. Olykor határozottan attól rettegett, hogy többé sohasem lesz képes az egyenes gondolkodásra.
 A várakozás pontosan a riadó utáni ötödik napon ért véget. Odafönt a felszínen a holdi délre járt az idő, a Föld egészen keskeny sarlóvá soványodott, és olyan közel került a Naphoz, hogy biztonságosan már nem is volt megfigyelhető. Az Obszervatórium órái viszont éjfélt mutattak, és Sadler éppen aludt, amikor Wagnall minden teketória nélkül becsörtetett a szobájába.
— Ébredjen! — mordult rá, miközben Sadler az álmot próbálta kidörgölni a szeméből. — Az igazgató látni akarja! — Wagnallt láthatóan bosszantotta, hogy kifutófiúnak használják. — Valami készül — tette hozzá panaszosán, és gyanakvó tekintettel mérte végig Sadlert. — De még nekem sem árulta el, mi ez az egész!
— Én sem hinném, hogy igazán tudom — felelte Sadler, miközben belebújt a fürdőköpenyébe. Igazat mondott, és az igazgatói iroda felé menet álmosan töprengett a lehetséges eseményeken. Maclaurin professzor alaposan megöregedett az utóbbi napok alatt, gondolta magában Sadler. Már nem az az élénk, energikus kis emberke volt, aki vasakarattal intézte az Obszervatórium ügyeit. Még egy rendelten kupac dokumentum is éktelenítette valaha makulátlan íróasztalát.
 Amint Wagnall, feltűnő vonakodással, távozott a helyiségből, Maclaurin váratlanul megkérdezte:
— Mit keres Carl Steffanson a Holdon?
 Sadler bizonytalanul pislogott — még mindig nem ébredt föl teljesen —, majd tétován dünnyögte:
— Sejtelmem sincs róla, ki az. Tudnom kellene talán?
Maclaurin meglepettnek és csalódottnak látszott.
— Azt gondoltam, hogy a társai tájékoztatták az érkezéséről. A saját szűkebb szakterületén az egyik legragyogóbb ma élő fizikus. Éppen most értesítettek a Központi Városból, hogy leszállt, és amilyen sürgősen csak lehet, ki kell vinnünk őt a Mare Imbriumra, arra a bizonyos helyre, amelyet Thor Programként emlegetnek.
— Miért nem tudnak egyenesen odarepülni? És mi hogyan kerültünk a képbe?
— Rakétával kellett volna mennie, de a közlekedés még nem állt helyre, és még legalább hat óráig nem is fog. Ezért egysínűn küldik ide, az utolsó szakaszon pedig nekünk kell vontatóval biztosítani a szállítását. Még azt is kérték, hogy Jamiesont készítsem föl a feladatra. Köztudott, hogy ő a legjobb vontatóvezető az egész Holdon, és különben is ő az egyetlen, aki már meglátogatta ezt a Thor Programot, akármi legyen is az.
— Folytassa — mormolta Sadler, és már sejtette, mi következik ezután.
— Nem bízom meg Jamiesonban. Nem hiszem, hogy biztonságos lenne rábízni ilyen fontosnak látszó feladatot, amilyen ez.
— Nincs valaki más, aki megcsinálhatná?
— Jelen pillanatban nincs. Nagyon kényes munka ez, és magának fogalma sincs róla, milyen könnyű eltévedni odakint.
— Tehát úgy látszik, mégiscsak Jamiesonnak kell mennie. Különben miért gondolja, hogy kockáztat vele?
— Hallgattam, hogyan beszélt a társalgóban. És biztos vagyok benne, hogy maga is hallotta! Nem csinált titkot belőle, mennyire rokonszenvezik a Szövetséggel.
 Mialatt beszélt, Sadler élénken figyelte Maclaurint. Meglepte az apró emberke hangjából kicsengő bosszúság, már-már harag. Egy pillanatra még az is fölvetődött benne, hogy nem magáról akarja-e elterelni a figyelmet az igazgató.
 A homályos gyanú azonban nem tartott tovább egy szempillantásnál. Sadler rájött, hogy itt semmi értelme mélyebb okok után tapogatóznia. Maclaurin kimerült, túlhajszolta magát. Sadler már korábban is gyanította, hogy látszólagos keménysége ellenére lelkileg is olyan csenevész, mint testileg. Gyermekesen reagált a kellemetlenségekre is: csak annyit látott, hogy a tervei szertefoszlanak, a programjai leállnak, sőt még az értékes berendezései is végveszélybe kerülnek. És mindez a Szövetség bűne, tehát mindenki, aki nem így látja a dolgot, a Föld potenciális ellensége.
 Sadler akarva-akaratlan némi rokonszenvet érzett az igazgató iránt. Úgy vélte, hogy közel jár az idegösszeomláshoz, és ezért nagyon kíméletesen kell bánnia vele.
— És mit óhajt, mit tegyek én ebben az ügyben? — kérdezte a tőle telhető legközömbösebb hangon.
— Szeretném tudni, hogy egyetért-e velem Jamiesonnal kapcsolatban. Bizonyára alaposan tanulmányozta őt.
— Az értékítéleteimet nincs jogom megosztani senkivel — válaszolta Sadler. — Igen gyakran csak szóbeszéden és utalásokon alapulnak. Viszont úgy érzem, hogy Jamieson őszintesége mégiscsak mellette szól. Ön is tudja, milyen nagy a különbség a másként gondolkodás és az árulás között.
 Maclaurin egy darabig hallgatott, aztán haragosan megrázta a fejét.
— Túl nagy a kockázat; nem vállalhatom a felelősséget.
Egyre kilátástalanabbá válik a helyzet, gondolta magában Sadler. Nem rendelkezik itt gyakorlati hatalommal, és egyértelmű, hogy nem lépheti túl az igazgató hatáskörét. Nem kapott semmiféle utasítást, azok pedig, akik Steffansont az Obszervatóriumba irányították, talán még a létezéséről sem tudnak. A Védelem és a Központi Hírszerzés között korántsem olyan felhőtlen a viszony, mint kívánatos lenne.
 A kötelessége viszont eligazítás nélkül is egyértelmű. Ha a védelmiek valakit ilyen sürgősen el akarnak juttatni a Thor Program helyszínére, biztosan jó okuk van rá. Még akkor is segítenie kell, ha ezáltal kilép a passzív megfigyelő szerepéből.
— A következőt ajánlom, uram — mondta határozottan. — Kérdezze ki Jamiesont, és tárja föl előtte a helyzetet. Kérdezze meg tőle, vállalja-e önként a feladatot. Én végighallgatom a beszélgetést a szomszéd helyiségből, és utána megmondom, hogy szerintem biztonságos-e a dolog. Azt hiszem, ha igent mond, akkor végre is hajtja a feladatot. Ellenkező esetben biztosan kereken visszautasítja. Nem hinném, hogy kettős játékot űzne önnel.
— És minderről szintén följegyzést készít? 
— Igen — felelte Sadler türelmetlenül. — Egyébként, ha tanácsolhatok valamit, igyekezzen minél jobban elleplezni a gyanúját. Bárhogyan érez is iránta, legyen vele olyan barátságos és nyílt, amennyire csak lehetséges.
 Maclaurin eltöprengett egy darabig a hallottakon, majd lemondóan megvonta a vállát. Fölkattintotta a mikrofon kapcsolóját.
— Wagnall — szólt bele a készülékbe —, teremtse elő Jamiesont.
 A szomszéd helyiségben várakozó Sadlernek úgy tűnt, órák múlnak el eseménytelenül. Azután a hangosbeszélő közvetítette Jamieson érkezésének hangjait. Abban a pillanatban meghallotta Maclaurin szavait is:
— Sajnálom, hogy meg kellett zavarnom az álmát, Jamieson, de sürgős feladatunk lenne az ön számára. Mennyi idő alatt tudna eljutni a Kilátó-hágóig?
 Sadler elmosolyodott a halk, döbbent sóhaj hallatán. Pontosan tudta, mire gondol most Jamieson. A Kilátó a Platón déli falába vágódó hágó volt, és egyenesen a Mare Imbriumra nézett. A vontatók általában elkerülték, és a könnyebb, de néhány kilométerrel hosszabb utat választották nyugat felé. A monokabinok azonban könnyedén átkeltek rajta, és ha a fényviszonyok megfelelőek voltak, a Hold egyik leglenyűgözőbb látványát tárták az utasok elé: A Mare felé vezető meredek lejtőt, az égbolt alján a Pico távoli csúcsával.
— Ha alaposan rálépek a pedálra, egy jó óra alatt. Csak negyven kilométer ugyan, de igen nehéz terep.
— Nagyon jó — hallatszott Maclaurin hangja. — Épp most kaptam egy fölkérést a Központi Városból, hogy küldjem oda magát. Tudják, hogy maga a legjobb vezetőnk, és már járt is ott.
— Hogy hol jártam? — kérdezte Jamieson.
— A Thor program közelében. Lehet, hogy nem hallotta még ezt a nevet, szóval így hívják. Az a hely, ahová a múlt éjszaka kiruccantak.
— Folytassa, uram, hallgatom — reagált Jamieson.
— A következő a helyzet. Van valaki a Központi Városban, akinek haladéktalanul el kell jutnia oda. Rakétával kellett volna mennie, de az pillanatnyilag lehetetlen. Tehát egysínűn küldik ide, maga pedig kint várja a hágónál a kocsival, és odaviszi a helyszínre, hogy időt takarítsanak meg vele. Egyenesen a Thor programhoz kell szállítania, értette?
— Nem egészen. A Thor-beliek miért nem tudják elvinni az egyik saját láncosukon?
 Talán kötözködik Jamieson, gondolta Sadler. Nem, döntötte el magában. A kérdés teljesen jogos.
— Ha ránéz a térképre — mondta Maclaurin —, meggyőződhet róla, hogy a Kilátó olyan hely, ahová csak egy vontató juthat el, hogy találkozzon az egysínűvel. Különben, úgy lehet, nincs igazán gyakorlott vezetőjük, ők is kiküldenek egy vontatót, de maga talán már be is fejezi a munkát, mire azok odaérnek. Hosszú szünet következett. Jamieson elmélyülten tanulmányozta a térképet.
— Szívesen megpróbálkozom vele — szólalt meg végre —, de szeretném tudni, miről is van szó valójában.
 Na tessék! — gondolta magában Sadler. Remélem, Maclaurin tartja magát a megbeszélésünkhöz.
— Nagyon jó — válaszolta az igazgató. — Azt hiszem, joga van hozzá, hogy megtudja. Dr. Carl Steffanson az, akit a Thorhoz kell szállítania. A küldetése pedig létfontosságú a Föld biztonságának szempontjából. Ez minden, amit magam is tudok, de azt hiszem, nem is kellene többet mondanom.
 Sadler várt, közelebb hajolt a készülékhez, amint egyre hosszabbra nyúlt a csönd. A fiatal csillagász ráébredt, hogy egy dolog, ha kritizálja a Földet és elítéli a politikáját, amikor mindennek nincs gyakorlati jelentősége — de egészen más olyan cselekvés mellett dönteni, ami közelebb hozhatja annak vereségét. Sadler olvasta valahol, hogy a háborúk előtt rendszerint sok a pacifista, de amint kitörnek, nagyon is kevés marad belőlük. Jamiesonnak is most kell megtanulnia, hová köti a hűsége, ha nem is a logikája.
— Elvállalom — mondta végül olyan halkan, hogy Sadler alig hallotta.
— Emlékeztetem rá — mondta Maclaurin —, hogy szabadon választhat.
— Valóban? — kérdezte Jamieson, de csöppnyi gúny sem érződött a hangjában. Inkább hangosan gondolkodott, magához beszélt, nem is annyira az igazgatóhoz.
 Sadler hallotta a zizegést, amint Maclaurin beletúr a papírjaiba.
— No, és ki legyen a kísérője? — kérdezte.
— Wheelert viszem magammal A legutóbb is ő volt velem.
— Nagyon helyes. Menjen, keresse meg, addig én fölveszem a kapcsolatot a közlekedésiekkel. És... sok szerencsét!
— Köszönöm, uram.
 Sadler megvárta, amíg az ajtó becsapódik Jamieson után, s akkor visszatért az igazgató szobájába. Maclaurin gyászos pillantással fogadta.
— Nos?
— Jobban ment, mint ahogy reméltem. Úgy érzem, nagyon jól irányította a dolgot.
 Nem pusztán hízelkedésből mondta. Meglepődött rajta, milyen jól palástolta az érzelmeit Maclaurin. A beszélgetés ugyan nem volt igazán szívélyes, de nyíltan barátságtalan sem.
— Sokkal jobban érzem magam — mormolta Maclaurin — most, hogy Wheeler is vele tart. Ő legalább megbízható.
 Sadler minden nyugtalansága mellett alig tudta elfojtani mosolyát. Biztos volt benne, hogy az igazgató bizalma Wheeler iránt főként azon alapul, hogy a fiatalember fölfedezte a Nova Draconist, és mellesleg igazolta a Maclaurin-féle integrátor használhatóságát. De nem volt már szüksége újabb bizonyítékokra arról, hogy a tudósok érzelmei éppúgy háttérbe szorítják a logikájukat, mint bárki máséit.
 Ekkor megszólalt az asztali kommunikátor figyelmeztető jele.
— A vontató éppen most indul, uram; ebben a pillanatban nyílik a külső kapu.
Maclaurin gépiesen a faliórára nézett.
— Ez gyorsan ment — mormolta. Utána nyomban komoran Sadlerra nézett.
— Nos, Mr. Sadler, most már késő bármit is tennünk ebben az ügyben. Szeretném remélni, hogy igaza van.
 Ritkán tudatosítják az emberek, hogy a Holdon sokkal kevésbé kellemes, sőt biztonságos a járművezetés nappal, mint éjszaka. A kegyetlen fény megköveteli az erős napszűrők alkalmazását, és azok a sötét foltok, amelyek lépten—nyomon fölbukkannak — kivéve, amikor a Nap éppen a zenitjén áll —, nagyon veszélyesek lehetnek. Néha olyan gödröket is rejtenek, amelyeket egy sebesen száguldó jármű már sehogysem kerülhet ki. A földfényben való vezetés ugyanakkor nem jár ilyen kockázattal. Az a világosság sokkal lágyabb, a kontrasztok sokkal kevésbé élesek.
 Jamieson helyzetét még súlyosbította, hogy déli irányba csaknem pontosan a Nappal szemben kellett haladnia. Néha csak a kormányt vadul rángatva kerülhette el a közvetlenül előttük fölbukkanó, vakítóan fényes sziklákat. Könnyebb volt a dolguk, amikor poros terepen haladtak előre, de az ilyen részek egyre ritkábban fordultak elő, amint a talaj fokozatosan emelkedett a hegylánc belső meredélye felé.
 Wheeler tudta, hogy jobban teszi, ha az útnak ezen a szakaszán nem beszél a kollégájához: Jamiesonnak minden figyelmét a vezetésre kellett összpontosítania. Most már meredeken kapaszkodtak a hágó felé, előre-hátra szökellve a síkság fölé emelkedő, erősen tagolt lejtőn. A hatalmas teleszkópok törékeny állványai jelezték az Obszervatórium helyét a távoli látóhatáron, Wheeler keserűen gondolt rá, hány millió emberi munkaórát öltek annak a létesítménynek a megteremtésébe. Most pedig semmi haszna, és arra is csak halvány remény van, hogy egyszer majd megint az univerzum mélységeibe hatol azoknak a derék műszereknek az éles tekintete.
 Egy sziklagerinc ekkor elvágta előlük a síkság látványát, és Jamieson befordult járművükkel egy szűk szurdokvölgybe. Magasan fölöttük, a jobb oldali lejtőn már kivehető volt az egysínű pályája, amint merész kanyarokkal ereszkedik lefelé a meredek hegyoldalon. A lánctalpas oda semmiképp sem tudott volna fölkapaszkodni, de ha egyszer túljutnak a hágón, kicsivel távolabb már méterekre megközelíthetik a pályát.
 A talaj roppant egyenetlen és csapdákkal teli volt errefelé, de a korábban erre járók eligazító jelzéseket hagytak hátra az esetleg utánuk jövők segítségére. Jamiesonnak gyakran be kellett kapcsolnia a fényszórókat, mivel elég sűrűn követték egymást a sötét, árnyékos szakaszok. Általában jobban szerette ezt a közvetlen napfénynél, mivel a jármű tetejére szerelt, mozgatható fényszórók tisztességesen megvilágították előtte a terepet. Wheeler hamarosan átvette a reflektorok kezelését, és lenyűgözőnek találta a látványt, amint az ovális féhyfoltok szeszélyesen táncolnak a sziklákon. Mivel a sugárkévék a majdnem tökéletesen légüres térben nem voltak láthatók, a jelenet szó szerint varázslatossá vált. Úgy tetszett, mintha a fényfoltok egyenesen a semmiből ugrálnának elő, és semmi kapcsolatuk sem volna a bukdácsoló vontatóval.
 A Kilátót az Obszervatóriumból történt indulásuk után ötven perccel érték el, és ekkor rádión jelezték a tartózkodási helyüket. Innen már csak néhány kilométert kellett ereszkedniök lefelé, a találkozó színhelyére. Az egysínű pályája közeledett az útvonalukhoz, majd dél felé kanyarodott a Pico mellett, és ezüstös szalagja beleveszett a holdfelszín távolába.
— Jól van sóhajtott föl Wheeler elégedetten —, nem várakoztattuk meg őket. Kíváncsi lennék rá, mi is ez az egész?
— Hát nem nyilvánvaló? — morogta Jamieson. — Steffanson a sugárfizika legnagyobb élő tudora. Ha tényleg háború lesz, gondolom, kitalálod, miféle fegyvereket vetnek majd be.
— Ezen még nem sokat gondolkodtam; sohasem látszott úgy, hogy valóban komolyan kell venni a dolgot. Távirányítású rakétákat, gondolom.
— Nagyon valószínű, de az is lehet, hogy még azoknál is különbeket. Az emberek már évszázadok óta locsognak mindenféle sugárfegyverekről, és ha tényleg akarják, most már elő is tudják állítani őket.
— No ne mondd, hogy hiszel holmi halálsugarakban!
— És miért ne? Emlékezz csak vissza a történelemkönyvekre: a halálsugarak már megöltek egyszer jó pár ezer embert Hirosimában. És annak már legalább kétszáz éve!
— Igen, de az ilyesmi ellen nem nehéz védőernyővel védekezni. El tudod képzelni, hogy sugarakkal valóságos fizikai rombolás végezhető?
— Minden a hatótávolságon múlik. Ha csak pár kilométerről van szó, azt mondom, igen — végtére is korlátlan mennyiségű energiát tudunk előállítani. Ma már könnyen beállíthatjuk akár egy irányba is, ha akarjuk. De erre eddig sohasem volt igazán szükség. Hanem most — honnan tudhatnánk, mit nem művelnek a titkos laboratóriumokban Naprendszer-szerte?
 Mielőtt Wheeler válaszolhatott volna, meglátott a távoli síkon egy csillogó fénypontot. Hihetetlen sebességgel mozgott feléjük, úgy jött föl a látóhatáron, mint egy ellenmeteor. Perceken belül fölvette a monokabin pisze orrú hengerének alakját, amint mélyen ülve kuporgott egyetlen vezérsínjén.
— Azt hiszem, jobb lesz, ha kimegyek, és segítek nekik — mondta Jamieson. — Lehet, hogy még sohasem volt rajta űrruha. No és nyilvánvalóan lesz valami csomagja is.
 Wheeler betelepedett a vezetőülésbe, és nézte, amint a barátja a sziklákon át odabukdácsol az egysínűhöz. A monokabin vészkijáratának légzsilipje kinyílt, és egy férfi lépett ki rajta a Hold felszínére, bizonytalan mozgással. Wheeler első pillantásra megállapította róla, hogy még sohasem tartózkodott azelőtt alacsony gravitációjú helyen.
 Steffanson egy vaskos irattáskát és egy nagyobb faládát cipelt magával, az utóbbi feltűnő elővigyázatossággal. Jamieson fölajánlotta neki, hogy megszabadítja a terhétől, de nem volt hajlandó megválni holmijától. Ezenkívül csak egy kisebb utazótáskája volt, azt rá merte bízni Jamiesonra.
 A két alak visszacsoszogott a sziklás rámpán, és Wheeler egyenként beengedte őket a légzsilipen. A monokabin, miután kitette terhét, visszahúzódott dél felé, és éppolyan gyorsan eltűnt, ahogy érkezett. Úgy látszik, gondolta magában Wheeler, a vezetőjének igencsak sürgős, hogy mielőbb hazaérjen. Ezelőtt még sohasem látott járművet ennyire sietni, és most először töltötte el halvány, rossz előérzet a vihart illetően, amely fenyegetőn gyülekezett a békés, napégette táj fölött. Fölébredt benne a gyanú, hogy nem ők lesznek az egyetlenek, akik a Thor program találkozójára igyekeznek.

 Igaza volt. Messze kinn az űrben, magasan a Föld és a bolygók pályasíkja fölött, a szövetségi erők parancsnoka most állította csatarendbe kis flottáját. Ahogy egy héja köröz áldozata fölött, mielőtt kődarabként rázuhanna, Commodore Brennan, a legutóbbi időkig a Hesperusi Egyetem villamosmérnöki karának professzora, támadásra készítette föl hajóit a Hold ellen.
 A jeladást várta, amelyről még most is azt remélte, hogy sohasem érkezik meg.

Tizenötödik fejezet

 Doktor Carl Steffanson nem győzött csodálkozni rajta, milyen bátor férfiú. Eddigi életében még sohasem kényszerült olyan primitív próbatételre, mint a fizikai bátorság, és most, amikor a válság tetőzőben volt, kellemesen meglepődött önnön nyugalmán. Lehet, hogy néhány óra múlva már halott lesz. A gondolat inkább bosszúságot, mint félelmet váltott ki belőle. Annyi munka várt még rá, oly sok elméletet kellett kipróbálnia! Milyen nagyszerű is lenne, ha végre visszatérhetne tudományos munkájához az utóbbi két év kegyetlen fogócskázása után. E pillanatban viszont a túlélés volt egyetlen reménye.
 Kinyitotta irattáskáját, és elővette belőle kapcsolási rajzait és szerkezeti leírásait. Halvány derűvel vette észre, hogy Wheeler milyen nyílt kíváncsisággal lesi a bonyolult áramköröket és a föléjük ragasztott TITKOS címkéket. Igaz, most már nem sok szükség volt a titkolózásra, egyébként pedig ő sem sokat értett volna meg az ábrákból, ha nem saját maga alkotja meg őket.
 Még egyszer odanézett a poggyászládára, hogy meggyőződjék róla, biztonságban van-e. Minden bizonnyal abban a ládában rejlik nem is egy világ jövője. Vajon hány embert küldhették valaha is ehhez hasonló feladat elvégzésére? Steffanson csak két ilyen esetet tudott fölidézni emlékezetében, azok is még a második világháború idején estek meg. Volt egy brit tudós, aki az Atlanti-óceánon egy kis dobozzal kelt át, amelyről később kijelentették, hogy az Egyesült Államok partjait valaha elért legértékesebb küldemény volt. Ez volt az első üregrezonátoros magnetron, amelynek feltalálása vezetett el a háború kulcsfegyvere, a radar kifejlesztéséhez és Hitler erejének szétzúzásához. Pár évvel később egy repülőgép szelte át a Csendes-óceánt, Tinian szigete felé, fedélzetén az uránum 235 izotóp akkori majdnem teljes földi készletével...
Ám az a két küldetés minden fontossága mellett sem volt olyan sürgető, mint ez a mostani.
 Steffanson csak néhány formális üdvözlő szót vetett oda Jamiesonnak és Wheelernek, megköszönve az együttműködésüket.
 Csak annyit tudott róluk, hogy az Obszervatórium csillagászai, akik önként vállalkoztak erre az útra. Tudósok lévén bizonyára kíváncsiak itteni küldetésének céljára, és nem is lepődött meg, amikor Jamieson átadta a vezetést kollégájának, és leszállt a kormányülésről.
— Innen már nem olyan nehéz az út — mondta Jamieson. — Húsz perc alatt oda is érhetünk erre a Thor állomásra, így megfelel önnek?
Steffanson bólintott.
— Még jobb is, mint reméltük, amikor az az átkozott rakéta bedöglött. Még valami kitüntetésre is számíthatnak érte.
— Engem nem izgat — mormolta Jamieson hűvösen. — Egyetlen vágyam, hogy helyesen cselekedjem. Biztos benne, hogy maga is így tesz?
 Steffanson meglepetten bámult rá, de csak egy pillanat kellett hozzá, hogy fölmérje a helyzetet. Jamiesonhoz hasonlókkal már korábban is találkozott saját munkacsoportjának fiatalabb tagjai között. Az idealisták rendszerint keresztülmennek az ilyesféle szellemi önértékelésen. Idősebb korukra persze általában kinövik a dolgot. Néha elgondolkodott rajta, hogy ez vajon áldás-e vagy átok.
— Arra kér — válaszolta nyugodt hangon —, hogy megmondjam a jövőt. Soha senki sem tudhatja biztosan, hogy a tettei hosszú távon jóra vagy rosszra vezetnek-e. Én a Föld védelmén munkálkodom, és ha bármilyen támadásra sor kerül, az a Szövetségtől indul majd ki és nem tőlünk. Véleményem szerint ezt tudatosítania kellene.
— De végtére is nem mi provokáltuk ki?
— Meglehet, hogy igen, de ezen a téren is mindkét felet érheti szemrehányás. Maga úgy gondol a szövetségiekre, mint ragyogó tekintetű úttörőkre, akik csodálatos, új civilizációt hoznak létre odakint a bolygókon. Megfeledkezik róla, hogy ők is lehetnek csökönyösek és gátlástalanok. Ha megkapják, amit akarnak, egészen elviselhetetlenekké is válhatnak. Attól tartok, hogy saját maguk provokálták ki ezt a leckét, és remélem, meg is kapják a magukét. Nagy kár, hogy idáig fajult a dolog, de most már nem látok más megoldást.
 Ránézett az órájára, és látván, hogy hamarosan kerek órát mutat, megkérdezte:
— Nincs ellenükre, ha bekapcsolom a híradót? Szeretném megismerni a legújabb fejleményeket.
 Jamieson beállította a készüléket, és a Föld felé irányította az antennát. A Nap háttérzöreje meglehetősen erős volt, mivel csaknem egy vonalba került a Földdel, de a szöveget azért teljesen jól lehetett érteni, és nem volt semmiféle zavarás sem.
 Steffanson meglepetten tapasztalta, hogy a vontató kronográfja több mint egy másodpercet siet. Később jött csak rá, hogy a szerint a furcsán elkeresztelt holdi greenwichi idő szerint állították be, amely itt érvényes. Az imént hallott jelzésnek négyszázezer kilométeres távolságot kellett áthidalnia a Földtől idáig. Borzongató emlékeztető volt ez az otthontól való távolságra is.
 Utána olyan hosszú szünet következett, hogy Jamieson ellenőrizte, működik-e egyáltalán a készülék. Egy teljes perc múlva szólalt meg a bemondó, reménytelenül küszködve, hogy megőrizze hangjának megszokott szenvtelenségét.

 „Itt a Föld beszél. Hágában az alábbi közleményt bocsátották ki:
 A Három Bolygó Szövetsége tájékoztatta a Föld kormányát, hogy szándékában áll a Hold bizonyos területeinek elfoglalása, és e törekvés megakadályozásának bármilyen kísérletére erővel válaszol. A kormány megtesz minden szükséges lépést a Hold integritásának megőrzésére. További közlemények kiadása várható, amint lehetséges. Jelen pillanatban hangsúlyozni kívánjuk, hogy nem fenyeget közvetlen veszély, mivel a Földtől húszórás körzetben nem tartózkodik ellenséges hajó.
Itt a Föld. Várják további híreinket!"

 Hirtelen csönd állt be, csak a hordozóhullám sistergése és a Nap statikus zörejeinek recsegése hallatszott időnként a hangszóróból. Wheeler közben megállította járművüket, hogy ő is hallhassa a közleményt. A magas vezetőülésből lenézett az alatta kibontakozó kis jelenetre. Steffanson a térképasztalkán kiterített áramkördiagramokra meredt, de nyilvánvalóan nem látta őket. Jamieson még mindig a hangerőszabályozón tartotta a kezét. A híradás kezdete óta meg sem moccant. Végül szó nélkül fölmászott a vezetőfülkébe, és átvette Wheelertől a kormányt.
 Steffanson úgy érezte, hogy iszonyú hosszú idő múlt el, mikor végre megszólalt Wheeler. — Már majdnem ott vagyunk. Nézzék, micsoda halott világ. — Előrement a megfigyelőablakhoz, és kinézett a repedezett, töredezett tájra. Micsoda hely, és még ezért harcolnak, gondolta magában. A láva és meteorok e kopár sivataga azonban csak álca volt. Alatta olyan kincsek lapultak, amelyeknek megtalálásához az embernek kétszáz évre volt szüksége. De talán az lett volna a legjobb, ha sohasem fedezik föl...
 Még mindig két-három kilométernyi távolságban ott csillogott előttük az óriási, fémes kupola. Ebből a szögből megdöbbentő látványt nyújtott, mivel az árnyékba eső része olyan sötét volt, hogy alig lehetett sejteni. Első tekintetre úgy látszott, mintha a kupolát kettészelték volna egy gigászi késsel. Az egész hely teljesen kihaltnak látszott, de Steffanson tudta, hogy a belsejében lázas tevékenység zajlik. Azért fohászkodott, hogy az asszisztensei összeszereljék az energia- és szubmoduláris áramköröket, mire odaérnek.
 Máris az űrruhája sisakjának helyreillesztésével foglalkozott, azzal nem is fáradt, hogy a járműbe lépve levegye a szkafandert. Jamieson mellett állt, és az egyik tárolófogasba kapaszkodott, hogy megőrizze egyensúlyát.
— Most, hogy itt vagyunk — szólalt meg —, az a legkevesebb, hogy elmagyarázzam maguknak, mi történik. — A gyorsan közeledő kupola felé intett. — Ez itt bányának indult, és lényegében még most is az. Véghezvittük azt, ami eddig még soha, senkinek sem sikerült: lefúrtunk száz kilométer mélyre, keresztül az egész holdkérgen, bele egyenesen egy roppant gazdag érctelepbe.
— Száz kilométernyire! — kiáltott föl Wheeler. — Az lehetetlen! Semmiféle furat nem bírhatja ki azt a nyomást!
— De kibírhatja, és meg is teszi — vetette ellen Steffanson —, ám akkor sem lenne időm megvitatni most a technikai részleteket, ha igazán értenék hozzá. De ne feledjék, hogy a Holdon hatszor olyan mélyre lefúrhatunk, mint a Földön, anélkül hogy a furat összeroppanna. Persze ez csak egy része a dolognak. Az igazi titok abban rejlik, amit nagynyomású bányászatnak neveznek. Mihelyst az akna elkészült, feltöltik nehéz, a környező kőzethez hasonló sűrűségű szilikonolajjal, így azután bármilyen mélyre fúrunk, a belső és a külső nyomás teljesen egyforma, s így nem fenyeget a furat összeroppanásának veszélye. De, mint a legtöbb egyszerű ötlet esetében, a kivitelezéshez itt is óriási szaktudásra van szükség. Odalent a mélyben minden kitermelő berendezésnek iszonyú nyomás alatt kell működnie, de az ezzel kapcsolatos problémák lassan megoldódnak, és reméljük, hogy hamarosan érdemleges mennyiségű fém kitermelésére kerülhet sor.
 A Szövetség körülbelül két éve jött rá, mi történik. Azt hisszük, ők is megpróbálkoztak valami hasonlóval, de nem sikerült nekik. Akkor úgy döntöttek, hogy ha nem osztozhatnak velünk ezen a zsákmányon, akkor bennünket is elütnek tőle. Politikájukkal együttműködésre akarják kényszeríteni a Földet, de erre nincs esély.
 Ez volt az eredeti háttér, de most már a történetnek csupán kevésbé fontos része. Fegyvereket is telepítettek ide, némelyeket már kipróbáltak, másokon most végzik az utolsó simításokat. Én ahhoz hozom a kulcsfontosságú alkotórészeket, amely végül döntő jelentőségű is lehet. Ezért tartozik maguknak a Föld sokkal többel, mint eddig bármikor. Ne szakítson félbe, már majdnem ott vagyunk, és most jön a legfontosabb, amit el akarok mondani. A rádió nem mondott igazat a húszórás biztonsági időtartalékot illetően. Ezt a Szövetség akarja elhitetni velünk, s reméljük, továbbra is azt gondolják, hogy sikerült bolonddá tenniük bennünket. De már észleltük a hajóikat, és azok tízszer olyan gyorsan közelednek, mint bármely űrszerkezet valaha is. Attól tartok, hogy alapvetően új hajtóművet találtak föl, és csak abban reménykedem, hogy hasonló fegyvereket nem. Alig több mint három óránk maradt, míg ideérnek, hacsak nem képesek még jobban fokozni a sebességüket. Önök itt is maradhatnának, de a saját biztonságuk érdekében azt tanácsolom, hogy lélekszakadva rohanjanak vissza az Obszervatóriumba. Ha pedig bármi történik, míg kint vannak a szabadban, keressenek minél gyorsabban valami fedezéket. Húzódjanak le valami repedésbe vagy bárhová, ahol megfelelő búvóhelyet találnak, és várják ki, míg vége lesz az egésznek. Most pedig viszontlátásra... és sok szerencsét! Remélem, találkozhatunk még, amikor ez a cirkusz véget ér.
 Steffanson még szorosabban magához ölelte titokzatos ládikáját, és belépett a légzsilipbe, mielőtt bármelyikük megszólalhatott volna. Most már a nagy kupola árnyékában voltak, és Jamieson körbejárta, hogy valami bejáratfélét keressen. Egyszer csak fölismerte a helyet, ahol a múltkor Wheelerrel beterelték őket, és megállította Ferdinándot.
 A vontató külső ajtaja becsapódott, és odabent kigyulladt a „légzsilip szabad" jelzés. Látták, amint Steffanson a kupolához szalad, ahol tökéletes időzítéssel fölpattant előtte, majd becsapódott utána egy kerek zsilipnyílás.
 A vontató most magányosan állt a hatalmas kupola árnyékában. Sehol nem látszott életnek semmi jele, de a jármű fémváza hirtelen, egyre erősödő mértékben remegni kezdett. A vezérlőpult műszereinek mutatói vadul táncoltak, a fény elhalványodott, aztán váratlanul vége szakadt az egésznek. Minden visszaállt normális állapotába, de a kupolából kisugárzott gigászi erőtér továbbterjedt az űrben. A két férfiban azt az érzést keltette, hogy hatalmas energiák várják, hogy elszabadulhassanak. Ekkor értették meg Steffanson sürgető intelmének jelentését. Mintha az egész kopár vidék megfeszült volna a várakozástól.
 Az enyhén domborodó síkságon az apró bogárként nyargaló vontató iszkolt a távoli hegyek biztonsága felé. De vajon tényleg biztonságra lelhetnek-e majd ott? Jamieson kételkedett benne. Eszébe jutottak a tudomány által kétszáz évvel azelőtt létrehozott fegyverek. Azok csak szerény alapok voltak ahhoz képest, amire ma támaszkodhatott a háború gépezete. A déli verőfényben fürdő néma tájra bármelyik pillanatban lecsaphatott a Napénál sokkalta kegyetlenebb sugárzás.
 Jamieson csak hajtott előre, a jármű elnyúló árnyékán, a Platón peremhegysége felé, amely titokzatos óriások váraként meredezett előttük. Az igazi erőd azonban mögöttük készítette föl ismeretlen fegyvereit az elkerülhetetlen istenítéletre.

Tizenhatodik fejezet

 A baj bizonyára sohasem következett volna be, ha Jamieson jobban törődik a vezetéssel, mint a politikával — de az adott körülmények között senki sem hibáztathatta volna őt ezért. A terep simának és szilárdnak látszott előttük, pontosan olyannak, mint a már épségben megtett, hosszú út alatt.
 Igaz, sima volt, de semmivel sem szilárdabb, mint a víz. Jamieson abban a pillanatban tudta, mi történt, amikor Ferdinánd hajtóműve keservesen felbődült, és a jármű orra eltűnt egy hatalmas porfelhőben. Az egész vontató előrebukott, jobbra-balra cikázott, és Jamieson minden kétségbeesett próbálkozása ellenére veszített a sebességéből. A dühöngő tengeren léket kapott hajóhoz hasonlóan süllyedni kezdett. Wheeler rémülettől tágra meredt szeme láttára merültek alá a kavargó porfelhőben. Másodpercek alatt kihunyt körülöttük a napvilág. Jamieson leállította a hajtóművet. Csupán a levegőkeringtető halk mormolása törte meg a csöndet, miközben merültek lefelé a Hold felszíne alá.
 A kabin világítása kigyúlt, mihelyst Jamieson megtalálta a kapcsolót. A két férfi egy pillanatra annyira megbénult, hogy semmit sem csináltak, csak ültek mozdulatlanul, és némán meredtek egymásra. Azután Wheeler kissé bizonytalan mozdulatokkal a legközelebbi ablaknyíláshoz lépett. Az égvilágon semmit sem látott — semmilyen éjszaka nem lehetett ennyire sötét. Mintha puha bársonyfüggöny súrolta volna a vastag kvarcüveg külső oldalát, a benti fény csak annyira hatolt a külső homályba.
 Hirtelen Ferdinánd puha, de határozott döccenéssel feneket ért.
— Hála Istennek — sóhajtott föl Jamieson. — Nem túlságosan mély.
— És mi hasznunk belőle? — kérdezte Wheeler, aki már nemigen reménykedett semmiben. Túl sok rémmesét hallott már ezekről a járművekről és embereket nyomtalanul elnyelő, alattomos porkatlanokról.
 Az ilyen porkatlanok a Holdon szerencsére ritkábban fordulnak elő, mint a kalandozók történetei alapján vélni lehetne, mivel csak olyan sajátos körülmények között jöhetnek létre, amelyeknek lényege máig nem teljesen ismert. Keletkezésükhöz először is egy sekély krátergödörre van szükség, azután már csak pár százmillió évig kell várni, amíg a nappal és az éjszaka közötti hőingadozás lassan porrá őrli a megfelelő kőzet felszíni rétegeit. Minél tovább tart ez a folyamat, annál finomabb szemcsézetű por keletkezik, végül folyadékhoz hasonlóvá válik, és összegyűlik a kráter alján. A por valóban majdnem minden tekintetben folyadékként viselkedik. Oly hihetetlenül finom, hogy ha valami edénnyel merítenének belőle, úgy lötyögne benne, akár valami hígabb olajféleség. Éjszakánként még körkörös áramlások is láthatók benne, amint a kihűlő felső réteg leszáll, az alsó, melegebb portömeg viszont a felszínre emelkedik. E tulajdonságuk alapján könnyen lokalizálhatok, mivel az infravörös keresők több kilométerről „meglátják" rendellenes hőkoronájukat. Nappal viszont, a napfény álcázó hatása miatt, ez a módszer nem alkalmazható.
— Semmi ok a rémületre — mormolta Jamieson, bár maga sem látszott valami boldognak, — Azt hiszem, kikecmereghetünk belőle valahogy. Nagyon kis katlannak kell lennie, különben már régen fölfigyeltek volna rá. Ezt a környéket elvben már teljesen földerítették.
— De ahhoz éppen elég nagy volt, hogy elnyeljen bennünket!
— Igen, de ne feledkezz meg róla, milyen ez az anyag. Amíg működtetni tudjuk a motort, van rá esélyünk, hogy kimásszunk belőle, ahogy egy kétéltű tank kapaszkodik ki a vízpartra. Engem inkább az aggaszt, hogy előre próbálkozzunk-e vagy inkább hátra.
— Ha előre megyünk, még mélyebbre belemerülhetünk.
— Nem föltétlenül. Mondtam már, hogy szerintem egészen kicsi, és a lendületünk talán túl is lökött bennünket a középpontján. Hogy érzed, merre lejt a padló?
— Az eleje kissé mintha följebb lenne, mint a hátulja.
— Pontosan erre gondoltam. Akkor előre indulok; arrafelé a tolóerőnk is nagyobb.
 Jamieson nagyon óvatosan, a lehető legalacsonyabb fokozatba tette a hajtóművet. A jármű tiltakozón megremegett, előremozdult néhány centimétert, majd ismét megállt.
— Ettől viszont féltem — dörmögte Jamieson. — Nem tudom egyenletes haladásra kényszeríteni. Ilyesféle lökésekkel muszáj próbálkoznunk. Imádkozz, hogy a motor kitartson... az erőátvitelről nem is beszélve.
 Kétségbeejtően lassú nekirugaszkodásokkal döcögtek előre, végül Jamieson teljesen leállította a hajtóművet.
— Miért nem mégy tovább? — kérdezte Wheeler izgatottan. — Úgy látszott, hogy haladunk valamennyit.
— Igaz, de túlságosan fölforrósodtunk. Ez a nyavalyás por majdnem tökéletes hőszigetelő. Várnunk kell egy percet, míg lehűl a gép.
 Egyiküknek sem volt kedve megszólalni, amint ott kuksoltak a fényesen kivilágított kabinban, amely, gondolt rá keserűen Wheeler, akár a kriptájukká is válhat. Szinte humoros volt, hogy éppen akkor keveredtek ebbe a kalamajkába, amikor a biztonságukért küzdöttek.
— Te is hallod ezt a zajt? — kérdezte Jamieson váratlanul Lekapcsolta a levegőforgatót, mire a kabin teljes csöndbe borult.
 A jármű falán keresztül alig észlelhetően halk zörejek hallatszottak. Valami sustorgó zizegés volt az, de Wheeler el sem tudta képzelni, mi lehet valójában.
— Keringeni kezd a por. Tudod, mennyire instabil, a legcsekélyebb hő is elegendő hozzá, hogy beindítsa az áramlatok mozgását. Az az érzésem, hogy egész csinos kis gejzírt idézünk elő odafönt — ez még segíthet is megtalálni bennünket, ha netán keresnének.
 Legalább ez is jelentett valami halvány vigaszt. Levegőjük és élelmük sok napra elegendő volt — minden jármű tekintélyes vésztartalékokkal volt ellátva —, az Obszervatóriumban pedig nagyjából tudják, hol tartózkodnak ebben a pillanatban. Csakhogy hamarosan az Obszervatóriumnak magának is éppen elég baja támadhat, hogysem velük tudna törődni.
 Jamieson újraindította a hajtóművet, és az otromba vontató ismét nekiveselkedett a száraz, futóhomokszerű portömeg fenekén. Sehogy sem állapíthatták meg, mennyit haladtak előre, és Wheeler még csak gondolni sem mert rá, mi történhet velük, ha a hajtóművek végképp bedöglenek. A lánctalpak csikorogtak alattuk a szilárd kőzeten, az egész jármű rázkódott és keservesen nyögött a már-már elviselhetetlen terhelés alatt.
 Csaknem egy teljes órába telt, mire végre úgy érezték, hogy valóban előrehaladtak valamicskét. A vontató orra határozottan fölfelé billent, de azt nem tudhatták, milyen mélyen merülnek még mindig ebbe az álfolyadékba. Bármelyik pillanatban fölbukkanhatnak az áldott napvilágra, de ugyanúgy még akár száz métert is vánszoroghatnak fölfelé ebben a csigatempóban.
 Jamieson egyre hosszabb szüneteket tartott, ami csökkenthette a hajtómű terhelését, viszont csöppet sem enyhítette az utasok feszültségét. Az egyik ilyen szünet alkalmával Wheeler egyenesen társának szegezte a kérdést: mit csinálnának akkor, ha egyszer csak nem juthatnak tovább.
— Csak két lehetőségünk van — válaszolta neki Jamieson. — Vagy itt maradunk, és reménykedünk benne, hogy kiszabadítanak, ami nem is olyan lehetetlen, ahogy hangzik, mivel a nyomaink pontosan elárulják, hol vagyunk. A másik lehetőség pedig az, hogy kiszállunk.
— Micsoda? De hisz az lehetetlen!
— Egyáltalán nem. Tudok is egy ilyen konkrét esetről. Olyasmi lenne, mint a menekülés egy süllyedő tengeralattjáróról.
— Még rágondolni is borzasztó... úszni ebben a micsodában!
— Egyszer, kölyökkoromban, belekeveredtem egy vad hófúvásba... szóval el tudom képzelni, milyen lehet. A legnagyobb veszély ilyenkor az, ha az ember eltéveszti az irányt, és csak jár körbe-körbe, a végkimerülésig. De reménykedjünk benne, hogy ezt még sem kell majd kipróbálnunk.
 Régen nem tapasztaltam már a veszély ilyen fokú alábecsülését, gondolta magában Wheeler.
 A vánszorgó jármű körülbelül egy óra múlva bukkant ki a felszínre, és talán még soha senki nem örült meg ennyire a Nap látványának, mint ők. Viszont még korántsem voltak biztonságban. Bár az ellenállás megszűntével Ferdinánd komolyabb sebességre volt képes, még mindig leshettek rájuk útközben váratlan csapdák.
 Wheeler álmélkodó utálattal nézte, amint a rémisztő porlöttyedék kavarog a hátuk mögött. Néha teljesen hihetetlennek tűnt, hogy nem valami folyadékon hatolnak keresztül, csupán haladásuk lassúsága cáfolta meg az illúzióit. Eszébe jutott, nem kellene-e javasolnia, hogy a jövőben áramvonalasabb lánctalpasokat építsenek, az ilyesféle vészhelyzetek könnyebb leküzdése végett. De ugyan ki gondolhatott volna arra odalent a Földön, hogy még ilyesmi is előfordulhat?
 Végül Ferdinánd kikapaszkodott a „szárazföldre", amely persze semmivel sem volt szárazabb a gyilkos portengernél, amelyből éppen kimenekültek. A teljesen kimerült Jamieson ráborult a műszerfalra. A látvány megrendítette és elgyöngítette Wheelert, de annyira hálás volt a veszélyből való szabadulásért, hogy végül nem is rettent meg igazán.
 A megkönnyebbüléstől, hogy ismét látja a Napot, meg is feledkezett róla, hogy már három órája elindultak a Thor program helyszínéről, és még alig tettek meg húsz kilométert.
 De még így is volt némi esélyük a sikerre. Ám alig lendültek neki az út folytatásának, és éppen egy lankás dombhajlat tetejére értek, amikor hasadó fém sikolya hatolt a fülükbe, és Ferdinánd váratlanul megpróbált megfordulni a tengelye körül. Jamieson abban a szempillantásban leállította a motort, és megálltak, oldalukkal a kitűzött haladási irány felé.
 A Thor program kupolája még mindig látható volt a horizonton. Lehet, hogy máris eljutottak szerencséjük legvégső határára, de azért nem volna rossz, ha átléphetnének a holdfelszín görbületének túlsó oldalára, hogy eltakarja őket a kupola körül érlelődő ismeretlen vihar elől.

Tizenhetedik fejezet

 Még ma is igen keveset tud a világ arról, miféle fegyvereket vetettek be a picói csatában. Az viszont közismert, hogy a rakétafélék csak jelentéktelen szerepet játszottak benne. Az űrhadviselésben a közvetlen találaton kívül minden egyéb alig jelent valami veszélyt, mivel közvetítő közeg híján nem érvényesülhet semmilyen lökéshullám. Egy alig pár száz méternyire felrobbanó atombomba sem végez semmilyen fizikai rombolást, sőt még a sugárzása sem tesz sok kárt a tisztességesen szigetelt objektumokban. Mi több, a Földnek és a Szövetségnek egyaránt voltak egészen hatékony rakétaelhárító fegyvereik is.
 Itt a nem tisztán fizikai természetű fegyvereké lehetett a döntő szerep. Ezek közül a legegyszerűbbek a közvetlenül a hajók hajtóművében gerjesztett ionsugarak voltak. Azóta, hogy több mint háromszáz esztendeje föltalálták az első rádiócsövet, az ember megtanulta, hogyan állíthatja elő az egyre koncentráltabb, töltéssel rendelkező részecskesugarakat. A csúcspontot a rakétahajtóművek terén érték el az úgynevezett „ionrakéták" formájában, amelyek a tolóerejüket elektromos töltésű részecskék nagy erővel történő kilövelléséből merítették. E halálos sugarak nem kevés űrszerencsétlenséget okoztak, még úgy is, hogy a hatótávolságuk csökkentése végett szándékosan defókuszálták őket.
 Természetesen az ilyen fegyvereknek is megvolt a kellő ellenszere. Azok az elektromos és mágneses mezők, amelyek generálták őket, az ellenkező irányban is működtek, és a megsemmisítő sugarakat ártalmatlan köddé szórták szét.
 Hatékonyabbak, de nehezebben előállíthatok voltak a tiszta sugárzáson alapuló fegyverek. De még ezen a területen is egyforma sikereket könyvelhetett el a Föld és a Szövetség. Most már csak az volt az eldöntendő kérdés, mi vezet nagyobb eredményre: a Szövetség fejlettebb tudománya vagy a Föld nagyobb termelőereje.

 Commodore Brennan teljesen tisztában volt mindezekkel a tényezőkkel, amikor kicsiny flottáját a Hold fölé összpontosította. A legtöbb hadvezérhez hasonlóan ő is az általa szükségesnek véltnél kisebb erőkkel indult csatába. Valójában persze annak örült volna a legjobban, ha egyáltalán nem kerül sor semmiféle ütközetre.
 Az átalakított Eridanosz csatahajó és a jórészt újjáépített Lethe cirkáló — amelyek korábban a Hajnalcsillag és a Rigel néven szerepeltek a Lloyd biztosítótársaság jegyzékében — most a Hold és a Föld között cirkáltak, gondosan kiszámított pályájukon. Brennan nem tudta, hogy hajói még mindig a meglepetés erejével hatnak-e majd. De még ha fölfedezik is őket, a Föld semmiképpen sem tudhat a harmadik, a legnagyobb hajóról, az Akherónról. Brennan eltöprengett rajta, melyik mitológiai műveltségű, romantikus lélek agyalhatta ki ezeket a neveket — talán Churchill hadbiztos, aki minden lehetséges módon megpróbált versenyre kelni hírneves ősének emlékével. A halál és az elmúlás folyói, igen, ezt jelenthették e hajók oly sok ember számára, mielőtt a következő nap fölvirrad!
 Curtis hadnagy, aki azon kevesek közé tartozott, akik életük túlnyomó részét az űrben töltötték el, fölnézett a híradóspultról.
— Épp most fogtunk egy üzenetet a Holdról, uram. Nekünk címezték.
 Brennan határozottan megrendült. Amennyiben fölfedezték őket, az ellenfeleik nem lehetnek olyan fölényesen arcátlanok, hogy még közlik is velük ezt a tényt. Gyors pillantást vetett a kijelzőre, és megkönnyebbülten fölsóhajtott.
 OBSZERVATÓRIUM A SZÖVETSÉGNEK. FIGYELMEZTETNI KÍVÁNOM, HOGY A PLATÓNON PÓTOLHATATLAN BERENDEZÉSEK VANNAK, ÉS MÉG AZ OBSZERVATÓRIUM VALAMENNYI MUNKATÁRSA IS ITT TARTÓZKODIK. MACLAURIN IGAZGATÓ.
— Még egyszer ne ijesszen rám így, Curtis! — morogta a parancsnok. — Úgy értettem, azt mondta, hogy egyenesen nekem címezték. Nagyon mérges lettem volna, ha ilyen távolságból fölfedeznek bennünket.
— Sajnálom, uram. Csak egy általános közlemény; még most is adják az Obszervatórium hullámhosszán.
 Brennan átnyújtotta a közleményt hadműveleti tisztjének, Merton századosnak.
— Mit hámozna ki ebből? Maga dolgozott odalent, ugye?
Merton elolvasta az üzenetet és elmosolyodott.
— Jellemző Maclaurinra. Először a műszerek, azután az emberek. Nem nagyon aggódom a dolog miatt. Mindent megteszek, hogy el ne találjam. Ha jobban belegondol az ember, száz kilométer nem is olyan rossz biztonsági távolság. Ha egy kósza találat nem kapja telibe őket, sok bajuk nem eshet. Hisz ön is tudja, milyen jól beásták magukat.
 A kronométer fáradhatatlan mutatója az utolsó perceket morzsolta. Még mindig abban a meggyőződésben, hogy sötét burkába rejtőzött hajóját nem fedezték föl, Brennan parancsnok a gömbfelületű hadműveleti tervrajzon nézte, ahogy kis flottája rendületlenül halad előre kiszabott útján. Sohasem gondolta, hogy valaha ez lesz a sorsa — két világ jövőjét tartja a kezében.
 Nem gondolt azokra a gigászi erőkre, amelyek a reaktorokban lapulva várták a parancsát. Nem törődött vele, hogyan értékeli majd őt a történelem, amikor az emberek visszagondolnak erre a napra. Csak arra gondolt, mint mindenki élete első csatája előtt — vajon hol lesz majd holnap ilyenkor?
 Nem egészen egymillió kilométerre tőle, Carl Steffanson egy irányítópult előtt ülve éppen a Napot nézte, amelyet a Thor program szemeiként működő kamerák egyike vetített elé. A köréje sereglett technikusok csoportja csaknem teljesen összeállította a berendezést, mire ő odaérkezett. Most kapcsolták be az áramkörökbe azokat a létfontosságú alkatrészeket, amelyeket oly sietve hozott magával a Földről.
 Steffanson ekkor elfordított egy kapcsolót, mire a Nap képe eltűnt. Egyik kameraállásról átváltott egy másikra, majd tovább, de az erődítmény mindegyik szeme vaknak bizonyult. Az álcázás tehát tökéletes.
 A lelkesültséghez is túl fáradtan dőlt hátra ülésén, és a vezérlőmű felé intett.
— Úgy állítsák be, hogy a látáshoz elegendő fényt biztosítson, de teljesen megakadályozza az ultraibolya sugarak kijutását. Biztosak lehetünk benne, hogy nincs ezer angströmnyinél nagyobb erejű sugaruk. Nagyon meglepődnek majd, mikor minden lövésük lepattan rólunk. Azt szeretném csupán, hogy teljes egészében visszasugározhassuk őket.
— Kíváncsi lennék rá, milyennek látnak bennünket, amikor fönt van az ernyő — mormolta az egyik mérnök.
— Olyannak, mint egy tökéletes fényvisszaverő tükör. Mindaddig biztonságban vagyunk, amíg ez a fényvisszaverő effektus működik. Addig nem árthatnak nekünk a sugaraik. Ennyi, amit biztosan ígérhetek.
Steffanson az órájára pillantott.
— Ha a Földerítésnek igaza van, még körülbelül húsz percünk maradt. De nem tenném tűzbe érte a kezemet.

— Legalább Maclaurin tudja, hogy hol vagyunk e pillanatban — mormolta Jamieson, miután kikapcsolta a rádiót. — Azért meg nem hibáztathatom, hogy nem küld értünk mentőosztagot.
— Akkor most mit csináljunk?
— Szedj elő valami ennivalót — felelte Jamieson, miközben visszalépett a kis utaskabinba. — Úgy érzem, megszolgáltuk, és lehet, hogy hosszú lesz az utunk visszafelé.
 Wheeler idegesen pislogott a távoli, de még most is jól látható Thor-kupola felé. Ekkor leesett az álla, és jó néhány másodpercbe telt, mire meggyőződött róla, hogy a szeme nem űz tréfát vele.
— Sid! — lihegte döbbenten. — Gyere csak, ezt nézd meg!
 Jamieson odaszökkent melléje, és most már ketten bámultak a látóhatár felé. A kupola félig árnyékban lévő gömbje hirtelen teljesen megváltozott. Halvány félhold alakú fényfolt helyett most egyetlen csillagként ragyogott, mintha a napsugarak valami tökéletesen gömbölyű tükörfelületről verődnének vissza.
 A távcső igazolta első benyomásukat: maga a kupola nem látszott többé, helyét elfoglalta ez a fantasztikus ezüstös ragyogás. Wheeler szemében úgy tűnt, mintha egy óriási higanycsepp tündökölne a látóhatáron.
— Igazán kíváncsi lennék rá, ezt hogyan csinálták — jegyezte meg Jamieson minden izgalom nélkül. — Azt hiszem, valami interferenciajelenség lehet. Egész biztosan a védelmi rendszerük része.
— Talán jobb lenne, ha mennénk tovább — suttogta Wheeler zaklatottan. — Csöppet sem tetszik az a látvány. Különben is túl jó célpont vagyunk idefönt.
 Jamieson közben a szekrénykék ajtóit nyitogatta, és élelmiszercsomagokat, kotort elő belőlük. Wheelernek is odadobott pár szelet csokoládét és némi préselt húst.
— Rágcsálj el ebből valamit. Rendes evésre aligha lesz most időnk. És legokosabb, ha iszol is valamit, ha szomjas vagy. De semmiből se sokat — még jó pár óráig ebben a szkafanderben maradsz, és ez minden, csak nem valami luxusmodell.
 Wheeler közben gyors fejszámolást végzett. Körülbelül nyolcvan kilométerre lehetnek a bázistól, és a Platón egész hegyfala választja el őket az Obszervatóriumtól. Hát igen, jó kis séta lenne hazáig, és itt bizonyára nagyobb biztonságban is vannak. A vontató, amely már eddig is oly sok jó szolgálatot tett nekik, most is megóvhatja őket a legtöbb veszélytől.
 Jamieson is eljátszott a gondolattal, de nyomban el is vetette:
— Gondolj csak rá, mit mondott Steffanson — emlékeztette Wheelert. — Hogy amint tudunk, húzódjunk be valami alá. És biztos vagyok benne, hogy tudta, mit beszél.
 Hamarosan találtak egy repedést az egyik szirtnek az erődítménnyel ellentétes oldalán, jó ötvenméternyire a járművüktől. Annyira volt csak mély, hogy fölállva kikukucskálhattak belőle, és az alja elég sima ahhoz, hogy végigfekhessenek rajta. Olyan volt, mint valami lövészárok, és mintha egyenesen rendelésre csinálta volna nekik valaki. Jamieson határozottan jobban érezte magát, miután rábukkant.
— Most már csak egyetlen dolog aggaszt — dünnyögte —, hogy vajon meddig kell majd itt kuksolnunk? Még most sem lehetetlen, hogy semmi sem fog történni. Másrészt, ha nekivágnánk, a nyílt terepen, minden fedezék nélkül érhetne bennünket bármi.
 Némi vita után kompromisszumra jutottak. Magukon tartják az űrruhájukat, de visszaülnek Ferdinándba, ahol legalább valamivel kényelmesebb. Azt a repedést pedig másodpercek alatt elérhetik, ha szükséges.
 Nem volt semmiféle előzetes figyelmeztetés. Az Esők tengerének szürke, poros szikláit hirtelen olyan vakító fény árasztotta el, amilyet eddig életükben még sohasem láttak. Wheelernek az volt az első benyomása, hogy valaki iszonyatosan erős fényszórót irányított a járművükre, de hamarosan rájött, hogy ez a Napot is elhomályosító lobbanás sok kilométernyi távolságból érkezett hozzájuk. Magasan a horizont fölött violaszín fénybuborék lebegett, alakja teljesen gömbölyű, és fényereje a tágulásának arányában rohamosan csökken. Néhány másodperc alatt alig pislákoló gázfelhővé halványodott. A Hold pereme felé ereszkedett, és egy pillanat alatt süllyedt a látóhatár alá, mint valami fantázia szülte napkorong.
— Ostobák voltunk — szólalt meg Jamieson —, az egy nukleáris robbanófej volt — mintha máris halottak lennénk.
— Szamárság — torkolta le Wheeler, nem valami mély meggyőződéssel. — Legalább ötven kilométerre volt innen; a gammasugarak igencsak legyöngülhettek, mire ideértek, és Fred fala is egész jó szigetelő.
 Jamieson nem felelt neki, máris ott volt a légzsilip előtt. Wheeler már sietett volna utána, de akkor eszébe jutott, hogy a kocsiban valahol van egy sugárdetektor, és visszafordult, hogy megkeresse. Körülpillantott, akad-e még valami, amire szükségük lehet odakint. Hirtelen ötlettel lekapta az illemhely függönyének rúdját, majd letépte a mosdókagyló fölötti falitükröt.
 Amikor csatlakozott a zsilipben türelmetlenül várakozó Jamiesonhoz, szó nélkül átnyújtotta neki a műszert, de arra már nem vette a fáradságot, hogy a másik két nála lévő tárgyra is magyarázatot adjon. Mindaddig, amíg le nem telepedtek az egyébként könnyűszerrel elért árok alján, nem is derült fény a rendeltetésükre.
— Ha valamit utálok — morogta zsémbesen —, az az, ha nem láthatom, mi történik körülöttem. Azzal hozzálátott, hogy a szkafanderéhez erősített tarsolyok egyikéből előkotort drótdarabbal hozzáerősítse a tükröt a függönyrúdhoz. Pár percnyi munka után már ki is dughatta kezdetleges periszkópját az árokból.
— Egész jól látom a kupolát — mondta némi elégedettséggel. — Amennyire meg tudom ítélni, semmit sem változott.
— Várható volt — felelte Jamieson. — Valahogy sikerült nekik fölrobbantani azt a bombát, amikor még mérföldekre volt tőlük.
— Lehet, hogy ez még csak afféle figyelmeztető lövés volt.
— Nem hinném. Senki sem pocsékolja a plutóniumot holmi tűzijátékra. Ez is üzlet. Én arra lennék kíváncsi, mi lesz a következő lépés.
 Vagy öt percig nem történt semmi. Akkor azonban csaknem teljesen egyszerre három vakító nukleáris nap ragyogott föl az égen. Mindhárom a kupola felé irányuló pályán mozgott, de szétfröccsenő párafelhőkké foszlott, mielőtt elérhette volna.
— Eddig kettő-null a Föld javára — mormolta Wheeler. — Szeretném tudni, honnan lőtték ki ezeket a bombákat.
— Ha netán egy itt pukkanna szét a fejünk fölött, nekünk lőttek — vélekedett Jamieson. — Ne feledd, hogy itt nincs légkör, ami megfékezhetné a gamma-sugarakat.
— Mit mutat a sugármérő?
— Még nem túl sokat, de engem az első robbanás aggaszt igazán, amikor még a kocsiban voltunk.
 Wheeler olyan lázasan fürkészte az eget, hogy nem volt ideje válaszolni. Valahol odafönt, a csillagok között, amelyeket most egész jól láthatott az árnyékból, ott lapulnak a Szövetség hajói, és készülnek a következő támadásra. Nem volt valószínű, hogy magukat a hajókat is megpillanthatják, de a fegyvereiket a pályájukon talán igen.
 Valahonnan a Pico mögül ekkor hat lángoszlop emelkedett a magasba, iszonyú sebességgel. A kupola is kilőtte első rakétáit, egyenesen a napkorong irányába. A Lethe és az Eridanosz által alkalmazott trükk olyan ősi volt, akár maga a hadviselés. Olyan irányból támadtak, amerre az ellenfelük csak félig vakon pisloghatott. A Nap háttérsugárzása még a radarokat is megbolondítaná, és Brennan parancsnok még két jókora napfoltot is segéderői közé sorolhatott.
 A rakéták pillanatok alatt eltűntek a ragyogásban. Úgy tetszett, hosszú percek múltak már el, amikor a napfény ereje robbanásszerűen megszázszorozódott. Odalent a Földön, gondolta magában Wheeler, az embereknek ma éjjel fenomenális látványban lesz részük. A légkör pedig, a csillagászok mélységes utálatának tárgya, megvédi őket bármitől, amit ezek a robbanófejek kibocsáthatnak magukból.
 Azt persze sehogy sem állapíthatták meg, okoztak-e bármilyen kárt a rakéták. Az az óriási, néma robbanás éppenséggel teljesen ártalmatlanul is fölszívódhatott az űrben. Különös egy csata lesz ez, jutott el Wheeler tudatáig. Lehet, hogy a szövetségiek hajóit még csak meg sem láthatja, hiszen álcázásként biztosan koromfeketére festették őket.
 Ekkor észrevette, hogy valami történik a kupolával. Többé már nem volt csupán a Nap sugarait visszaverő, ragyogó, gömbölyű tükör. Minden irányba fény sugárzott belőle, és ragyogása másodpercről másodpercre növekedett. Valahonnan az űrből hatalmas energia zúdult az erődre. Ez csak azt jelenthette, hogy a szövetségi hajók odafönt lebegnek a csillagok között, és számtalan millió kilowattnyi energiát ömlesztenek a Hold felszínére. De még mindig semmi jelük sem látszott, mivel az űrön végighömpölygő energiafolyam láthatatlanul nyomult előre, nem volt, ami visszatükrözze.
 A kupola ekkor már olyan fényes volt, hogy közvetlenül nem is nézhettek rá, mire Wheeler állított a sisakja fényszűrőjén. Kíváncsi volt rá, mikor viszonozzák a támadást, ha egyáltalán képesek rá ilyen heves bombázás közepette. Ekkor meglátta, hogy a félgömb fölött vibráló korona jelenik meg, mintha valami kefe szálainak vége izzana föl. Csaknem ugyanebben a pillanatban Jamieson hangja szólalt meg a fülhallgatójában.
— Odanézz, Con — pontosan a fejünk fölött!
 Elfordította tekintetét a tükörről, és egyenesen fölnézett az égre. Első ízben pillantotta meg a Szövetség egyik hajóját. Bár nem volt tisztában vele, az Akherónt látta, az egyetlen űrhajót, amelyet eleve háborús célokra építettek. Világosan kivehető volt, és ijesztően közelinek tűnt. Közte és az erődítmény között, mint valami áthatolhatatlan pajzs, valami fénykorong ragyogott, amely a szeme láttára vált cseresznyepirossá, azután kékesfehérré, majd olyan halálosan égető violaszínűvé, amilyet csak a legforróbb csillagok képesek produkálni. A pajzs előre-hátra ingadozott, azt a benyomást keltve, hogy iszonyatos energiák tartják valahogy egyensúlyban. Wheeler a rá leselkedő halálos veszedelemről megfeledkezve meredt előre, és tisztán látta, hogy az egész hajót valami halvány dicsfény veszi körül, amely csak ott izzott föl olykor, ahol az erőd fegyverei nekicsapódtak.
 Beletelt egy kis időbe, mire rájött, hogy két, szintén dicsfényszerű védőpajzsba burkolózó hajó is van még az égen. Lassan teljességében kibontakozott a csata: már mindkét fél óvatosan kipróbálta védelmi rendszerét és támadófegyvereit. Csak most kezdődik majd az igazi erőpróba.
 A két csillagász ámulattal nézte a hajók gyorsan mozgó tűzgolyóit. Valami teljesen új dologról volt itt szó — sokkal többről, mint holmi egyszerű fegyverek. Ezeknek a hajóknak valami olyan hajtóműve volt, amelyhez képest a rakéták csupán játékszerek. Mozdulatlanul is lebeghettek egy helyben, ha úgy akarták, azután meglepő gyorsasággal elmozdulhattak bármilyen irányba. Szükségük is volt erre a mozgékonyságra, mivel a helyhez kötött erőd tűzereje sokszorosa volt az övéknek, és legfőbb védekezési eszközük éppen a sebességükben rejlett.
 Az ütközet, halálos némaságban, a csúcspontjához közeledett. Az Esők tengerének folyékony kőzete évmilliókkal ezelőtt megfagyott, ám most a hajók fegyverei ismét lávává hígították. Az erőd körül dühöngő párafelhők csaptak a magasba, amint a támadók tűzsugarai eszeveszett indulattal csapódtak a védtelen talajba. Lehetetlen volt megállapítani, melyik fél okoz nagyobb kárt a másiknak. Egyre-másra föl-fölvillant valamelyik pajzs, mint amikor az izzó fémfelület sugároz ki szaggatott hőhullámokat. Amikor ilyesmi valamelyik hadihajóval esett meg, az hihetetlen sebességgel félreszökkent, és több másodpercbe került, mire az erőd keresőműszerei ismét befogták.
 Wheeler és Jamieson egyaránt csodálkozott rajta, hogy az ütközet ilyen rövid távolságokon belül zajlik. A tusakodók között talán sohasem volt nagyobb a távolság száz kilométernél, és a hadműveletek nagyobbik része még ennél is közelebb zajlott. Ha valaki fénysebességű fegyverekkel, lényegében magával a fénnyel harcol, ekkora távolságnak nincs semmi jelentősége.
 A jelenség magyarázatára nem is jöttek rá, míg véget nem ért az összecsapás. Minden sugárfegyvernek van egy korlátja: engedelmeskedniük kell a négyzetgyök törvényszerűségeinek. Csak a robbanófejes rakéták egyformán hatékonyak bármilyen távolságra: ha valakit eltalál egy atombomba, édes mindegy, hogy tíz vagy éppen ezer kilométerről érkezett-e.
 Ha viszont egy sugárfegyver esetében megduplázzuk a távolságot, az ereje a négyzetgyökére zsugorodik a sugárnyaláb kiterjedésének következtében. Nem csoda tehát, hogy a szövetségi parancsnok olyan közel férkőzött az erődhöz, amennyire csak mert. Mivel az erődítmény mozdulatlanságra volt kárhoztatva, el kellett viselnie a hajók által rázúdított bármilyen „büntetést". Amikor a csata már néhány perce tartott, szabad szemmel lehetetlen volt tovább dél felé nézni. Egyre-másra csaptak föl az égre az elpárolgó kőzet felhői, és hullottak vissza a felszínre gázfoszlányokként. E pillanatban az elsötétített arcvédőjén és kezdetleges periszkópján keresztül figyelő Wheeler olyasmit látott, ami teljesen hihetetlennek tetszett a számára. Az erőd aljánál lassan táguló lávató keletkezett, viaszként olvasztva magába a sziklákat, sőt még kisebb dombokat is.
 Ez a döbbenetes kép bármi egyébnél jobban ráébresztette az alig néhány kilométernyire tomboló fegyverek pokoli erejére. Ha valami eltévedt sugár közvetlenül érte volna őket, olyan szemvillanásnyi idő alatt pusztultak volna el, mint az autogénhegesztő lángjába röppenő molylepke.
 A három hajó kiszámított, bonyolult taktikai rendben mozgott, hogy a legnagyobb tűzerőt zúdíthassa az erődre, és a legbiztosabban térhessen ki annak ellencsapásai elől. Valamelyik hajó gyakran csapott föl függőlegesen közvetlenül fölöttük, és Wheeler a lehető legmélyebbre lapult az árok fenekén, nehogy a pajzsukról visszaverődő kósza sugarak elérjék. Jamieson fölhagyott a törekvéssel, hogy rávegye a barátját: kevesebb kockázatot vállaljon, és most éppen valami mélyebb, lehetőleg még valami eresszel is védett hely után kutatott a repedésben. Olyan messzire azonban sohasem ment, hogy a sziklák leárnyékolják a rádióikat, Wheeler tehát folyamatosan tájékoztathatta az ütközet mindenkori állásáról.
 Alig volt hihető, hogy az egész összecsapás még tíz percig sem tartott. Amint Wheeler belebámult a délen izzó pokolba, föltűnt neki, hogy a kupola alakja mintha veszített volna szabályosságából. Először az jutott eszébe, hogy talán valamelyik generátor mondta föl a szolgálatot, s így a védőpajzsot nem tudják teljesen fönntartani. Azután rájött, hogy a mesterséges lávató már vagy kilométernyi átmérőjű, és az erőd lassan leválik az alapjáról. A védők pedig talán nincsenek is tisztában a kialakult helyzettel. Szigetelésük a Nap tüzével is könnyen szembeszáll, tehát meg sem kottyan nekik az olvadt kőzet szerényebb forrósága.
 Ekkor valami különös dolog kezdődött. A sugarak, amelyekkel az ütközetet vívták, többé már nem voltak teljesen láthatatlanok, mivel az erőd már nem tökéletesen légüres térben állt. A körülötte fortyogó kőzet hatalmas mennyiségben bocsátotta ki magából a különféle gázokat, amelyeken keresztül világosan kivehetők voltak a sugarak, akár a reflektorfény egy párás téli éjszakán. Wheeler ugyanekkor azt vette észre, hogy apró törmelékrészecskék hullanak körülöttük folyamatosan. Egy pillanatig nem értette, mi lehet az, de hamarosan rájött, hogy a fölszálló sziklagőz azonnal megdermed, amint magasabbra ér. Túl apró volt ahhoz, hogy bármi kárt tehessen bennük, ezért nem is tett róla említést Jamiesonnak, nem akart vele újabb problémaforrást szolgáltatni neki. Amíg a pernyeeső nem válik súlyosabbá, az úrruhák normális szigetelése megbirkózik vele. Különben is, a részecskék nyilván tisztességesen lehűlnek, mire visszahullanak a felszínre.
 A kupola körüli ritka és rövid életű légkör még egy nem várt jelenséggel szolgált. Időnként villámok fénye villant az ég és a talajszint között, levezetve a kupolaerőd körül bizonyára fölgyülemlett hatalmas statikus feszültséget. Egyik-másik ilyen villám nagyszerű látványt nyújthatott volna, de valójában alig volt látható az izzón kavargó felhőtől, amely létrehozta.
 Bár Wheeler hozzászokott már a Hold örök némaságához, még mindig valószerűtlennek tűnt számára, hogy ezek a szörnyűséges erők a legcsekélyebb nesz nélkül feszülnek egymásnak. Időnként enyhe remegést érzett, valószínűleg a lávatengerbe omló sziklák keltette rengések nyomán. De jórészt úgy tetszett, mintha valami televíziós adást nézne anélkül, hogy a hangot is bekapcsolta volna.
Később szinte hihetetlen volt számára az őrültség, hogy annyira kitette magát az eseményeket kísérő szörnyű veszélynek. Azokban a pillanatokban azonban nem érzett semmi félelmet, csak leküzdhetetlen kíváncsiságot és izgalmat. Bár nem tudott róla, hatalmába kerítette a halálos harci láz. A férfiakban van valami titokzatos feszültség, amely a józan ész ellenére vadul megdobogtatja a szívüket, ha lobogó zászlókat látnak és meghallják a dobpergés ősi muzsikáját. Különös módon Wheeler nem azonosította magát egyik féllel sem. Pillanatnyi, rendkívül feszült lelkiállapotában úgy tűnt föl neki, hogy mindez valami hatalmas, személytelen műsor, amelyet kizárólag az ő kedvéért rendeztek. Még némi halvány megvetést is érzett Jamieson iránt, aki a biztonság lázas keresése miatt lemaradt az egész látványosságról.
 Az lehetett talán a magyarázat, hogy az előbbi veszedelemből szabadult Wheeler a részegséghez hasonló eufóriába esett, amely teljesen semlegesítette személyes veszélyérzetét. Most, hogy sikerült kimenekülnie a porkatlan fogságából, már semmi sem árhatott neki!
 Jamiesonnak ez nem nyújtott semmi vigaszt. Igaz, keveset látott az ütközetből, de barátjánál sokkal mélyebben átérezte annak iszonytató nagyszerűségét. Késő volt már a bánat, de újra és újra meg kellett küzdenie fölzaklatott tudatával. Dühös volt a sorsra, amely olyan helyzetbe hozta, amikor egész világok függtek az ő cselekedeteitől. Egyformán haragudott a Földre és a Szövetségre, amiért hagyták idáig fajulni a dolgokat. A szíve összefacsarodott a tehetetlenségtől, látván, milyen jövő felé tántorog az emberiség.
 Wheeler sohasem tudta meg, miért várakozott az erőd ilyen sokáig legfőbb fegyverének bevetésével. Talán Steffanson — vagy másvalaki, az erődítmény főparancsnoka — kénytelen volt kivárni a roham elcsöndesedését, amikor a kupola védőernyőjét meglazíthatja egy ezredmásodpercre, hogy lecsaphasson tűhegyes tőrével.
 A csillagász látta, amint fölvillant az a tömör fényoszlop, egyenesen a csillagok felé. Eszébe jutott az Obszervatóriumban hallott pusmogás. Szóval ez volt az, amit a hegyek mögül akkor fölvillanni láttak! Nem volt rá ideje, hogy tudatosítsa az optikai törvényekre fittyet hányó látvány jelentőségét, mivel meredten bámult a feje fölött összeroppanó hajóra. A sugár úgy hatolt keresztül a Lethén, mintha az nem is létezett volna — az erőd úgy nyársalta föl a hajót, ahogy az entomológus szúrja gombostűjére az elfogott pillangót.
 Pártállástól függetlenül borzalmas volt a látvány, amint a hajó generátorainak leállása következtében a védőpajzsa szertefoszlott, hogy tehetetlenül és védtelenül lebegjen tovább a semmiben. Az erőd hagyományos fegyverei abban a pillanatban lesújtottak rá: hatalmas fémdarabokat szaggattak ki belőle, és rétegről rétegre hámozták le a páncélzatát. Azután a roncs lassan ereszkedni kezdett a Hold felszíne felé, még mindig szabályosan egyenes tartással. Soha senki sem tudhatja már meg, mi fékezte le a zuhanását — talán valamilyen áramkör véletlen rövidzárlata —, hiszen a legénységéből már senki sem lehetett életben. Váratlanul ugyanis meglódult kelet felé, hosszú, lapos ívben. Addigra héjazatának nagyobbik része már leszakadozott, váza csaknem teljesen csupaszon tárult föl az űr előtt. A becsapódás percekkel később következett be, miután alábukott a Teneriffe-hegylánc mögött. Kékesfehér fénygömb villant föl egy pillanatra a látóhatár alól, és Wheeler várta, mikor ér el hozzá a lökéshullám.
 Kelet felé nézve látta, amint a síkság felszínéből hatalmas porhullám emelkedik ki és száguld feléje, mintha valami gigászi erejű szélvihar űzné maga előtt. A rengés hullámként rohant végig a felszíni kőzeten, és vadul lökte az ég felé a vastag porréteget. A sebesen közeledő, némán mozgó porfal másodpercenként több kilométert tett meg, és tébolyult rémületet kelthetett volna bárkiben, aki nem ismeri keletkezesének okát. Valójában azonban teljesen ártalmatlannak bizonyult: amikor az előhullám elérte, Wheeler csak valami enyhe földrengésfélét érzett. A porfüggöny néhány másodpercig nullára csökkentette a látótávolságot, de aztán éppolyan gyorsan eltűnt, ahogy keletkezett.
 Amikor Wheeler újból a megmaradt hajók után nézett, már olyan messze jártak, hogy védőernyőik mindössze apró tűzgömböknek látszottak a zenit közelében. Először azt hitte, hogy menekülnek, de a fényfoltok hirtelen növekedni kezdtek, amint hihetetlen sebességű függőleges zuhanórepüléssel ismét támadásba lendültek. Az erőd körüli lávató, akár valami megkínzott élőlény, az ég felé szökellt, amint belécsapódtak a kegyetlen sugarak.
 Az Akherón és az Eridanosz csak mintegy kilométernyire az erőd fölött kapaszkodott ki bukórepüléséből. Egy pillanatra mozdulatlanná dermedtek, azután egymás mellett röppentek vissza az égbe. Az Eridanosz azonban halálos sebet kapott, bár Wheeler csupán annyit észlelt, hogy az egyik fényes védőernyő lassabban zsugorodik, mint a másik, lehetetlen csodálattal nézte, hogyan hull vissza a megsebzett hajó a Hold felszíne felé. Kíváncsian leste, vajon ismét beveti-e az erőd titokzatos fegyverét, vagy védői fölfogták, hogy többé nincs rá szükség.
 Vagy tíz kilométernyi magasságban az Eridanoszról mintha lerobbant volna a védőernyője, így most védtelenül függött az űrben, turcsi orrú, fekete fém-torpedóként, csaknem kivehetetlenül az ég sötét kárpitja előtt. A hatalmas hajótest először csereszayepirosan, azután fehéren fölizzott. Úgy fordult, hogy orra egyenesen a Holdra meredjen, és nekilendült utolsó repülésének. Wheelernek az első pillanatban úgy tűnt, hogy pontosan őrá zuhan, de rögtön rájött, hogy nem őt, hanem az erődöt célozta meg. Engedelmeskedett kapitánya végső parancsának.
 Csaknem teljesen pontos volt a találat. A haldokló hajó becsapódott a lávatóba, azonnal fölrobbant, és sebesen terjeszkedő tűzgömbbe burkolta az erődöt.
 Ez már biztosan maga a vég, gondolta Wheeler. Miközben várta a lökéshullámot, ismét látta a porfalat, amely ezúttal észak felé száguldott. A rengés olyan erejű volt, hogy ledöntötte a lábáról, és el sem tudta képzelni, hogy ezután bárki életben maradhatott volna az erődben. Óvatosan letette a tükröt, amelynek segítségével csaknem az egész ütközetet végignézhette, és kikukucskált „lövészárkának" pereme fölött. Azt nem tudhatta, hogy a végvonaglás még hátravan.
 Szinte hihetetlen, de a kupola még mindig a helyén volt, igaz, jókora darab hiányzott belőle. Mozdulatlan volt és élettelen: védőernyője eltűnt, erőforrásai kiapadtak, védői nyilván mind halottak. De ha így van is, a dolgukat megtették. A megmaradt egyetlen szövetségi hajónak sehol semmi nyoma. Menekült vissza a Mars felé, fő fegyverrendszerei teljesen használhatatlanok, irányítóberendezése még éppen csak működtethető. Többé már nem harcolhat soha, de létezésének pár, még hátralévő órájában öl kell végeznie legvégső feladatát.
— Vége az egésznek, Sid — szólt bele Wheeler sisakrádiójába. — Most már előjöhetsz, és magad is megnézheted.
 Jamieson előbújt egy jó ötvenméternyire lévő szűk résből, és görcsösen maga előtt tartotta a sugárdetektort.
— Még mindig elé forró a helyzet idekint — hallotta Wheeler társa dörmögését —, minél gyorsabban eltűnünk innen, annál jobb — mormolta Jamieson félig magának.
— Vajon biztonságos-e visszamennünk Ferdinándhoz és megpróbálkoznunk egy rádió... — kezdte Wheeler, majd hirtelen elhallgatott. Valami történt odaát, a kupola fölött.
 A talaj hatalmas erővel széthasadt, akár valami vulkánkitörés. Óriási gejzír csapott az ég felé, gigászi sziklákat röpítve több ezer méter magasba. Sebesen emelkedett a síkság fölött, füstből és permetből álló zivatarfelhőt hajszolva maga előtt. Egy hosszú pillanatig az ég felé tornyosult, mint valami hihetetlen, mennyekbe törekvő óriásfa, amely a Hold terméketlen talajából szökken elő. Végül csaknem ugyanolyan gyorsan, ahogy keletkezett, össze is omlott csöndesen, haragos párakoronáját magába szippantotta a végtelen űr.	
 Amint az ütközet energiái beszivárogtak a kőzetbe, gyulladáspontig hevítették az ember által valaha készített leghatalmasabb bányafuratot egyensúlyban tartó, több ezer tonnányi gyúlékony folyadékot. Az aknatető éppolyan látványosan lobbant föl, mint bármelyik földi olajkút tette volna, bebizonyítva, hogy atombombák közreműködése nélkül is produkálható igazán impozáns robbanás.

Tizennyolcadik fejezet

 Az Obszervatórium számára a csata nem jelentett többet valami távoli földrengésnél, a talaj szerény rezdüléseinél, amelyek megbolondították ugyan az érzékenyebb műszereket, de anyagi kárt nem okoztak. A lelki sérülések teljesen más lapra tartoznak. Semmi nem demoralizál jobban, mint annak tudata, hogy odakint sorsdöntő események zajlanak, ám végkimenetelük teljesen kiszámíthatatlan. Az egész Obszervatóriumot a legvadabb találgatások árasztották el, a hírközlésiekre pedig szabályos ostromállapot nehezedett, de még ők sem szolgálhattak semmiféle érdemleges információval. A Föld minden hírközlő csatornája bedugult, az egész világ mintegy visszafojtott lélegzettel várakozott, hogy végre elmúljon a csatazaj és kiderüljön, ki lett a győztes. Arra senki sem gondolt, hogy ennek az ütközetnek egyáltalán nem lesz győztese.
 Addig, amíg az utolsó rezgések is el nem ültek, és a megszólaló rádió be nem jelentette, hogy a szövetségi erők fejvesztve menekülnek, Maclaurin senkit sem engedett ki a felszínre. Az utóbbi néhány óra feszültsége és izgalmai után leérkező első beszámolók nemcsak megkönnyebbülést, hanem komoly meglepődést is okoztak. Körös-körül érzékelhető volt ugyan némi radioaktív sugárzás, de külső sérülésnek sehol, semmi nyoma. Hogy a hegység túloldalán mi lehet, az persze egészen más kérdés.
 A hír, hogy Jamieson és Wheeler épségben van, fölbecsülhetetlen erkölcsi lökést adott az egész társaságnak. A kommunkációs rendszer részbeni meghibásodása következtében a két csillagásznak csaknem egy teljes órájába került, míg végre kapcsolatot teremthetett a Földdel, majd azon keresztül az Obszervatóriummal. A késedelem egyrészt dühítő, másrészt aggasztó volt, mert miatta nem tudhatták, vajon nem pusztult-e el maga az Obszervatórium is. Addig nem mertek gyalog nekivágni az útnak, míg meg nem bizonyosodnak felőle, hogy van hová menniök — Ferdinánd pedig túlságosan radioaktívvá vált ahhoz, hogy biztonságos menedéket nyújthasson nekik.
 Sadler éppen a híradósszobában tartózkodott, és megpróbált némi fényt deríteni az általános helyzetre, amikor befutott az üzenet. Jamieson, rendkívül fáradt hangon, röviden beszámolt az ütközetről és utasításokat kért.
— Mit mutat a sugárzásmérő a kocsi belsejében? — kérdezte tőle Maclaurin. Jamieson közölte a számadatokat. Sadler még most is furcsállta, hogy a közleménynek az alig száz kilométeres távolság leküzdése végett meg kell járnia a Földet, és képtelen volt hozzászokni az ebből fakadó, három másodperces késéshez.
— Azonnal kiszámíttatom az egészségügyiekkel a tűréshatárt — válaszolta Maclaurin. — Különben azt mondja, hogy a kinti sugárzás csak negyedrésze a kocsin belülinek?
— Igen. Amennyit csak lehetett, a szabadon tartózkodtunk, és csak tízpercenként jöttünk vissza, hogy megpróbáljunk kapcsolatot teremteni önökkel.
— A következő terv látszik a legjobbnak: azonnal útnak indítunk egy lánctalpast, maguk meg addig vágjanak neki gyalog. Van valami javaslatuk a találkozás konkrét helyét illetően?
Jamieson egy pillanatra elgondolkodott.
— Mondja meg a vezetőnek, hogy jöjjön a Kilátó-szoros innenső oldalán lévő ötkilométeres jelzésig. Körülbelül ugyanakkor érhetünk oda, mint a mentőosztag. A sisakrádiónkat bekapcsolva hagyjuk, így nem fordulhat elő, hogy nem talál meg bennünket.
 Miközben Maclaurin a parancsait osztogatta, Sadler megkérdezte tőle, akad-e egy szabad hely a járműben? Így a lehető leghamarabb kikérdezheti Wheelert és Jamiesont. Mihelyst visszaérnek az Obszervatóriumba, azonnal a gyengélkedőbe kerülnek — bár ezt persze még nem tudhatták —, ahol sugárbetegség elleni kezelésnek vetik alá őket. Nem voltak ugyan közvetlen életveszélyben, de Sadler sejtette, hogy nem sok esélye lesz a velük való találkozásra, ha egyszer a doktorok rájuk teszik a kezüket.
Maclaurin helyt adott a kérésének, de hozzáfűzte:
— Természetesen tisztában van vele, hogy ebben az esetben el kell árulnia nekik, kicsoda valójában! Akkor azután tíz percen belül az egész Obszervatórium megtudja.
— Erre is gondoltam — válaszolta Sadler. — Most már aligha számít. — Mindig is tudtam, tette hozzá magában, hogy nem sokat jelent.
 Fél óra múltán kezdett rájönni, mi a különbség a lágyan suhanó egysínű és a durva terepen bukdácsoló vontató nyújtotta utazási föltételek között. Bizonyos idő után hozzászokott a vezető által merészen megostromlott, kísérteties lejtőkhöz, és már nem is bánta igazán, hogy vállalkozott erre a nyaktörő útra. A kiszolgáló személyzeten kívül velük tartott az egészségügyi részleg főnöke is, remélve, hogy mihelyst odaérnek, azonnal elvégezheti páciensei vérének elemzését, és beadhat nekik néhány injekciót.
 Az expedíciónak nem volt drámai csúcspontja: amint fölértek a Kilátó-hágó tetejére, nyomban rádiókapcsolatot létesítettek a feléjük botladozó két emberrel. Tizenöt perccel később a két alak föl is bukkant a láthatáron, és különösebb ceremónia nélkül, csupán néhány forró kézszorítás kíséretében csatlakozott a járműben lévőkhöz.
 Egy darabig még helyben maradtak, hogy az egészségügyi tiszt valóban elvégezhesse a legfontosabb teszteket, és túlessenek az első kezelésen. Miután végzett velük, a doktor így szólt Wheelerhez:
— Maga a jövő héten ágyban marad, bár nincs komolyabb közvetlen veszély.
— És velem mi lesz? — kérdezte Jamieson.
— Maga rendben van — mondta az orvos —, jóval kisebb dózist kapott. Mindössze pár nap, és kész.
— Megérte — jelentette ki Wheeler szinte vidáman. — Nem hiszem, hogy ez túl nagy ár lenne azért, hogy páholyból szemlélhettem Armageddont. — Azután, mikor végleg tudatosult benne, hogy biztonságban van, izgatottan megkérdezte: — Mik a legfrissebb hírek? Máshol is támadtak a szövetségiek?
— Nem — felelte neki Sadler. — Nem támadtak, és nem is hiszem, hogy képesek lennének rá. Bár azt gondolom, hogy a fő célkitűzésüket azért csak elérték —	megakadályozták, hogy használhassuk azt a bányát. Ami ezután következik, az már a politikusok dolga.
— Hé — vágott közbe Jamieson —, végül is mivel foglalkozik itt maga?
Sadler elmosolyodott.
— Még most is vizsgálódom, de mondjuk úgy, hogy az érdeklődési köröm szélesebb, mint bárki föltételezhette volna.
— Csak tán nem valami rádióriporter? — kérdezte Wheeler gyanakvón.
— Ööö... nem egészen. De inkább nem...
— Én már tudom — csattant föl ismét Jamieson. — Magának a biztonságiakhoz van valami köze. Most már értem az egészet.
 Sadler enyhe nehezteléssel meredt rá. Jamiesonnak pompás adottságai vannak hozzá, hogy megnehezítse a dolgokat, gondolta magában.
— Az nem sokat számít. Viszont kimerítő beszámolót akarok küldeni mindarról, amit odakint láttak. Tisztában vannak vele, hogy maguk az egyedüli életben maradt szemtanúk, nem számítva annak a szövetségi hajónak a legénységét?
— Pontosan ettől tartottam — mormolta Jamieson.
— Egyszóval a Thor programot elsöpörték?
— Igen, de azt hiszem, előtte elvégezte a feladatát.
— Mégis, micsoda veszteség — Steffanson és mind a többiek! És ha én nem vagyok, talán még most is élne!
— Nagyon jól tudta, mit csinál, és a saját jószántából cselekedett — felelte Sadler meglehetősen kurtán.
Ez a Jamieson valóban meglehetősen tüskés egy hős.
 A következő harminc perc során, mialatt a hazafelé vezető út meredek szakaszát mászták, kikérdezte Wheelert az ütközet részleteiről. Bár korlátozott látómezejénél fogva a csillagász az eseményeknek csupán tört részét láthatta, közlései fölbecsülhetetlen értékűek lesznek a földi hadműveletisek által elvégzendő utóértékelés során.
— A legnagyobb talány számomra — fejezte be mondókáját Wheeler — az a fegyver, amellyel az erőd szétzúzta azokat a csatahajókat. Valamiféle sugárnak látszott, holott az teljességgel lehetetlen. Semmiféle sugár nem látható a vákuumban! És arra is kíváncsi lennék, miért csak egyetlen alkalommal vetették be! Maga tud róla valamit?
— Attól tartok, nem — válaszolta Sadler, a valóságtól homlokegyenest eltérőn. Általában véve még mindig elég keveset tudott az erődbeli fegyverekről, de ezt az egyet tökéletesen ismerte. Be kellett látnia, hogy az űrbe másodpercenként több száz kilométeres sebességgel kilőtt, olvadt fémtömeg, amelyet a valaha épített leghatalmasabb erejű elektromágnesek hoztak mozgásba, valami sugárféle benyomását keltheti a szemlélőben, amint egy pillanatra fölvillan. Azzal is tisztában volt, hogy rövid hatótávolságú fegyverről van szó, amelynek feladata a hagyományos lövedékeket elhárító védőernyők feltörése. Kizárólag eszményi körülmények között használható, és hosszú percekre van szükség, míg a hatalmas kondenzátorok ismét feltöltik energiával a mágneseket.
 Olyan titok volt ez, amelyet a csillagászoknak már maguknak kellett megfejteniök. Sadler nem félt tőle, hogy túl sok idejükbe kerül majd, ha valóban nekilátnak a probléma megoldásának.
 A vontató óvatosan ereszkedett lefelé a síkságot övező hegyfalak meredek belső lejtőjén, miközben a távcsövek támszerkezetei lassan kezdtek kirajzolódni a távoli látóhatáron. Pontosan úgy néznek ki, morfondírozott Sadler, mint valami körülállványozott gyárkémények. Még itt-tartózkodásának rövid ideje alatt is szinte beléjük szeretett, és már-már ő is eleven személyiségeknek tekintette őket, mint használóik, a csillagászok. Osztozott a tudósok aggodalmában, nem érte-e valami kár ezeket a lenyűgöző eszközöket, amelyek százmilliárd fényévnyi távolságokból szállítják a tudást a földi elméknek.
Egy föléjük tornyosuló szikla ekkor eltakarta előlük a Napot, és ők azonnal alámerültek a sötétségbe, mihelyt az árnyékába értek. Odafönt lassan kibontakoztak a csillagok, ahogy Sadler szeme hozzászokott a hirtelen fényváltozáshoz. Az égbolt északi szelvénye felé nézett, és észrevette, hogy Wheeler ugyanúgy cselekszik.
 A Nova Draconis még most is az egyik legfényesebb csillag volt az égen, de gyorsan halványodott. Pár nap múlva már nem lesz ragyogóbb a Szinusznál, néhány hónap múltán pedig szabad szemmel már kivehetetlenné válik. Kellett lennie ebben valamiféle üzenetnek, olyasféle jelképességnek, amely csak félig jelenhet meg valahol a képzelet határán. A tudomány még biztosan sok mindent kiderít a Nova Draconisról, de mi lehetett az üzenete a hétköznapi emberek számára?
 Csakis ez: az égboltot akár el is boríthatják a lángoló, baljós előjelek, a galaxis fölizzhatik a szétrobbanó csillagok fényétől, de az ember továbbra is teljes közönnyel tapossa majd saját ösvényeit, töprengett magában Sadler. Most még csak a közeli bolygókkal van elfoglalva, a csillagoknak tehát várniok kell egy kicsit. Az ember semmitől sem esik áhítatba, amit művelhetnek. Amikor pedig elérkezik az idő, azt csinál majd velük, amire kedve támad.
 Sem a megmentetteknek, sem megmentőiknek nem maradt sok lényeges mondanivalójuk a hazafelé vezető út utolsó szakaszára. Wheeleren most ütköztek ki a késleltetett sokk tünetei: a keze ideges remegésbe kezdett. Jamieson csak ült a helyén szótlanul, és úgy bámulta a közeledő Obszervatóriumot, mintha azelőtt sohasem látta volna. Amikor keresztülvágtak a tízméteres teleszkóp árnyékán, odafordult Sadlerhez, és megkérdezte tőle:
— Mindent sikerült időben biztonságba helyezniük?
— Azt hiszem, igen — felelte Sadler. — Semmilyen komolyabb kárról nem értesültem.
 Jamieson szórakozottan bólogatott. Nem látszott rajta sem az öröm, sem a megkönnyebbülés semmiféle jele. Teljes érzelmi kimerültség vett rajta erőt, és semmi nem lehetett rá igazi hatással, míg az utóbbi órák gyötrő emlékét föl nem oldja a múló idő.
 Sadler azonnal elvált a többiektől, amint lesiklottak a felszín alatti garázsba, és a szobájába sietett, hogy elkészítse jelentését. Ez ugyan kívül esett megbízatása keretein, de mindenképpen boldog volt, hogy csinálhat valami hasznosat.
 Valami homályos megkönnyebbülés lett úrrá rajta, olyasféle érzés, hogy elmúlt a vihar, és többé nem is tér vissza. Miután az ütközet lezajlott, Sadler sokkal kevésbé érezte nyomottnak a hangulatát, mint a megelőző napokban. Biztos volt benne, hogy a Föld és a Szövetség egyformán megszeppent azoktól a pokoli erőktől, amelyeket szabadjára engedett, és most mindkét fél egyaránt vágyakozik a béke után.
 Mióta eltávozott a Földről, most először mert a jövőjére gondolni. Bár még nem volt teljesen kizárható, a Föld elleni támadás lehetősége mégis eléggé távolinak tűnt. Jeanette biztonságban van, és hamarosan találkozhatnak is majd egymással. Végre elárulhatja neki, hol járt, hiszen a történtek után többé semmi értelme bármiféle titkolózásnak.
 Egyetlen dolog okozott Sadlernek komoly szellemi gyötrelmet. Mindig is gyűlölte, ha bármilyen munkát befejezetlenül kell hagynia, de most igencsak úgy tűnt, hogy ez a mostani küldetése torzóban marad örökre. Annyit azonban mindenképpen meg kell tudnia, hogy volt-e vagy sem bármiféle kém az Obszervatóriumban!

Tizenkilencedik fejezet

 A Pegazus nevű utasszállító hajó, fedélzetén háromszáz utassal és hatvanfőnyi személyzettel, négynapi járásra volt a Földtől, amikor a háború kirobbant és hirtelen véget is ért. Néhány órára hatalmas fölfordulás kerítette hatalmába a hajót, amikor egyszerre foghatták a Föld és a Szövetség rádióadásait. Halstead kapitánynak szigorú intézkedéseket kellett foganatosítania néhány utassal szemben, akik inkább visszafordultak volna, mintsem hogy folytassák az utat a Mars és a hadifogság bizonytalansága felé. Nem tudta igazán hibáztatni őket. Még olyan közel voltak a Földhöz, hogy jól kivehettek keskeny sarlóját, mellette a Hold halványabb képével. Még innen, több mint egymillió kilométernyi távolságból is világosan láthatták a Hold felszínét ostromló titáni energiák lobbanásait, s ez nem volt valami pozitív hatással az utasok lelkiállapotára.
 Képtelenek voltak ugyanis megérteni, hogy a csillagok gépezete nem tűr el hirtelen beavatkozásokat. A Pegazus ugyan még épp hogy csak elszakadt a Földtől, és hetekig tartó út áll előtte, míg eléri a Marsot, de már pályasebességgel mozgott, hatalmas lövedékként a Nap mindenek fölött való tömegvonzásának vezérlő erejére támaszkodva, immár elkerülhetetlen végcélja felé. Nem volt visszaút — ahhoz hihetetlenül nagy tolóerőre lett volna szükség. A Pegazus elegendő port vitt magával a tankjaiban, hogy pályájának végén sebességét hozzáigazítsa a Marséhoz, és útközben végrehajthassa a szükséges pályamódosításokat. Atomreaktorai tucatnyi fordulóhoz is elegendő energiát szolgáltathattak, de a puszta energia mit sem ért a szükséges mennyiségű, kilőhető tolótömeg nélkül. Akár akarta, akár nem, a Pegazus olyan kényszerűen folytatta útját a Mars felé, mint valami sínpályán elszabadult vagon. Halstead kapitány már tudta, hogy nem éppen kellemes utazás elé néz ez alkalommal.
 
 A recsegve megszólaló rádió a MAYDAY, MAYDAY szót ismételgette, fölfüggesztve ezzel a Pegazus és legénysége minden egyéb elfoglaltságát. Immár jó háromszáz éve tengeren, levegőben és az űrben ez a szó riasztotta a mentőszervezeteket, kényszerítette a kapitányokat, hogy letérjenek kiszabott útvonalukról, és bajba jutott társaik megmentésére siessenek. De egy űrhajó parancsnokának oly csekély volt a cselekvési szabadsága — az asztronautika eddigi egész történelme során mindössze három sikeres űrmentési akcióra volt példa.
 Ennek két lényeges oka van, amelyek közül az utasszállító társaságok csak az egyiket emlegetik gyakrabban. Az űrben rendkívül ritkán fordulnak elő komolyabb szerencsétlenségek. Csaknem valamennyi eddigi katasztrófára le- vagy fölszállás alkalmával került sor. Ha egy hajó egyszer kijutott az űrbe, és ráállt a megfelelő pályára, amely minden további erőfeszítés nélkül elvezérli kitűzött céljához, már nem fenyegeti semmi veszély, kivéve az esetleges belső, műszaki meghibásodásokat, Ilyen hibák sokkal gyakrabban fordulnak elő, mint azt az utasok sejtik, de az esetek túlnyomó többségében a hajók legénysége könnyűszerrel elbánik velük. Törvény írja elő, hogy minden űrhajót több, elszigetelhető elemből kell fölépíteni, amelyek bármelyike biztonságos menedéket nyújthat valamennyi, a fedélzetén tartózkodó személynek, így azután a legrosszabb, ami előfordulhat, rendszerint néhány kényelmetlen körülmények között eltöltendő óra, amely idő alatt a tajtékzó kapitány lázasan liheg a főmérnöke nyakába.
 Az űrmentési kísérletek sikertelenségének másik oka az, hogy csaknem kivitelezhetetlenek, pusztán a dolgok természeténél fogva. Az űrhajók óriási sebességgel száguldanak pontosan meghatározott útjukon, amely nem tűr el komolyabb irányváltoztatásokat, s erről lassacskán a Pegazus utasai is meggyőződhettek. Egyik bolygótól a másikig bármely hajó csak egyetlen pályán haladhat, nem fordulhat elő, hogy bármely másik hajó valaha is ugyanazon az úton menjen végig, ezt teljesen kizárja az égitestek egymáshoz viszonyított helyzetének állandó változása. Az űrben nem léteznek „hajózási útvonalak", és csak a legritkábban esik meg, hogy két hajó egymillió kilométernél jobban megközelíti egymást. Ám még ha elő is fordul ilyesféle eset, a sebességkülönbség rendszerint olyan nagy, hogy a közvetlen kapcsolatteremtés gyakorlatilag lehetetlen közöttük.
 Mindezek a gondolatok villámsebesen száguldottak végig Halstead kapitány tudatán, amikor a közvetítőcsatornán eljutott hozzá a segélykérés híre. Gyorsan megállapította a bajba jutott hajó helyzetét és útvonalát — a sebességére vonatkozó adat valószínűleg eltorzult a közvetítés alatt, olyan hihetetlenül magas volt. Csaknem teljesen biztos volt benne, hogy semmit sem tehet: a segélykérő hajó túl messzire volt tőlük, napokba került volna, mire odaérnek.
 Ekkor meglátta az üzenet végén szereplő nevet. Azt gondolta, hogy közelről ismer minden, az űrben közlekedő járművet, de a név teljesen új volt számára. Egy pillanatig zavarodottan meredt maga elé, azután hirtelen rádöbbent, ki is az, aki segítségért folyamodik hozzá...
 Az ellenségeskedés megszűnik, ha emberek végveszélybe kerülnek a tengeren vagy az űrben. Halstead kapitány is vezérlőpultja fölé hajolt, és beleszólt a kommunikátorba:
— Híradósok! Kapcsolják a kapitányukat!
— A kapcsolás már megtörtént, uram, elkezdheti a tárgyalást.
 Halstead kapitány megköszörülte a torkát. Ez teljesen új és meglehetősen kellemetlen élmény volt számára. A legcsekélyebb mértékben sem szolgálhatott örömére, hogy akár egy ellenséges hajónak is azt kelljen mondania: semmit sem tehet érte.
— Itt Halstead beszél, a Pegazus kapitánya — szólalt meg végül. — Közvetlen kapcsolatfelvételhez túl messzire vannak. Lavírozási tartalékaink másodpercenként tíz kilométer alatt vannak. További számítások nem is szükségesek, egyértelmű, hogy a feladat lehetetlen. Van-e esetleg bármilyen javaslata? Kérem, igazolja vissza a sebességi adatait; valószínűleg téves számokat kaptunk.
 Az adott körülmények között kétszeresen is tébolyító, négy másodperces időeltolódás után befutó válasz váratlan és megdöbbentő volt.
— Brennan parancsnok, Akherón, szövetségi cirkáló. A sebességi adatokat igazolom. Két órán belül csatlakozhatunk önökhöz, és minden pályamódosítást magunkra vállalunk. Hajtóerőnk még elegendő, de három órán belül el kell hagynunk a hajót! A sugárvédő pajzsunk megsemmisült, és az atomreaktorunk ellenőrizhetetlenné vált. Jelen pillanatban kézi vezérléssel működtetjük, ami a találkozásunktól számított egy óráig még biztonságosnak tekinthető. Azt követően viszont már nem szavatolhatjuk a biztonságot.
 Halstead kapitány érezte, amint égnek mered a haja. El sem tudta képzelni, hogyan válhat instabillá egy reaktor, de azt már pontosan tudta, mi történhet, ha az bekövetkezik. Jó néhány jelenség volt még az Akherón körül, amelyeket sehogy sem értett — mindenekelőtt az a lehetetlen sebesség —, de akadt egy nagyon határozottan kirajzolódó körülmény, amely felől Brennan parancsnokot nem hagyhatja tájékozatlanul.
— Pegazus Akherónnak — hangzott a válasza. — Hajóm fedélzetén háromszáz utas tartózkodik; nem kockáztathatom járművemet, amennyiben robbanás veszélye fenyeget.
— Ilyen veszélyről szó sincs, efelől biztosíthatom. Legalább ötpercnyi manőverezési időtartalékunk van, ami pontosan elég hozzá, hogy kellően eltávolodjunk az önök hajójától.
— Rendben van, akkor hát előkészíttetem a légzsilipeket, és a legénységem is készen fog állni, hogy mentőpányvát nyújthasson át önöknek.
 Hosszabb szünet következett, mint amekkorát a vánszorgó rádióhullámok indokoltak volna. Végül fölhangzott Brennan válasza:
— Ez is legyen a mi gondunk. A hajó elülső szelvényében rekedtünk. Itt nincsenek külső zsilipeink, és mindössze öt űrruhával rendelkezünk, százhúsz ember számára.
 Halstead füttyentett, és mielőtt válaszolt volna, a navigációs tisztjéhez fordult.
— Semmit sem tehetünk értük — mormolta. — Meg kell nyitniok a hajó burkát, hogy kijöhessenek, az pedig mindenki pusztulását jelenti, az öt, szkafanderbe öltözött kivételével. Még a magunkéit sem kölcsönözhetjük nekik, sehogy sem juttathatjuk őket a hajójuk fedélzetére a nyomás leeresztése nélkül. — Ezzel fölkattintotta a kommunikátor kapcsolóját.
— Pegazus Akherónnak. Mi a véleménye, hogyan segíthetnénk önökön?
 Kísérteties érzés volt egy olyan emberrel beszélnie, aki máris halottnak volt tekinthető. Az űrben ugyanazok a törvények uralkodtak, mint a tengeren. Öt ember távozhatott élve az Akherónról, de a kapitány nem lehetett közöttük.
 Halstead nem tudhatott róla, hogy Brennan parancsnoknak más elképzelései vannak. Egyáltalán nem adta föl a reményt, bármilyen kilátástalannak látszott is a helyzet hajója fedélzetén. Egészségügyi részlegének parancsnoka, aki a tervvel előállt, éppen most magyarázta el a lényeget a legénységnek.
— A következő lehetőség áll előttünk — mondta az alacsony, sötét bőrű férfi, aki alig pár hónapja még a Vénusz egyik legkiválóbb sebészének számított. — A légzsilipekhez nem juthatunk el, mivel mindenfelől légüres tér vesz körül bennünket, és mindössze öt űrruhával rendelkezünk. Ezt a hajót harci célokra és nem utasszállításra tervezték, és attól tartok, hogy az építőknek egyéb gondjuk is volt, mint hogy az általános űrbiztonsági szabályokkal törődjenek. Nos, a helyzetünk közismert, és nekünk a lehelő legjobbat kell kihoznunk belőle!
 Két órán belül fölzárkózunk a Pegazus mellé. Annak a hajónak, szerencsére, nagyméretű légzsilipjei vannak az áruk és az utasok fölvételére. Harmincnegyven ember is bezsúfolódhat egybe-egybe, hajói összehúzza magát és nem visel szkafandert! Igen, tisztában vagyok vele, hogy ez elég pocsékul hangzik, de azért nem jelent öngyilkosságot, magát az űrt kell belélegezniük, és mégis megúszhatják! Nem állítom, hogy kellemes lesz, viszont hátralévő éveikben lesz miről mesélniök.
 Most pedig jól figyeljenek! Az első dolog, amit tudatosítaniuk kell, hogy öt percig életben maradhatnak lélegzetvétel nélkül. A trükk egészen egyszerű: a jógik és mágusok már évszázadok óta ismerik, nincs benne semmi természetfölötti, hanem teljes mértékben a mindennapi fiziológiai jelenségeken alapul. Hogy megbizonyosodjanak róla, végezzük el a következő gyakorlatot.
 Az egészségügyi főtiszt ezzel előhúzott a zsebéből egy stopperórát, és így folytatta:
— Amikor azt kiáltom, „rajt!", akkor lélegezzenek ki mélyen, takarítsák ki a tüdejükből az utolsó csepp levegőt is! Azután ellenőrizzék, mennyi ideig bírják ki lélegzetvétel nélkül. Ne feszítsék túl magukat, csak addig türtőztessék az ingert, amíg kellemetlenné nem válik, azután lélegezzenek tovább normálisan. Tizenöt másodperc után kezdem a számlálást, így mindenki pontosan tisztában lesz majd vele, mire képes. Ha netán akadna valaki, aki egynegyed percig sem bírja ki, annak javasolni fogom a szolgálattól való azonnali elbocsátását!
 A fölcsattanó nevetés az orvos szándékának megfelelően megtörte a feszültséget. Ekkor az egészségügyi tiszt fölemelte a kezét, és hangos „rajta!" kiáltással lecsapta. Hatalmas sóhajtás hallatszott, amint mindenki egyszerre fújta ki tüdejéből a levegőt, majd halálos csönd állt be.
 Amikor a doktor „tizenöttől" számolni kezdett, fölhangzott néhány nyögés, azokból, akik a minimum teljesítésére is alig voltak képesek. Hatvanig számolt, néhány fölcsattanó nyögés kíséretében, amint az emberek egymás után föladták a küzdelmet. Néhányan viszont még a teljes perc letelte után is makacsul tovább folytatták.
— Ennyi elég lesz — szólalt meg a kis termetű sebész. — Hé, keményfiúk, maguk is abbahagyhatják, még tönkreteszik az egész kísérletet!
Ismét derűs mormolás volt a felelet: az emberek gyorsan visszanyerték a tartásukat. Még most sem értették ugyan igazán, mire megy ki ez a játék, de legalább valami tervet láttak maguk előtt, amely talán fölvillantja a menekülés halvány reményét.
— Na, lássuk csak, hogy sikerült a dolog — kiáltotta a doktor —, tartsa föl a kezét, aki tizenöt-húsz másodpercig bírta... most az, aki húsz-huszonötig... huszonöttől harmincig... Jones, maga nyavalyás hazudozó, már tizenötnél kidőlt! Most harminctól harmincötig...
 Miután végzett a számolással, kiderült, hogy az embereknek több mint a fele kihúzta harmincig, és senki sem adta föl tizenöt előtt.
— Nos, körülbelül erre számítottam — szögezte le a doktor. — Tekintsük ezt előzetes kísérletnek, és most térjünk rá a valóságos próbára! Meg kell mondanom, hogy itt most csaknem teljesen tiszta oxigént lélegzünk be, körülbelül háromszáz milliméteres légnyomáson, így, bár a hajón a légnyomás feleannyi sincs, mint a Földön tengerszinten, a tüdejükbe kétszerannyi oxigén kerül, mint a Földön, és még annál is több, mint a Vénuszon vagy a Marson kerülne. Ha valamelyikük kisompolygott a klotyóra, hogy titokban elszívjon egy cigarettát, meggyőződhetett róla, milyen oxigéndús a levegő: az élvezet alig pár másodpercig tarthatott.
 Mindezt azért mondom el, hogy nagyobb bizalommal legyenek az elképzelésünk iránt. Most azon igyekezünk majd, hogy teljesen kiszellőztessük a tüdőnket, és feltöltsük oxigénnel az egész keringési rendszerünket. Nevezhetjük a dolgot hiperventillációnak is, ami nagyképű kifejezése a „mély lélegzés"-nek. Mikor megadom a jelet, azt akarom, hogy mindenki a lehető legmélyebben szívja be a levegőt, azután fújja ki teljesen, és folytassa így tovább mindaddig, amíg „álljt" nem mondok. Első nekifutásra egy perc lesz az idő. Néhányan kissé szédülnek majd a végén, de az érzés hamar elmúlik. Minden belégzéskor a lehető legtöbb levegőt szívják magukba, tárják ki a karjukat, hogy a mellkasuk a lehető legjobban kitáguljon.
 Azután, amikor a perc letelt, azt mondom majd, hogy fújják ki a levegőt, és ismét állítsák le a légzésüket. Akkor megint elkezdem számolni a másodperceket. Azt hiszem, előre megígérhetem, hogy nagy meglepetésben lesz részük. Rendben van, kezdjük!
 A következő percekben az Akherón túlzsúfolt terve fantasztikus látványt nyújtott. Több mint száz ember vadul tellegetett a karjával, és olyan vehemenciával lélegzett, mintha éppen a következő volna az utolsó lehellete. Néhányan túl szorosan összezsúfolódtak ahhoz, hogysem olyan mély levegőt vehessenek, ahogy szerették volna, és mindegyiküknek rögzítenie kellett magát valahogy, hogy a kilégzés ereje körbe ne repítse őket a helyiségben.
— Most! — kiáltotta a doktor. — Abbahagyni a légzést, kifújni minden levegőt, és lássuk, ki meddig bírja, mielőtt újrakezdenénk. Most is számolom majd a másodperceket, de fél perc letelte előtt el sem kezdem.
 Az eredmény, amint várható volt, mindenkit elképesztett. Egyetlen ember nem tartott ki egy percig, a többiek viszont jórészt már két perc körül jártak, amikor hatalmába kerítette őket a tűrhetetlen légszomj. Valójában külön erőfeszítést jelentett a kívánt idő előtti lélegzés is. Néhányan teljesen jól érezték magukat még három-négy perc múltán is, egyiküket pedig a doktornak kellett leállítania jóval öt perc eltelte után.
— Remélem, mindenki hamarosan megérti, mit akarok mindezzel bizonyítani. Amikor a tüdőt alaposan feltöltjük oxigénnel, perceken át egyszerűen nincs is igény a lélegzésre, éppen úgy, ahogy az embernek étvágya sincs egy kiadós lakoma után. Nem jár semmi feszültséggel vagy nehézséggel. Nem arról van szó, hogy vissza kell tartaniok a lélegzetüket. Amikor pedig az életük függ a dologtól, még ennél is jobban csinálják majd, arról kezeskedem.
 Most pedig föl kell készülnünk rá, hogy szorosan beálljunk a Pegazus mellé. Már harminc másodperc sincs hátra, és odaérünk. A legénysége kint lesz, űrruhában, hogy beterelje az esetleges elcsellengőket, a légzsilipek ajtaja pedig azonnal becsukódik, amint valamennyien odabent lesznek. Akkor a zsilipeket gyorsan feltöltik levegővel, és nem tapasztalnak semmi nagyobb kellemetlenséget, mint esetleg némi orrvérzést.
 A doktor remélte, hogy igazat beszél. Ám csak egyetlen mód volt ennek ellenőrzésére. Veszélyes és mindeddig példátlan hazárdjáték volt az egész, de nem létezett semmilyen más megoldás. Legalább minden embernek megadja a lehetőséget, hogy harcoljon az életéért.
— Továbbá — folytatta —, bizonyára kellemetlen a nyomáscsökkenésre gondolniuk. Valóban ez lesz a legkomiszabb, de nem lesznek olyan sokáig légüres térben, hogy maradandó károsodást szenvedjenek. Két ütemben vágjuk ki a nyílásokat: először egytized atmoszférányira csökkentjük a légnyomást, azután teljesen megszüntetjük, és jöhet a nagy ugrás! A teljes nyomáshiány fájdalmas, de nem veszélyes. Felejtsék el egyszer s mindenkorra azt a szamárságot, hogy vákuumban az emberi test, mondjuk, fölrobbanhat.
Annál sokkal szilárdabb anyagból vagyunk, és az utolsó nyomáscsökkenés, tized atmoszférányiról nullára, sokkal kisebb annál, mint amit már nemegyszer átéltek laboratóriumi körülmények között. Tátsák nagyra a szájukat, és engedjenek ki magukból minden levegőt. Az egész bőrfelületen szúró fájdalmat éreznek majd, de az is lehet, hogy túl elfoglaltak lesznek hozzá, hogy egyáltalán észrevegyék.
 Itt az egészségügyi főtiszt szünetet tartott, és végignézett nyugodt, élénken figyelő hallgatóságán. Mindannyian nagyon jól fogadták a helyzetet, de ez igazán elvárható volt tőlük. Valamennyien jól képzett emberek voltak, ők alkották a bolygók technikus- és mérnöktársadalmának krémjét.
— Talán még nevetnek is rajta — folytatta a sebész kedélyesen —, ha elárulom, miben rejlik a legnagyobb veszély. Abban, hogy lesülhetnek. Odakint közvetlenül is ki lesznek téve a Nap ultraibolya sugárzásának, a légkör védőpajzsa nélkül. Súlyos égési sérüléseket szenvedhetnének alig harminc másodperc alatt, ezért a Pegazus árnyékos oldalán hajtjuk végre az átszállást. Ha netán kikerülnének az árnyékból, egyszerűen takarják el az arcukat a karjukkal. Akinek van kesztyűje, húzza föl!
 Nos, ez a nagy helyzet. Én az első csapattal megyek, csak hogy megmutassam, milyen gyerekjáték az egész. Most pedig alkossanak négy csoportot, mindegyikkel külön foglalkozom mindjárt.
 A Pegazus és az Akherón vállvetve száguldott most a távoli bolygó felé, amelyet csak egyikük érhet el épségben. Az utasszállító légzsilipjei kitárva, nem több, mint pár méternyire a sérült hadihajó külső héjától. A két hajótest közötti téren vezetőkötelek serege húzódott keresztül, közöttük ott lebegtek a személyhajó legénységének tagjai, hogy segítséget nyújtsanak a rászorulóknak, akik esetleg kudarcot vallanak a rövid, de annál veszedelmesebb átkelés során.
 Az Akherón legénységének nagy szerencséjére négy légelzáró rekeszfal még érintetlen volt, így a megmaradt teret négy részre oszthatták, és csak az emberek negyedrészének kellett egyszerre indulnia. A Pegazus légzsilipjei nem fogadhatnák be egy időben mindnyájukat, ha egy tömegben kellene elhagyniok a hajójukat.
 Halstead kapitány a hajóhídról nézte, amint megadták a jelet. A hadihajó törzséből hirtelen párafelhő csapott ki. Utána a vészkijárat nyílása, amelyet nyilvánvalóan nem ilyesféle vészhelyzetre terveztek, kirobbant az űrbe. Ekkor por és sűrűsödő permet tört elő, egy másodpercre teljesen elhomályosítva a képet. A kapitány tisztában volt vele, hogy a menekülni készülők testét hogyan tépázza majd az elszökő légáramlat, kis híján letépve őket kapaszkodóikról.
 Mire a felhő szertefoszlott, már meg is jelentek az első emberek. Az élen haladó űrruhát viselt, a többiek a hozzáerősített három kötélbe kapaszkodtak. A Pegazus emberei azonnal megragadtak kettőt és már vontatták is a kijelölt légzsilipek felé. Halstead megkönnyebbüléssel látta, hogy az Akherón legénységének minden tagja eszméleténél van, és minden tőle telhető módon segít az előrehaladásban.
 Örökkévalóságnak tűnt, mire az utolsó menekülőt is bevonszolták vagy betuszkolták a megfelelő légzsilipbe. Ekkor fölhangzott az egyik szkafanderes alak kiáltása: — Hármast bezárni! — Az egyes szinte azonnal következett utána, de a kettes zárójelzése kétségbeejtően késlekedett. Halstead onnan nem láthatta, mi történik odalent: föltehetően valaki még mindig kint volt, és föltartotta a többieket. De végre mindegyik zsilipkapu szorosan bezárult. Arra nem volt idő, hogy a megszokott módon töltsék fel a zsilipkamrákat. A belső ajtókat brutálisan föltépték, és magából a hajótestből hagyták betódulni a levegőt.
 Az Akherón fedélzetén Brennan parancsnok és még ottlévő kilencven embere várta a sorsát a hajótest három, még „lepecsételt" rekeszében. Csoportokba rendeződtek, és tízesével sorakoztak föl vezetőik mögött. Mindent alaposan elterveztek és többször elismételtek, a következő néhány másodpercben majd kiderül, hogy sikeresen-e vagy hiába...
 Ekkor megszólaltak a hajó hangszórói, majdnem normális, társalgási hangnemben:
 — Pegazus Akherónnak. Valamennyi átjutott emberüket behoztuk a zsilipből. Áldozat nincs. Néhány könnyű vérzés. Öt percet kérünk a következő csapat fogadásának előkészítésére.
 Egyetlen embert veszítettek, az utolsó csoportból. Az illető pánikba esett, és kénytelenek voltak bezárni előtte a zsilipkaput, hogy a többiek életét megmenthessék. Sajnálatos, hogy mégsem sikerült mindenkit biztonságba juttatni, de az adott pillanatban valamennyiüket úgy eltöltötte a megkönnyebbült hála érzése, hogy nem volt erejük törődni a veszteséggel.
 Már csak egyetlen feladat végrehajtása maradt hátra. Brennan parancsnok, az Akherón fedélzetén maradt utolsó ember, beállította az időzített indítószerkezetet, amely harminc másodperc múlva lép majd működésbe. Ez az idő éppen elég lesz neki. Még ormótlan űrruhájában is fele annyi idő alatt elérheti a vészkijáratot. Eddig minden simán ment, de csak ő és főmérnöke volt tisztában vele, mennyire szoros ez az időhatár.
 Elfordította a kapcsolót, és a nyílás felé vetette magát. Már elérte a Pegazust, amikor a parancsnoksága alá rendelt, még mindig több millió kilowatt-évszázadnyi energiával rendelkező hajó utoljára életre kelt, és némán elenyészett a Tejút csillagtengerének távolában.
 A robbanás fénye jól látható volt valamennyi belső bolygóról. Semmivé foszlatta a Szövetség utolsó reményeit és a Föld utolsó félelmeit.

Huszadik fejezet

 Minden este, amikor a Nap alábukik a Pico magányos piramisa mögött, a büszke hegy árnyéka rávetül az Esők tengerének közepén magasodó fémoszlopra, amely addig áll majd ott, míg maga a tenger létezik. Az oszlopra ötszázhuszonhét nevet véstek ábécé-sorrendben. Semmilyen jel nem különbözteti meg azokat, akik a Szövetségért áldozták életüket azoktól, akik a Földért haltak meg. Talán ez az egyszerű tény a legfényesebb bizonyítéka annak, hogy nem pusztultak el hiába.
 A Pico melletti ütközet véget vetett a Föld egyeduralmának, és jelezte a bolygók korának kezdetét. A Föld belefáradt hosszú történelmébe és a legközelebbi világok meghódítására tett erőfeszítéseibe; ezek a világok most olyan kíméletlenül fordultak szembe vele, mint annak idején az amerikai gyarmatok tették anyaországukkal. Az okok mindkét esetben hasonlóak voltak, és az eredmények is mindkét esetben az emberiség javát szolgálták.
 Ha bármelyik fél egyértelmű győzelmet arat, annak katasztrofális következményei lehettek volna. A Szövetség megkísérelhette volna, hogy olyan kötelezettségek elfogadására kényszerítse a Földet, amelyeket az sohasem tudna teljesíteni. Másrészt a Föld minden szállítás leállításával olyan keményen büntethette volna meg rakoncátlankodó gyermekeit, ami évszázadokra visszavetette volna a bolygók meghódítását.
 Ehelyett patthelyzet alakult ki. Mindkét szembenálló fél szigorú és tanulságos leckét kapott, s ami talán a legfontosabb, mindkettő megtanulta tisztelni a másikat. És végül, mindkettő lázas igyekezettel magyarázta polgárainak, hogy mit cselekedett a nevükben...
 A háború legutolsó detonációját órákon belül politikai robbanások követték a Földön, a Marson és a Vénuszon egyaránt. Mire ezek füstje eloszlott, vele együtt sok nagyravágyó politikusnak is nyoma veszett, legalábbis egy időre, a hatalmon maradóknak pedig egyetlen lényeges célja volt: a baráti viszony helyreállítása és azoknak az eseményeknek a feledtetése, amelyek egyik félnek sem váltak semmi hasznára.
 A Pegazus esete megtörte a háborús megosztottságot azzal, hogy emlékeztette az embereket alapvető egységükre, és lényegesen megkönnyítette az államférfiak dolgát, amely éneikül sokkal nehezebb lett volna. A Phobosi Békét olyan légkörben kötötték meg, amelyet valamelyik történész szégyentől piruló kiegyezésnek nevezett. A megállapodás gyorsan létrejött, mivel mind a Föld, mind a Szövetség rendelkezett valamivel, ami létfontosságú volt a másik számára.
 A Szövetség fejlettebb tudománya kiszolgáltatta a széleskörűen, de helytelenül gyorsulásmentes meghajtásnak nevezett elv titkát, a Föld pedig a maga részéről késznek mutatkozott a Hold mélyén fölfedezett hatalmas ásványkészletek megosztására. Keresztülhatoltak a kopár holdkérgen, és a súlyos mag ezután bőkezűen ontotta mindeddig makacsul őrzött kincseit. Annyi érc lapult ott, amennyi minden emberi igény kielégítésére évszázadokig bőven elegendő kell, hogy legyen.
 Döntés született az egész Naprendszernek a közeli években való átalakításáról és az emberi faj eloszlásának gyökeres megváltoztatásáról. Mindennek legközelebbi eredményeképpen a Hold, a gazdag és vén Földnek e sokáig oly szegény rokona a leggazdagabb és legfontosabb világgá vált. Alig pár év múltán a Független Hold Köztársaság egyformán, részlehajlás nélkül szabta meg a nyersanyagszállítási föltételeket a Föld és a Szövetség számára.
 De hadd alakuljon a jövő a maga törvényei szerint. A legfontosabb most az, hogy vége a háborúnak!

Huszonegyedik fejezet

 A Központi Város alaposan megnőtt, mióta harminc évvel ezelőtt utoljára itt járt, állapította meg magában Sadler. A mostani kupolák közül bármelyik alá befért volna az akkori hét. Vajon ilyen ütem mellett mennyi idő kell hozzá, hogy az egész Holdat búra alá tegyék? Mindenesetre reménykedett benne, hogy azt már nem kell megérnie.
 Maga az állomásépület majdnem akkora volt, mint azok a hajdani kupolák. Ahol abban az időben öt sín húzódott, most harminc sorakozott egymás mellett. A monokabinok külseje azonban alig változott valamit, és a sebességük is lényegében ugyanakkora maradt. A jármű, amelyikbe az űrkikötőben beszállt, éppenséggel azok egyike is lehetett volna, amelyeken egynegyed emberöltőnyi idővel azelőtt közlekedett.
 Egynegyed emberöltőnyivel, persze csak akkor, ha az ember a Hold polgára, és megvan rá az esélye, hogy megülheti százhuszadik születésnapját. De egy emberöltő, ha mindennap a Föld kegyetlen tömegvonzásában kell este lefeküdnie és reggel fölkelnie...
 Az utcákon sokkal több jármű nyüzsgött, a Központi Város már sokkal nagyobbra nőtt annál, hogysem gyalogszerrel bejárható lett volna. Akadt azonban egyvalami, ami semmit sem változott. Odafönt még mindig a Föld felhőkkel tarkított kék ege feszült, és Sadler abban is biztos volt, hogy most is menetrend szerint megjön majd az eső.
 Beugrott egy autokabinba, betáplálta a kívánt címet, és kényelmesen hátradőlt, míg a jármű végigcikázott vele a zsúfolt utcákon. A csomagjait már elküldték a szállodájába, és neki igazán nem volt sürgős, hogy máris utolérje őket. Ugyanis, amint megérkezik oda, ismét elnyeli majd a munka, és akkor lehet, hogy nem is lesz rá több esélye, hogy teljesítse vállalt küldetését.
 Úgy tűnt, hogy legalább annyi itt a földi üzletember és turista, mint a város saját lakossága. Könnyű volt megkülönböztetni őket, nemcsak az öltözékük és viselkedésük, hanem a holdbéli alacsony gravitációs térben való mozgásuk alapján is. Sadler meglepetten vette tudomásul, hogy bár még csak alig pár órája van a Holdon, az oly sok évvel azelőtt elsajátított alkalmazkodókészsége minden gond nélkül, önmagától visszaáll. Olyasmi volt ez, mint a biciklizés: ha egyszer megtanulja az ember, többé sohasem felejti el.
 De lám csak, már egy tavuk is van itt, mindennel, ami kell, szigetekkel és hattyúkkal! Ezekről a hattyúkról már olvasott valahol. Gondosan meg kellett kurtítani a szárnyukat, nehogy fölszálljanak és beleütközzenek az „égbe". Váratlanul megcsobbant a víz, amint egy jókora hal kiszökkent a felszín fölé. Sadler elgondolkodott rajta, vajon meglepő-e számára, hogy a tóból is könnyűszerrel kiugorhatna?
A föld alatti mellékutak fölött suhanó jármű hirtelen alábukott egy alagútba, amely bizonyára a kupola pereme alatt halad keresztül. Mivel mindenütt olyan tökéletes volt az égbolt illúziója, nem volt könnyű megállapítani, mikor hagyja el az ember az egyik kupolát és lép be a másikba, ám Sadler pontosan tudta, hol jár, amikor az alagút legmélyebb pontján elhaladt a súlyos fémkapuk előtt. Azt beszélik, hogy ez a kapu kevesebb mint két másodperc alatt képes szorosan bezárulni, ha akármelyik oldalán érzékeli a légnyomás csökkenését. Vajon okoznak-e ilyesféle gondolatok álmatlan éjszakákat a város lakóinak, gondolta magában. Határozottan kételkedett benne. Az emberiség jelentős része vulkánok, völgygátak és árvízvédelmi töltések árnyékában éli le az életét, az idegfeszültség minden látható jele nélkül. A Központi Városnak csak egyetlenegyszer kellett kiürítenie az egyik kupoláját — méghozzá a szó minden értelmében —, és arra is valami lassú szivárgás miatt volt szükség, amelynek hatása csak órák elteltével vált érzékelhetővé.
 A mozgókabin a lakónegyedben bukkant föl, ahol Sadler teljesen megváltozott környezettel találta szemben magát. Ez itt nem egy kisvárost magában foglaló kupola, hanem egyetlen hatalmas épület volt, ahol mozgójárdák helyettesítették az utcákat. A jármű megállt, és diszkrét hangon közölte vele, hogy további másfél egységért félórányit várakozik rá. Sadler úgy gondolta, hogy annyi időbe a keresett cím megtalálása is belekerülhet, ezért elhárította az ajánlatot, mire a taxi fürgén elhúzott, hogy újabb utasok után nézzen. Alig pár lépésnyire állt egy terebélyes hirdetőtábla az egész épület háromdimenziós képével. A hely valami ősrégi méhkasra emlékeztette Sadlert, amelynek ábrázolását valaha régen látta egy képes enciklopédiában. Kétségtelen, hogy valószínűtlenül egyszerű eligazodni benne, ha már hozzászokott az ember, de jelen pillanatban teljesen belezavarodott az emeletek, folyosók, övezetek és szektorok dzsungelébe.
— Keres valamit, uram? — szólalt meg mögötte egy vékony hangocska.
 Sadler megfordult, és szembetalálta magát egy hathét éves, élénk, értelmes tekintetű fiúcskával. Körülbelül annyi idős lehetett, mint II. Jonathan Péter. Istenem, milyen régen is járt utoljára a Holdon...
— Ritkán látni errefelé földieket — folytatta a csemete —, eltévedt, uram?
— Még nem — felelte Sadler —, de attól tartok, hamarosan eltévedek.
— Hová tart?
 Ha szerepelt is „ön" a gyerek szavai között, Sadler nem hallotta. Meglepő volt, hogy a bolygóközi rádióhálózat ellenére határozott különbségek alakultak ki az egyes világok nyelvjárásai között. Ez a fiúcska is biztosan tökéletesen beszélné a földi angolt, ha akarná, de nem az volt a hétköznapi társalgási nyelve.
 Sadler megnézte és hangosan fölolvasta zsebkönyvéből a keresett, meglehetősen bonyolult címet.
— Jöjjön — csicseregte önjelölt idegenvezetője.
Sadler örömmel szegődött a nyomába.
 A széles peron hirtelen ért véget egy lassan mozgó szalagjárda előtt. Pár méternyit előrevitte, majd átemelte őket egy gyorsabban suhanó sávra. Miután jó kilométernyit száguldott velük a számtalan oldalfolyosó bejárati nyílásai előtt, ismét visszatette őket egy lassúbb szakaszra, amely előredöcögött egy tágas, hatszögletű kereszteződéshez. A tér tele volt egyik szalagról valamely másikra átszálló emberekkel, akik közül néhányan meg-megálltak, hogy vásároljanak valamit a környékbeli kis üzletekben. A nyüzsgő tér közepén két, csigavonalban tekeredő emelőrámpa volt, egyik a fölfelé, másik a lefelé igyekvő közlekedőket szállította. Ráléptek a fölfelé haladó spirálra, amely gyorsan följuttatta őket vagy hatemeletnyi magasságba. Sadler kiállt a peron szélére, és lenézve látta, hogy az épület hihetetlen mélységbe nyúlik alá. Odalent a mélyben kirajzolódott valami, ami leginkább hálóra emlékeztetett. Rövid fejszámolás után Sadler megállapította, hogy a háló biztonságban fölfogna bárkit, aki van annyira ostoba, hogy kipottyanjon a korlát fölött. A holdbéli építészek könnyű kézzel bántak a gravitációval, amely a Földön akár végzetes következményekkel is járhatna hasonló esetben.
 A fenti kereszteződés pontos mása volt annak, amelynél a spirálra léptek, de itt lényegesen kisebb volt a nyüzsgés, és akárki megállapíthatta, hogy bármilyen demokratikus is a Független Holdi Köztársaság, itt is érezhető némi különbség az egyes társadalmi rétegek között, mint mindig, minden ember alkotta kultúrában. Többé nem létezett örökletes vagy pénzarisztokrácia, a vállalt felelősség szerinti tagolódás viszont igen. Itt például biztosan a Holdat ténylegesen kormányzó emberek laktak. Nem volt sokkal több tulajdonuk, viszont annál nagyobb volt a felelősségük, mint az alsóbb szinteken élőké, és folyamatos volt az áramlás az egyes emeletek között.
 Sadler apró kísérője a kereszteződésből újabb mozgójárdára, majd végül egy csöndes folyosóra vezette őt, amelynek közepén keskeny virágágyás húzódott, és mindkét végét csinos szökőkút ékesítette. A fiúcska az egyik ajtóhoz vezette, és közölte vele: — Ez az a hely. — Szavainak nyerseségét teljesen semlegesítette a „hát nem igazán ügyesen csináltam?" jelentésű mosoly, és Sadler elgondolkodott rajta, mivel jutalmazhatná meg a legényke lelkes igyekezetét. Vagy talán még meg is sértődne a gyerek, ha adni akarna neki valamit?
De szociális dilemmáját nyomban föl is oldotta a fiúcska tárgyilagos kijelentése.
— Több, mint tíz emelet, az annyi mint tizenöt.
Tehát az árfolyam szabott, gondolta Sadler. Egy huszonötöst adott a fiúnak, aki nem kis meglepetésére erővel markába nyomta a visszajárót. Eddig nem tudta, hogy a Hold-lakók közismert becsületessége, vállalkozókészsége és tisztessége már ilyen fiatal korban is ennyire érvényesül.
— Ne menj még — fordult kis útikalauzához, miközben megnyomta az ajtócsengőt. — Ha nem lennének itthon, jó lenne, ha visszakísérnél.
— Nem szólt ide előbb? — nézett rá hitetlen tekintettel a gyakorlatias kis személyiség.
 Sadler érezte, hogy hiábavaló lenne magyarázkodnia. A régimódi földiek téblábolását és hóbortjait nem sokra tartották ezek az energikus gyarmatosok — az ég bocsássa meg neki, hogy itt egyáltalán fölmerült benne ez a szó.
 Elővigyázatossága azonban fölöslegesnek bizonyult. A férfi, akivel találkozni óhajtott, otthon volt, mire kísérője vidáman búcsút intett neki, és egy, a Marsról frissen érkezett dallamot fütyörészve megindult visszafelé a folyosón.
— Kíváncsi vagyok, emlékszik-e rám — szólalt meg Sadler. — A Platón Obszervatóriumban találkoztunk, a Pico-ütközet idején. A nevem Bertram Sadler.
— Sadler... Sadler? Sajnálom, de hirtelen nem jut eszembe. De jöjjön csak beljebb... mindig örülök a régi barátok fölbukkanásának.
 Sadler követte a férfit a házba, és közben kíváncsian körülnézett. Első ízben fordult meg holdbéli magánlakásban, amely, várakozásnak megfelelően, nem különbözött lényegesen bármelyik földi háztartástól. A tény, hogy csupán egy sejt volt egy hatalmas kaptárban, semmit sem vont le otthon-jellegéből. Már jó két évszázada annak, hogy az emberiség parányi töredékénél többen éltek különálló épületekben, és maga a „ház" szó jelentése is alaposan megváltozott az idők során.
A központi fekvésű nappaliban mégis akadt egy részlet, amely bármely földi család szemében is meglehetősen régimódinak tetszett volna. Az egyik fal középső síkjában terjedelmes freskó díszelgett, amelyhez hasonlót Sadler évek óta sehol sem látott. Hó borította hegyoldalt ábrázolt, aljában, a csúcsnál jó kilométernyivel lejjebb egy helyes kis alpesi faluval. A látszólag távoli perspektíva ellenére minden részlete kristálytisztán kirajzolódott. Az apró házak és a gyermekjátékra emlékeztető templomocska olyan élesen látszott, mint valami tájkép, amelyet a távcső rossz vége felől szemlél az ember. A falun túl a terep ismét emelkedett, egyre meredekebben, a lenyűgözően hatalmas hegység felé, amely az egész égboltot uralta, és csúcsairól örök hóförgeteg kavargott lefelé, fehér felhőgomolyokba merevedve a soha nem pihenő szelek szárnyán.
 Sadler rájött, hogy ez csak valóságos táj lehet, és a róla készült felvétel már legalább kétszáz éves. De nem lehetett teljesen biztos a dolgában; a Föld Isten háta mögötti zugaiban máig szolgálhatott ilyesféle meglepetésekkel.
 Letelepedett a fölkínált karosszékbe, és először nézte meg alaposabban a férfit; meglehetősen fontos elfoglaltságától szökött meg, hogy vele találkozzék.
— Szóval, nem emlékszik rám? — kérdezte.
— Attól tartok, nem... de eléggé csapnivaló a nev és arcmemóriám.
— Egyáltalán nem lep meg a dolog, hiszen jó kétszer olyan idős vagyok, mint akkor voltam. Ön viszont semmit sem változott, Molton professzor. Máig jól emlékszem rá, hogy ön volt az első ember, akivel beszéltem az Obszervatóriumba vezető úton. Egysínűn utaztunk a Központi Városból, és én az Appenninek mögött lenyugvó Napban gyönyörködtem. A picói csata előestéjén történt; akkor látogattam először a Holdra.
 Sadler látta, hogy Molton őszintén zavarodott. Végtére is harminc év múlt el azóta, és nem szabad megfeledkezni róla, hogy Molton valóban pocsékul emlékszik az arcokra és nevekre.
— Ne bánkódjék miatta — folytatta. — Nem várhatom el, hogy emlékezzen rám, hiszen nem voltam közvetlen munkatársa. Csak látogatóban jártam az Obszervatóriumban, és nem is időztem ott sokáig. Könyvelő vagyok, nem csillagász.
— Valóban? — mormolta Molton, még mindig teljes zavarban.
— Valójában persze nem ebben a minőségemben kerestem föl az Obszervatóriumot, bár meg kellett játszanom, mintha úgy volna. Akkor éppen a kormány ügynöke voltam, és biztonsági információk kiszivárgásának ügyében nyomoztam.
 Figyelmesen nézte az idős férfi arcát, és biztos volt benne, hogy őszinte meglepődés kifejezését látja fölvillanni rajta. Rövid hallgatás után Molton megszólalt:
— Úgy rémlik, valóban emlékszem valami ilyesmire. De a neve teljesen kiment a fejemből. Igaz, olyan régen történt az egész.
— Így igaz — visszhangozta Sadler. — De biztos vagyok benne, hogy azért mégiscsak akad néhány részlet, amire emlékszik. Hanem, mielőtt folytatnám, szeretnék egyszer és mindenkorra tisztázni egy kérdést. Mostani látogatásom a legkevésbé sem hivatalos jellegű. Jelenleg tényleg nem vagyok semmi más, csupán egyszerű könyvelő, és büszke vagyok rá, hogy a jobbak közül való. Valójában a Carter, Hargreaves és Tillotson iroda egyik társa vagyok, és több nagy holdbéli részvénytársaság ügyeinek vizsgálata végett jöttem ide. A kereskedelmi kamarájuk igazolhatja az állításom valódiságát.
— Nem értem világosan... — kezdte Molton.
— ...hogy mi köze önnek ehhez az egészhez? Nos, hadd frissítsem föl az emlékezetét. Azért küldtek az Obszervatóriumba, hogy derítsek fényt azoknak a biztonsági adatoknak a kiszivárgására. A Szövetség valami úton-módon titkos információkhoz jutott.
Egyik ügynökünk jelentése szerint a forrás az Obszervatóriumban lehetett, és én azért mentem oda, hogy kiderítsem a valóságot.
— Folytassa — dörmögte Molton.
Sadler kissé kesernyésen elmosolyodott.
— Igazán jó könyvelőnek számítok — dünnyögte —, de attól tartok, nem bizonyultam valami sikeres biztonsági ügynöknek. Sok embert meggyanúsítottam, de nem mentem velük semmire... igaz, egészen véletlenül lelepleztem egy csalót.
— Jenkinst! — vetette közbe Molton váratlanul.
— Így van... lám, nem is olyan gyönge a memóriája, professzor. A kémet azonban nem sikerült megtalálnom. Még azt sem tudtam bebizonyítani, hogy valóban létezett, pedig minden lehetőséget megvizsgáltam, ami csak az eszembe jutott. Végül az egész ügy kudarcba fulladt, és pár hónap múlva visszatérhettem eredeti foglalkozásomhoz, méghozzá őszinte örömmel. De a kérdés sohasem hagyott nyugodni, lezáratlan maradt, amit kifejezetten utálok, akárcsak az egyensúly hiányát valamely könyvelésben. Néhány héttel ezelőttig teljesen reménytelennek látszott, hogy valaha is tisztázhatom az ügyet. De akkor kezembe került Brennan parancsnok könyve. Ön találkozott már vele?
— Attól tartok, nem, bár már hallottam róla.
Sadler belenyúlt az aktatáskájába, előhúzott belőle egy vaskos kötetet, és átnyújtotta Moltonnak.
— Hoztam önnek egy példányt... biztos vagyok benne, hogy érdekelni fogja. Szenzációs írás, ami abból is látható, mekkora fölfordulást okozott az egész rendszerben. Korántsem nevezhető visszafogottnak, ezért meg is értem, miért bolondulnak érte annyian a szövetségiek közül. Igazából azonban nem ez az oldala érdekes számomra. Azt találtam benne a legizgalmasabbnak, ami a picói csatához vezető eseményekről közöl. Képzelheti, mennyire meglepődtem, amikor határozottan leszögezte, hogy a legfontosabb információk valóban az Obszervatóriumból jutottak el hozzájuk. Hogy pontosan idézzem a szavait: „A Föld egyik vezető csillagásza ragyogó műszaki fortély segítségével rendszeresen tájékoztatott bennünket a Thor program fejlődésének menetéről. Tisztességtelen volna megemlítenem a nevét, de annyit elárulhatok, hogy közmegbecsülésnek örvendve, visszavonultságban él ma is a Holdon."
Kínosan hosszúra nyúlt a szünet. Molton barázdált arca gránitkemény ráncokba merevedett, és szikrányit sem árult el érzelmeiből.
— Molton professzor — folytatta Sadler nyomatékkal —, remélem, nem kételkedik benne, hogy kizárólag a személyes kíváncsiság vezérel, ön egyébként is a Köztársaság polgára, és még ha szándékomban állna, sem tehetnék ön ellen semmit. De most már tudom, hogy ön volt az az ügynök. A leírás pontosan illik önre, másrészt minden egyéb lehetőséget ki kellett zárnom. Ezenkívül néhány szövetségi barátom, természetesen távolról sem hivatalos úton, megvizsgált számomra néhány korabeli följegyzést. Semmi értelme megjátszania, hogy az egészről nem tud semmit. Ha nem óhajt beszélni a dologról, természetesen azonnal visszavonulok. De ha mégis kedve volna elmondani egyet-mást — és igazán nem látom be, hogy ennek ma bármi jelentősége lenne —, igen nagy örömömre szolgálna, ha megtudhatnám, hogyan csinálta.
 Molton kinyitotta Brennan professzor, később parancsnok könyvét, belelapozott a tárgymutatójába, és végül halvány bosszúsággal megcsóválta a fejét.
— Ezt azért nem kellett volna kikotyognia — jegyezte meg ingerülten, csak úgy maga elé. Sadler elégedett várakozással fölsóhajtott. Az idős tudós váratlanul egyenesen feléje fordult.
— Ha bármit elmondok önnek, mire használja föl a kapott információt?
— Semmire... erre szavamat adom.
— Egyes kollégáimat biztosan fölingerelné, még ennyi idő után is. Tudja, egyáltalán nem volt könnyű, és nekem semmi örömöm nem telt benne. De a Földet mindenképpen meg kellett állítani, és meggyőződésem, hogy helyesen cselekedtem.
— Jamieson professzor — ugyebár, most ő az igazgató — hasonló nézeteket vallott, de a valóságban nem alkalmazta őket.
— Tudom. Volt egy pillanat, amikor majdnem megnyilatkoztam előtte, de talán mégis az volt a helyesebb, hogy nem tettem meg.
 Molton elmélázva hallgatott egy darabig, majd arcának ráncai mosolyba rendeződtek.
— Most jutott eszembe — mormolta —, egyszer bemutattam önnek a laboromat. Kissé gyanakvó voltam akkoriban, és valahogy furcsának tartottam, hogy éppen akkor jött, amikor, így aztán inkább abszolúte mindent végigmutogattam, míg rá nem jöttem, hogy már mélységesen unja az egészet.
— Ilyesmi meglehetősen gyakran előfordult — jegyezte meg Sadler szárazon. — Számomra túl sokféle berendezés volt abban az Obszervatóriumban.
— Az enyémek között viszont akadt egy teljesen egyedi darab. Még a szakmabeliek közül sem jött volna rá senki, mire való. Gondolom, a biztonságiak valami rejtett rádióadóra vagy ilyesfélére gyanakodtak.
— Igen, voltak ott állandóan működő monitoraink, de sohasem találtak semmit.
 Látszott, hogy Molton egyre jobban élvezi a helyzetet. Talán ő maga is bosszankodott rajta az utóbbi harminc év alatt, gondolta magában Sadler, hogy senkinek sem mesélheti el, hogyan tette lóvá a földi biztonságiakat.
— Az volt a legszebb az egészben — folytatta Molton —, hogy az adóberendezésem egész idő alatt ott volt, mindenki szeme előtt. Tulajdonképpen az volt a legszembeötlőbb tárgy az egész Obszervatóriumban. Tudja, mi volt az? A tízméteres teleszkóp.
Sadler hitetlenül bámult rá.
— Nem értem.
— Gondolkodjon — mondta Molton az egyetemi tanár modorában, amivé az Obszervatóriumból való távozása után lépett elő —, pontosan mit is csinál egy teleszkóp. Az égbolt egy kis szelvényéről összegyűjti a fényt, és pontosan rávetíti egy fényképlemezre vagy a színképelemző érzékelőjére. Arra viszont valószínűleg nem gondol, hogy bármely teleszkóp mindkét irányban működik!
— Kezdem kapiskálni.
— A munkaprogramomhoz tartozott a halványabb csillagok megfigyelése a tízméteressel. Az ultraibolya tartomány túlsó peremén dolgoztam, amely szabad szemmel természetesen egyáltalán nem látható. Csupán a szokásos műszereimet kellett helyettesítenem egy ultralámpával, és a teleszkóp azon nyomban rendkívül erős és hallatlanul pontos ultrafényszóróvá vált, amely olyan keskeny sugárnyalábot bocsátott ki, hogy csak az égboltnak az általa megcélzott, kicsiny pontján volt észlelhető. A sugár jeladás céljából történő megszakítása már gyerekjáték volt. Én magam ugyan nem morzézhattam vele, de beleépítettem egy automatikai, amely könnyűszerrel megtette helyettem.
 Sadler lassan emésztette a megnyilatkozást. Miután megértette, szinte nevetségesen egyszerű volt az ötlet. Valóban, ha jobban belegondol az ember, minden teleszkópnak mindkét irányban működnie kell — egyrészt összegyűjti a csillagok fényét, másrészt csaknem tökéletesen párhuzamos sugarat bocsáthat vissza rájuk, ha valaki valamilyen fényforrást tart a nézőkéje elé. Molton a tízméteres tükröt átalakította a valaha létezett leghatalmasabb elektromos fényszóróvá.
— És pontosan hová küldte a jelzéseit? — kérdezte Sadler.
— A Szövetségnek volt egy kis, egy helyben álló hajója, körülbelül tízmillió kilométerre innen. Az általam gerjesztett sugár még olyan távolságban is meglehetősen keskeny volt, és nem csekély navigációs készségre volt szükség, hogy állandóan benne maradhassanak. A megállapodás úgy szólt, hogy a hajónak folyamatosan köztem és az innen is látható egyik kis, északi állócsillag között kell tartózkodnia. Amikor valami üzenetet akartam küldeni — és odakint persze tudták, mikor kerítek sort az adásra —, csak be kellett táplálnom a megfelelő koordinátákat, és máris biztos lehettem benne, hogy foghatják a jeleimet. A hajó fedélzetén is volt egy kisebb, ultraibolya keresővel fölszerelt teleszkóp. A Marssal viszont már hagyományos rádió segítségével tartották a kapcsolatot. Gyakran gondoltam rá, milyen unalmas lehet állandóan hegyezni a fülüket odakint. Előfordult, hogy napokig nem adhattam le semmit.
— Ez már egészen más kérdés — jegyezte meg Sadler. — Különben ön honnan szerezte be az információit?
— Ó, ennek kétféle módja is akadt. Az Obszervatóriumba természetesen járt minden csillagászati folyóirat. Egyesekben kijelöltünk bizonyos oldalakat, emlékszem rá, az egyik éppen Az Obszervatórium volt, amelyeket rendszeresen szemmel kellett tartanom. Bizonyos betűk mély ultraibolya megvilágítás hatására fluoreszkáltak. Senki sem jöhetett volna rá, melyek voltak azok; a közönséges UV nem mutatta ki őket.
— És a másik módszer?
— Minden hétvégén eljártam a Központi Város sportcsarnokába. Amikor átöltöztünk, a ruháinkat zárt szekrényben tartottuk, de az ajtó felső részénél volt egy kis rés, amelyen egyet-mást be lehetett csúsztatni. Néha találtam a holmim tetején egy közönséges lyukkártyát, speciális lyukkombinációval. Ilyesmit, persze teljesen ártalmatlanokat, mindenfelé láthatott az Obszervatóriumban, nem csak a számítástechnikai részlegnél. Ügyeltem rá, hogy legyen a zsebemben néhány igazi is. Amikor visszajöttünk a városból, megfejtettem a kártyát, és a következő adásomban máris küldhettem a választ. Sohasem ismertem az üzenetek tartalmát, mindig kódolva kaptam őket. És arra sem jöttem rá soha, ki dobta be a kártyákat a szekrényembe.
 Molton elhallgatott, és gúnyosan nézett Sadler szemébe.
— Alapjában véve — jegyezte meg — nem hiszem, hogy lett volna reális esélye. Az egyedüli veszélyt az jelentette, hogy esetleg leleplezi a kapcsolataimat, és rájön, hogy az üzeneteik nekem szólnak. De még ha ez bekövetkezik is, azt hiszem, volt rá esélyem, hogy megússzam a dolgot. Az üzenetközvetítőm minden elemének volt valami igazi csillagászati rendeltetése is. Még a modulátorcső is egy elfuserált színképelemző alkatrésze volt, amelyet mintegy lustaságból nem szereltem szét. Az egyes adásaim pedig mindössze néhány percesek voltak. Ennyi idő alatt is tekintélyes adathalmazt közvetíthettem, utána nyugodtan visszatérhettem megszokott programjaimhoz. Sadler leplezetlen elismeréssel nézett az öreg csillagász szemébe. Most már lényegesen jobban érezte magát: megszabadult a beléivódott kisebbrendűségi érzéstől. Semmivel sem kellett vádolnia magát. Kételkedett benne, hogy bárki is leleplezhette volna Mollon tevékenységét, amíg csak az Obszervatórium szemszögéből vizsgáltak a helyzetet. Azokat az ügynököket illethette szemrehányás, ott, a Központi Városban és a Thor programnál, akik nem göngyölítették föl végig az információk kiszivárogtassanak szálait.
 Volt még egy kérdés, amelyei Sadler szeretett volna föltenni, de sehogy sem tudta rászánni magát. Igaz, ez már nem vonatkozón rá közvetlenül. A hogyan többé már nem volt titok, de megmaradt még a miért kérdése.
 Sokféle lehetséges válasz járt az eszében. A múlt kutatásának során rájött, hogy Molton és a hozzá hasonlók nem pénzért, hatalomért vagy más hasonló, közönséges célért vállak kémekké. Valamilyen érzelmi kényszernek kellett választott útjára térítenie, és egész biztosan abban a meggyőződésben végezte tevékenységét, hogy helyesen cselekszik. Talán a logika is amellett szólt, hogy a szövetséget kell támogatnia a Földdel szemben, de a logikának ilyen esetekben rendszerint elhanyagolható a szerepe.
 Olyan titok volt ez, amelyet Molton bizonyára megtart magának. Meglehet azonban, hogy kitalálta Sadler gondolatait, mert váratlanul odalépett a terjedelmes könyvszekrényhez, és félretolta egyik polcának ablakai.
— Egyszer régen fölfigyeltem egy szövegrészre — mormolta —, és jelentős részben abban leltem vigaszt. Nem tudhatom, hogy a szerzője cinikusnak szánta-e vagy sem, mindeneseire nem csekély igazság rejlik benne. Azt hiszem, egy francia államférfi, bizonyos Talleyrand nevéhez fűződik, és a következőképpen hangzik: „Mi is az árulás? Lényegében dátumok kérdése!" Ezen elgondolkodhatna egy kicsit, Mr. Sadler.
 Visszafordult a könyvespolctól, kezében kél pohárral és egy metszett üveggel.
— Ez az egyik hobbim — magyarázta Sadlernek. — A legutóbbi hesperusi évjárat. A franciák ugyan megmosolyognák, de szerintem fölveszi a versenyt bármelyik földi fajtával.
A két pohár összecsendült.
— A bolygók közötti békére — mondta Molton professzor — és arra, hogy többé soha, senkinek ne kelljen eljátszania a mi hajdani szerepeinket.
 A négyszázezer kilométernyi távolságból és kétszáz évnyi idő távolából származó tájkép előtt a kém és az ellenkém egymásra ürítette poharát. Mindkettejük agyában egymást kergették az emlékek, de már nem maradt bennük semmi keserűség. Több mondanivalójuk nem maradt egymás számára; életüknek ez a története végképp lezárult.
 Molton végigkísérte Sadlert a folyosón, a szökőkutak mellett, és megvárta, amíg biztonságosan fölszáll a kereszteződés felé gördülő mozgójárdára. Hazafelé menet kicsit elidőzött az illatozó kertecske mellett, ahol kis híján ledöntötte a lábáról egy, a kilencedik szektorban lévő játszótér felé nyargaló, kacagó gyerekcsapat. A folyosó egy pillanatig még visszhangzott éles hangocskáiktól, azután nyomtalanul eltűntek, mint egy hirtelen szélroham.
 Molton professzor mosolyogva nézett utánuk, amint elszáguldottak világos, gondtalan jövőjük felé — a jövő felé, amelynek megteremtésében ő is közrejátszott. Sok mindenből meríthetett vigaszt magának, de ez volt számára az egyik legkedvesebb forrás. Ameddig a képzelet előreszállhat, az emberiség többé soha nem oszlik meg úgy, hogy maga ellen forduljon. Odakint, fönt, a Központi Város kupoláin túl a Hold kimeríthetetlen kincsei folyamatosan áramlottak az űrön át a bolygók felé, amelyeket az ember végre joggal nevezhetett a magáéinak.