Isaac Asimov

TELJES ALAPÍTVÁNY - BIRODALOM - ROBOT UNIVERZUMA I.

Copyright © 2002 by Isaac Asimov All rights reserved.

Published by arrangement with Doubleday, a division of The Doubleday Broadway Publishing Group, a Division of Random House, Inc.

Fordította:

Baranyi Gyula, Bihari György, Kugler Gyöngyi, Nemes Ernő, Sóvágó Katalin, Szántai Zsolt, Tóth Robert,

Vámosi Pál

Borító: Jantner János

ELŐSZÓ

Hosszú és fáradságos küzdelemre számítson, aki ezt a könyvet a kezébe veszi!

Isaac Asimov több száz kötetre rúgó, gigászi életművének talán legismertebb és legnépszerűbb tartományába, a robotokról, a Galaktikus Birodalomról és az Alapítványokról szóló univerzumba lépsz most be, Kedves Olvasó. A Szukits Kiadó azt tűzte ki célul, hogy e világegyetem teljes történetét felkínálja Neked egy gyűjteményes sorozatban. Ez a könyv ennek a vállalkozásnak az első állomása, és a tervek szerint további négy fogja követni az elkövetkező három év során. A jelen bevezetés részben a monumentális Alapítvány-Birodalom-Robot-saga keletkezésének történetét szeretné elmondani, részben pedig a mostani, gyűjteményes változat és a korábbi magyar nyelvű kiadások közötti különbségeket próbálja ismertetni.

Isaac Asimov az egykori Szovjetunióban, Petrovicsijben látta meg a napvilágot 1920. január 2-án. Családja 1923-ban a volgai éhínség elől az Egyesült Államokba emigrált, és az ifjú Isaac szelleme már amerikai környezetben, New Yorkban bontakozott ki. Érdeklődése igen hamar a science fiction felé fordult. Első novellája, A Vesta hajótöröttje (Marooned off Vesta) 1939-ben jelent meg, és ezzel kezdetét vette egy hihetetlenül termékeny írói pályafutás. Kevés olyan területet lehet találni, mellyel Asimov ne foglalkozott volna a következő fél évszázad során írásaiban, nevét azonban mégis elsősorban science fiction témájú művei, és ezen belül is leginkább robotjai, Galaktikus Birodalma és Alapítványai tették ismertté.

Az Alapítvány-Birodalom-Robot-világegyetem eredetileg három, egymástól független szálon fogant meg a huszadik század közepén, és csak évtizedekkel később került sor arra a fúzióra, mely révén a robotok világa, a Galaktikus Birodalom és az Alapítványok világa egységes univerzummá kovácsolódott össze.

Az író első robotnovelláját, a Robbie-t (Robbie) 1939-ben írta. A történetet hamarosan újabbak követték, melyeknek megírása során kikristályosodott a robotok működését vezérlő Három Törvény és a robotika (akkor még) fiktív tudománya. (A robotika azóta dinamikusan fejlődő gyakorlati tudomány, melynek elnevezése az Oxford English Dictionary harmadik kiegészítő kötete szerint Asimov érdeme: a „robotika” szó nyomtatásban először negyedik robotnovellájában, a Körbe-körbében (Runaround) jelent meg, melyet a John W. Campbell, Jr. szerkesztette Astounding Science Fiction magazin közölt 1942 márciusában.)

A pozitronrobotok világának megfestésével párhuzamosan az írónak víziója támadt egy, a Galaxist átfogó birodalomról, pontosabban annak bukásáról. Hozzákezdett hát, hogy megörökítse a Galaxis társadalmát megrázó kataklizmát, és életre hívott történeteiben két Alapítványt, melyek az emberiség tudását voltak hivatottak átörökíteni a Galaktikus Birodalom összeomlását követő zűrzavaron keresztül egy majdani második Birodalomba. Az első Alapítvány-novellát 1941-ben írta meg Asimov mester, és ez, valamint folytatásai ugyanúgy az Astounding lapjain jelentek meg a következő évek során, mint a velük egy időben futó robotnovellák.

Asimov éveken keresztül izgalmasabb területnek érezte a Galaktikus Birodalom bukását, mint annak tündöklését, és csupán 1944-ben jutott el oda, hogy a Birodalom fénykorában játszódó történetet vessen papírra. A novella, a Zsákutca (Blind Alley) végre adott valamelyes rálátást a Birodalom életére, nagyobbrészt azonban mégis más témára fókuszált: Asimovtól szokatlan módon egy idegen intelligenciát ábrázolt. Az író ezután évekig ismét nem írt a Galaktikus Birodalom felemelkedésének és virágzásának koráról, 1950-ben azonban egy teljes könyv terjedelmű Birodalom-történettel rukkolt elő: a Kavics az égben (Pebble in the Sky) volt a mester első regénye. Még ugyanebben az esztendőben Asimov kilenc robotnovelláját is kiadták kötetbe gyűjtve Én, a robot (I, Robot) címmel, 1951-ben, ‘52-ben és ‘53-ban pedig az Alapítvány-novellák is napvilágot láttak regények formájában mint Alapítvány (Foundation), Alapítvány és Birodalom (Foundation and Empire) és Második Alapítvány (Second Foundation).

Eközben az író szorgalmasan dolgozott a Galaktikus Birodalom felemelkedésének megfestésén, melynek eredménye A csillagok, akár a por (The Stars Like Dust), majd Az űr áramlatai (The Currents of Space) című regények lettek 1951-ben és ‘52-ben. 1953-ban azután az író az Alapítványok és a Galaktikus Birodalom világától ismét Robot-univerzumához fordult, de immár nem robotnovellát, hanem robotregényt vetett papírra Acélbarlangok (The Caves of Steel; az első magyar kiadás címe Gyilkosság az űrvárosban volt) címmel. Ebben a könyvben, majd folytatásában, az 1955-ös A mezítelen napban (The Naked Sun) Asimov az 1949-es novella, a Föld Anya (Mother Earth) irányvonalát követve az emberiség Földről való első kirajzásának és a világűr robotok segítségével történő meghódításának következményeit tárta elénk. A regények sikerére tekintettel úgy tervezte, ír egy harmadik robotregényt is, hogy Robot-univerzumát ugyanúgy trilógiába foglalhassa, mint Galaktikus Birodalmának és Alapítványainak történetét. Csakhogy a könyv, melynek A végtelen korlátai (The Bounds of Infinity) címet szánta, sehogy nem akart életre kelni az író tolla alatt, így a mester négy fejezet megírása után feladta a küzdelmet. A majdan az egyesített Alapitvány-Birodalom-Robot-sagát alkotó három, egyelőre egymástól független sorozat ezután hosszú éveken át nem gyarapodott újabb kötettel, jóllehet Asimov írt néha-néha egy robotnovellát.

Asimov újra és újra ellenállt az olvasók és a kiadók nyomásának, akik újabb Alapítvány-és robottörténeteket követeltek. Amikor azonban a mester jó barátja, Lester del Rey 1973-ban felvetette, hogy a vonakodó író helyett ő maga fejezné be az Alapítványok történetét, Asimov végső kétségbeesésében ismét munkához látott. Kiizzadt magából tizennégy oldalt, és úgy tervezte, az új történet a Villámhárító (Lightning Rod) címet viseli majd. Mivel azonban az írót ezúttal nem igazán csókolta homlokon a múzsa, és más, fontosabb írnivalói is akadtak, végül hagyta, hogy a történetcsírát ellepjék egyéb kéziratainak papírjai.

Teltek az évek, mígnem 1981-ben a Doubleday könyvkiadó végképp elvesztette türelmét, és szabályosan „erőszakot követett el” Asimovon egy új Alapítvány-történet születése érdekében. Az író elővette hát a korában elsüllyesztett tizennégy oldalt, és – nem emlékezve, hogy 1973-ban merre is tartott a történettel – folytatta a regénykezdeményt, ahogy tudta. Eközben 1982-re fordult a naptár, és a Doubleday kiadta a Robottörténetek (The Complete Robot) című kötetet, mely az Én, a robot történetein kívül tartalmazta Asimov addig írt összes többi robotnovelláját is. Még ugyanebben az évben az író elégedetten befejezte új Alapítvány-regényét, és a kéziratot benyújtotta kiadójának – az ugyancsak elégedett Doubleday pedig 1982 októberében közkinccsé tette a kötetet Az Alapítvány pereme (Foundation’s Edge) címmel. (A korábbi Villámhárító címet Asimov az írás során Alapítványok kutyaszorítóban-ra »Foundations at Bay« változtatta, a kiadásra kerülő regény azonban végül a már említett címet kapta.)

Az Alapítvány pereme a várakozásoknak megfelelően kitörő olvasói örömmel találkozott. Váratlan és megdöbbentő volt viszont az olvasóközönség számára, hogy az új Alapítvány-regényben robotok bukkantak fel. No, nem tényleges szereplőkként, hanem az idő homályába vesző, legendás-mitikus lények formájában, akik az emberiség korai (a Galaktikus Birodalmat és az Alapítványokat megelőző) történelmének formálásában játszottak szerepet. Asimov ezen írói lépése nem volt véletlen, mint ahogy az sem, hogy a könyvben említést tett olyan múltbeli eseményekről, melyeket első regénye, a Kavics az égben részletesen tárgyalt. Az olvasók számára az első meghökkenés után nyilvánvalóvá vált, hogy a mester Az Alapítvány peremével egységes sorozattá vonta össze korábbi, egymástól független robottörténeteit, Birodalom-regényeit és Alapítvány-köteteit. Az Alapítvány pereme utószavában Asimov néhány mondatban egyértelműen le is írta ezen törekvését, és az egyesített világegyetemet az „Alapítvány-univerzum” névvel illette. (Sajnos, a regény magyar kiadásaiból ez az utószó kimaradt!) Az Alapítvány peremét követő robotés Alapítvány-regények már mind az egyesítés jegyében íródtak.

1983-ban végre napvilágot látott A mezítelen nap folytatása is. A mester harmadik robotregényének azonban semmi köze nem volt az 1958-as, kudarcba fulladt kísérlethez, A végtelen korlátai-hoz. Az új könyv A Hajnal bolygó robotjai (The Robots qf Dawn) címet viselte, és egy határozott lépéssel előmozdította az emberiség történelmét a Galaxis robotmentes gyarmatosítása, és a már meglévő regényekben leírt Galaktikus Birodalom felé. A két évvel később megjelenő, újabb folytatás, a Robotok és Birodalom (Robots and Empire) továbbhaladt ezen az úton, és megvetette az alapot ahhoz, hogy az Alapítványok korában immár tényleges (bár rejtőzködő) szereplőkként is felbukkanhassanak a robotok. Így azután nem volt csoda, hogy az 1986-os újabb regény, az Alapítvány és Föld (Foundation and Earth) utolsó oldalain az olvasók szembetalálkozhattak azzal a robottal, amelyet (akit!) már az Acélbarlangok-ban megismertek! Ezzel a kötettel tulajdonképpen magára is öltötte végleges formáját az egybeolvasztott Alapítvány-Birodalom-Robot-univerzum, és Asimov ezután már csak finomításokat (bár mesteri finomításokat) végzett rajta.

1988-ban az olvasók kezébe került egy újabb regény, Az Alapítvány előtt (Prelude to Foundation), melyben az idős mester visszatért az Alapítványok létrehozásának idejéhez… és a robotokhoz mint legendához és mint tényleges szereplőkhöz egyaránt.

Három évvel később Asimov hozzákezdett élete utolsó regényéhez. Nem lehet tudni, vajon látta-e saját élete végét, de a születő kötet elégikus felhangjai azt sejtetik, hogy igen. Az új regényben, az Előjáték az Alapítványhoz-ban (Forward the Foundation) az író megjelenítette az Alapítványok regénybeli atyja, Hari Seldon életének alkotó éveit, egészen haláláig. Az élete végén álló Asimov mester ekkorra már saját alteregójának tekintette Hari Seldont. Hogy miért csak ekkor látott hozzá Seldon megfestéséhez, arról szóljanak saját szavai: „Nem írhattam volna meg ezt a könyvet negyven – vagy harminc, húsz, vagy akár tíz – évvel ezelőtt. Azért van ez, mert az évek során apránként jutottam el az Alapítvány forrásához: Hari Seldonhoz. Ma már rendelkezem az idő ajándékával: a Tapasztalattal (vannak, akik bölcsességnek neveznék, de én elzárkózom az ilyen leplezetlen önmagasztalástól). Csak most vagyok képes az olvasóimnak lefesteni Hari Seldont élete legkritikusabb, alkotó éveiben… Tudjátok, az idők folyamán Hari Seldon az én saját alteregómmá nőtte ki magát… Korábbi könyveimben Hari Seldon csupán egy legenda volt – az Előjátékkal viszont életre keltettem.” (Isaac Asimov, 1991. június)

Isaac Asimov 1992. április 6-án elhunyt. Utolsó ajándéka olvasóinak az Előjáték az Alapítványhoz volt, mely csupán az író halálát követően, 1993 áprilisában került a könyvesboltokba.

Asimov fantasztikus univerzuma azonban nem halt meg a mesterrel együtt. Az Előjáték az Alapítványhoz megjelenése óta a science fiction írók fiatalabb generációja immár két teljes trilógiát adott hozzá az Alapítvány-Birodalom-Robot-sagához, és egy harmadik trilógia záró kötete éppen e sorok írásának idejében kerül az írójától a kiadóhoz. Mielőtt azonban ezen folytatások taglalásába kezdenénk, ugorjunk egy kicsit vissza Asimov életének utolsó éveihez, mert itt is akad még említenivalónk.

1989-ben ugyanis megjelent egy novelláskötet Az Alapítvány barátai (Foundation’s Friends) címmel. Asimov ebben az évben ünnepelte írói pályafutásának ötvenedik évfordulóját, és barátai az ő tiszteletére írták meg a könyv történeteit Martin H. Greenberg szerkesztésében. Az Alapítvány barátai novellái közül több is szervesen illeszkedik az Alapítvány-Birodalom-Robot-univerzumba. Szólnunk kell még ezenkívül arról is, hogy maga a mester is írt néhány új robotnovellát a Robottörténetek 1982-es megjelenését követően. Ezek a történetek részben az 1986-ban kiadott Robot Dreams, részben az 1990-es Robot Visions, részben pedig a poszthumusz Gold című novelláskötetekben találhatóak.

Most pedig nézzük, hogyan járultak hozzá „gyermekei” a mester univerzumához!

Asimov halálát követően az olvasók kezébe került három új robotregény egy fiatal író, Roger MacBride Allén tollából. Allén friss lendülettel látott hozzá, hogy a robotika Három Törvényének hibáit megkeresse, és alternatív megoldást találjon rájuk. Ezen törekvés eredményeként született meg 1993-ban a Kalibán (Caliban), majd ‘94-ben és ‘96-ban az Inferno és az Utopia. A Kalibán-trilógia mindhárom kötete kifogástalanul illeszkedik az Alapítvány-Birodalom-Robot-univerzumhoz.

Miközben a Kalibán-kötetek készültek, az Alapítványok frontvonalán is mozgolódás támadt. Asimov özvegye, Janet Jeppson Asimov és a mester irodalmi hagyatékának kezelője, Ralph Vicinanza ugyanis úgy vélték, új Alapítvány-regényeknek kellene születni. Felkeresték hát Gregory Benfordot, hogy megbeszéljék vele a gondolatot. A tanácskozások eredményeként végül megfogant egy második Alapítvány-trilógia terve, melynek megírásához Benford, valamint Greg Bear és David Brin (mindhárman az ún. „kemény science fiction” képviselői) fogtak hozzá. Benford regénye, Az Alapítványfélelme (Foundation’s Fear) 1997-ben látott napvilágot. Bear könyve, az Alapítvány és káosz (Foundation and Chaos) 1998-ban, Brin záró kötete, Az Alapítvány győzelme (Foundation’s Triumph) pedig 1999-ben került az olvasók kezébe.

Végül Asimov „gyermekei” között meg kell említenünk egy ez idáig alig ismert ifjú titánt, Mark W. Tiedemannt is. Tiedemann 2000 áprilisában robbant be az Asimov-barát köztudatba egy új robotregénnyel, a Mirage-zsal. A könyvet 2001 áprilisában követte a folytatás, a Chimera. A harmadik regényt, melynek címe a tervek szerint Aurora lesz, ezen előszó írásának idejében fejezi be és adja át az író a kiadónak. Az Aurora várhatóan 2002 tavaszán jelenik majd meg. Tiedemann regényei ugyanúgy szervesen illeszkednek az Alapítvány-Birodalom-Robot-univerzumhoz, mint a Kalibán-trilógia vagy a második Alapítvány-trilógia kötetei.

És most egy pillanatra álljunk meg, Kedves Olvasó! Ha belegondolsz, lássuk csak… az Alapítvány-Birodalom-Robot-saga a jelen pillanatban 22 (vagy a nemsoká megjelenő Aurorával együtt 23) regényből és 6 novelláskötetben megtalálható, számtalan novellából áll. Az Asimov halála óta megjelent új kötetek számát figyelembe véve pedig várható, hogy a saga a jövőben tovább fog bővülni. S ha nem is képezik az Alapítvány-Birodalom-Robot-univerzum szerves részét, mégis érdemes elolvasnunk a fenti kötetek mellett A halhatatlanság halála (The End of Eternity) és a Nemezis (Nemesis) című regényeket is, mert érdekes adalékokkal szolgálhatnak a mester világegyeteméhez.

Ezzel el is érkeztünk a másik témához, melyről beszélni szeretnék előszómban: az eddigi magyar kiadások és a mostani, gyűjteményes változat közötti különbségekhez.

Tisztáznunk kell a jelen kötet és jövőbeni folytatásainak összetételét.

Először is: az „Isaac Asimov teljes Alapítvány-Birodalom-Robot-univerzuma” című sorozat kizárólag a saga Asimov által írt történeteit tartalmazza! Nem fogod tehát megtalálni ezen könyvek lapjain sem a Kalibán-trilógia, sem a második Alapítvány-trilógia, sem a Tiedemann-regények, sem Az Alapítvány barátai egyetlen sorát sem, Olvasó Barátom, mint ahogy nem fog belekerülni semmiféle, esetleg ezután elkészülő folytatás sem. Ennek részben szerzői jogi okai vannak, részben pedig a logika is ezt diktálja: Asimov mester már nem írhat újabb történeteket, az ő munkája tehát rendszerezhető és végleges formában kiadható; ezzel szemben egy most kiadásra kerülő gyűjteményes sorozatba a későbbiekben lehetetlen lenne újabb történeteket beilleszteni, ezért már most érdemes kizárni minden létező és jövőben megjelenő, nem Asimov által írt folytatást. Arra természetesen mindig lesz mód, hogy a gyűjteményes sorozat kiadását követően újabb, összevont kötetekben megjelenjenek a más szerzők által írt folytatások (a Szukits Kiadó jelenleg is fontolgatja a gondolatot).

Másodszor: az „Isaac Asimov teljes Alapítvány-Birodalom-Robot-univerzuma” című sorozatba semmilyen Asimov-mű nem kerül bele, mely nem része a sagának! Nem olvashatod tehát a sorozat lapjain A halhatatlanság halálát, a Nemesist, vagy bármely olyan novellát, mely megtalálható a korábban említett novelláskötetekben, de nem tartozik a sagához. Ily módon a Robottörténeteknek csak mintegy kétharmadát, a többi, említett novelláskötetnek pedig csupán töredékét használtuk fel a sorozathoz.

Harmadszor: az „Isaac Asimov teljes Alapítvány-Birodalom-Robot-univerzuma” című sorozat minden olyan, Asimov által írt művet tartalmaz, mely mai tudásunk szerint része a sagának! Hacsak elő nem kerülnek eddig kiadatlan, a sorozatba illeszthető írások, úgy ez a kör nem fog bővülni. Felhasználtuk a kötetek összeállításához azt a narratív szöveget is, mely az Én, a robot novelláit egységes könyvvé fogja össze, és mely a később kiadott, jóval vastagabb Robottörténetekbe nem került bele. Ez a szöveg oly sok fontos adatot tartalmaz, hogy úgy éreztük, nem hagyhatjuk ki a teljes Alapítvány-Birodalom-Robot-sagát felölelő kiadványból.

Az egyes történetek a bennük leírt események időrendjének megfelelő sorrendben (tehát nem a megírás vagy a kiadás dátumai szerint) kerültek bele köteteinkbe. Ez azt jelenti, hogy a novellásköteteket fel kellett darabolnunk, és az egyes novellákat a helyes időrendi sorrendben kénytelenek voltunk újrarendezni, illetve szétszórni. Ne lepődj meg hát, Kedves Olvasó, ha néha egy-egy novellára akadsz két regény között! Azon se csodálkozz, ha rátalálsz az Én, a robotból származó, fentebb említett narratív szöveg egy-egy darabjára, és nem érted, hogy kerülhetett az adott novella elé vagy mögé – ilyenkor, kérlek, vedd figyelembe, hogy az események időrendje volt a vezérelv a történetek sorrendbe rakásakor, és még a narratív szöveget is fel kellett darabolnunk ott, ahol egy később íródott novella időben épp annak a közepén játszódik.

Amikor egy fiktív világ olyan sok regényből és novellából épül fel, mint Asimov sagája, az egyes történetek időbeni elhelyezésében mindig segít az Olvasónak egy, az eseményeknek megfelelő sorrendbe állított címlista. Igaz, hogy a jelen gyűjteményes sorozat magukat a novellákat és regényeket is ebben a sorrendben tálalja, az egyes kötetek végén mégis mindig találni fogsz egy ilyen címlistát, Olvasó Barátom. Előttünk áll ugyanis egy dilemma, melyet csak így tudunk megoldani, nevezetesen a nem Asimov által írt folytatások kérdése. Annak ellenére, hogy ezek az újabb epizódok a jelen gyűjteményes sorozatba nem kerülnek bele, úgy éreztük, a lehető legteljesebb segítséget kell nyújtanunk az író „gyermekei” által írt történetek időbeni elhelyezéséhez. Míg tehát az egyes gyűjteményes kötetek tartalomjegyzékében csak az Asimov által írt történeteket fogod megtalálni, addig a függelék címlistája mindig tartalmazni fogja az összes újabb folytatást is a helyes időrendi sorrendben. Ez alapján tudni fogod, mikor kell egy másik kiadáshoz nyúlnod, hogy a folytatásokat is a megfelelő időben olvasd el.

Minden kötet végén találni fogsz egy másik fogódzót is az asimovi világ felfedezéséhez: egy kronológiát. A történetek alapos végigolvasása és kijegyzetelése lehetővé tette ugyanis egy igen részletes eseménynaptár felállítását, melyben szinte minden lényeges történeti mozzanat pontos dátuma megadható. Annak ismertetése, hogy az egyes dátumokat hogyan lehetett kiszámítani, meghaladja e könyv terjedelmét. Legyen elég annyi, hogy a kronológiát az asimovi világ egyik legjobb ismerője, David Brin jóváhagyta (mi több, annak egy korábbi, angolra fordított változatát saját regényében, Az Alapítvány győzelmében meg is jelentette), és más Asimov-szakértők (pl. Donald Kingsbury professzor) is elfogadták.

Persze a kronológia esetében a nem Asimov által írt epizódok dilemmája ugyanúgy felmerül, mint a címlista esetében, és a megoldás itt is ugyanaz. Míg a gyűjteményes kötetek csak Asimov történeteit tartalmazzák, addig az eseménynaptárban rajtuk kívül ugyanolyan részletességgel megtalálhatod az eddig kiadott összes újabb folytatás eseményeit is arra az esetre, ha nem tudnád némelyiket beszerezni (a folytatások közül sok még nem is létezik magyar nyelven).

A kronológia hozzásegített még egy fogódzó létrejöttéhez: az egyes kötetekben a történeteket nem csupán történeti időrendi sorrendbe szedve, hanem ezenfelül dátumokkal ellátva helyeztük el. Ez némi ellenkezést válthat ki az olvasókból, hiszen Asimov maga soha nem jegyzett dátumokat novella-és regénycímei mellé, mégis úgy gondoltuk, ez további segítséget ad majd a saga átlátásában és történelmi sodrásának értékelésében.

A gyűjteményes kiadás minden kötetének elkészítésekor igen fontos szempont a nyelvi egységesség elérése. Az Acélbarlangok 1967-es magyar megjelenése nyitotta meg az Alapítvány-Birodalom-Robot-saga magyar fordításainak sorát, és az elmúlt harmincnégy év során legalább tíz fordító ültetett át kisebb-nagyobb darabot a történetekből magyar nyelvre. Ilyen hosszú idő alatt ennyi fordító még a legjobb szándékkal sem teremthetett egységes magyar nevezéktant az angolul egységes nyelvezetű világ számára. Ennek eredményeként ugyanazon fiktív eszközöknek, népcsoportoknak, bolygóknak stb. az egyes fordítók más és más magyar elnevezést választottak vagy kreáltak; ez azonban zavaróvá és néhol zavarossá tette az egyébként jól érthető történetek nyelvezetét. Megpróbáljuk tehát a jelen kiadásban ezeket a hibákat kiküszöbölni, illetve számukat jelentősen csökkenteni.

Az Alapítvány-Birodalom-Robot-saga történetei húszezer évnyi emberi történelmet ölelnek fel. Gyakran előfordul, hogy a későbbi kötetek egy-egy szóval vagy mondattal visszautalnak valamelyik korábbi történet eseményeire, de azokat nem fejtik ki részletesen. Tőled pedig, Kedves Olvasó, ilyen esetben (főleg, ha most tanulmányozod először Asimov univerzumát) nem várható el, hogy tudd, melyik novelláról vagy regényről is van szó. Az ilyen helyeken a segítség és a kötetek közötti jobb kohézió elérése érdekében megpróbálunk majd lábjegyzeteket elhelyezni, melyek megsúgják, hol találod azt az esetleg több kötettel korábbi történetet, melyre az aktuálisan olvasott mondat utal.

Végezetül hadd jegyezzek meg még egy dolgot. Asimov mester eredetileg nem egységes sagának szánta robottörténeteit és Alapítvány-, illetve Birodalom-köteteit. Ez a tény szembeöltő, amikor egymásnak ellentmondó dolgokat olvasunk a saga két különböző történetében. Későbbi regényeiben az író próbálta ezen következetlenségek egy részét elsimítani, de

lektor nem nyúlhattam hozzá ezekhez a hibákhoz, de lábjegyzetekben igyekszem felhívni rájuk a figyelmet, és amennyiben lehetséges, gyógyírt kínálni rájuk. Ugyanezek a következetlenségek a kronológia összeállítását is jelentős mértékben nehezítették, de itt szabadabb kézzel választhattam a logikusabb megoldásokat a probléma elhárítására.

Ezek után nem maradt hátra más, mint hogy jó szórakozást kívánjak a sorozathoz. Számomra igen nagy élmény volt a kötetek nyersanyagán végzett munka. Csak remélhetem, hogy a kész anyag olvasása legalább ugyanilyen örömet okoz majd számodra, Barátom.

Szeretettel:

Dr. Torkos Attila

Szeged, 2001. augusztus 15.

A ROBOTIKA HÁROM TÖRVÉNYE

1.A robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen.

2.A robot engedelmeskedni tartozik az emberi lények utasításainak, kivéve, ha ezek az utasítások az Első Törvény előírásaiba ütköznének.

3.A robot tartozik saját védelméről gondoskodni, amennyiben ez nem ütközik az Első és Második Törvény előírásaiba.

A robotika kézikönyve,

56. kiadás, 2058

EGY FIÚ LEGJOBB BARÁTJA

i. sz. 1995

– Hol van Jimmy, drágám? – kérdezte Mr. Anderson.

– Kint a kráternél – felelte Mrs. Anderson. – Nem történhet semmi baja, mert Robopó is vele van… Megérkezett?

– Igen. A rakétaállomáson van, és éppen most végzik el rajta a vizsgálatokat. Különben már én is alig várom, hogy találkozhassam vele. Egyetlen hozzá hasonlót sem láttam, mióta 15 évvel ezelőtt elhagytam a Földet. A filmek persze nem számítanak.

– Jimmy sem találkozott még eggyel sem – mondta Mrs. Anderson.

–Mert ő Holdszülött, és nem látogathat el a Földre. Éppen ezért hozattam ide egyet. Azt hiszem, ez lesz a legelső a Holdon.

– Nagyon drága volt! – sóhajtott Mrs. Anderson.

– Robopó fenntartása sem olcsó mulatság – felelte Mr. Anderson.

Jimmy, ahogy az anyja mondta, valóban a kráternél volt. Földi szemmel nézve vékony volt, és tízéves korához képest nagyon magasnak számított. Karjai és lábai hosszúak és fürge mozgásúak. Az űrruhában valahogy testesebbnek és zömökebbnek tűnt, de olyan ügyesen mozgott a Hold gravitációjában, ahogy egyetlen Földszülött sem lett volna képes.

Mikor jól kinyújtotta lábait, és kenguruugrásra váltott, még az apja sem volt képes lépést tartani vele.

A Holdvárosból nézve a mindig a déli égbolton megjelenő Föld teljes kerekségével ragyogta be a kráter külső, dél felé elnyúló oldalát.

Az emelkedő szelíd volt, Jimmy az űrruha súlya ellenére is olyan lebegő ugrásokkal szökdécselt fel rá, mintha a gravitáció nem is létezne.

– Gyere, Robopó! – kiáltotta.

Robopó a rádión át meghallotta a hívást, és csaholva utánaszáguldott.

Bármilyen ügyes és tapasztalt volt is Jimmy, a szkafander nélkül, négy lábon száguldozó, acélinú Robopóval még ő sem kelhetett versenyre. Robopó átbukfencezett a fiú feje fölött, és szinte a lábai előtt ért le a talajra.

– Ne hencegj, Robopó! – mondta Jimmy – És ha lehet, maradj a szemem előtt.

Robopó újra megnyikkant, és ez a hang azt jelentette: „Jó!”

– Nem hiszek neked, te csaló! – kiáltotta Jimmy, és egy utolsó nekirugaszkodással a kráter falának tetejére, a belső lejtő szélére ugrott.

A Föld egyszeriben a kráter mögé kúszott, és a fiút mély sötétség vette körül. A meleg, barátságos feketeség miatt a talajt és az eget csak a csillagok ragyogása különböztette meg egymástól.

Jimmynek nem lett volna szabad végigmennie a sötét kráterfalon. A felnőttek szerint ez veszélyes lehet, de mit tudják ők, ha még sohasem jártak ott! Egyenletes talaj ropogott a lába alatt, és Jimmy minden egyes szikla helyét pontosan ismerte.

Különben is hogy lehetett volna veszélyes átvágni a sötétben, mikor a csaholó, tündöklő fénnyel világító Robopó a közelében haladt? Ő a radarja segítségével még fény nélkül is tudta, hol vannak, és merre halad a fiú. Jimmynek semmi baja sem eshetett, míg Robopó vele volt, és rögtön mellé somfordált, ha túl közel haladt egy sziklához. Felugrált kis gazdájára, hogy kimutassa szeretetét, és kétségbeesett nyikkanásokat hallatva futkosott összevissza, mikor Jimmy elbújt az egyik kőtömb mögé. Pedig nagyon is jól tudta, hol rejtőzik! Egyszer Jimmy lefeküdt a kövek közé, mintha megsebesült volna, mire Robopó rádión azonnal vészjelzést küldött Holdvárosba, és hamarosan, lélekszakadva megérkezett a mentőcsapat. A fiúnak apja elmagyarázta csintalansága következményeit, és Jimmy soha többé nem próbálkozott meg hasonlóval.

Éppen mikor eszébe jutott a régi eset, személyi hullámhosszán apja szavai érkeztek hozzá:

– Jimmy! Gyere vissza. Valamit meg kell beszélnünk!

Jimmy levetette űrruháját, és megmosakodott. Az embernek mindig gondosan meg kell tisztálkodnia, ha kint jár! Még Robopót is le kellett öblíteni, de ő imádta a fürdést. Mozdulatlanul állt négy lábán, és alig félméteres, halványan fénylő, remegő testét a vízpermet alá tartotta. Felemelte szájnélküli, üvegszemű kis fejét, melyen csak egy pici dudor árulta el agyának helyét.

Mr. Anderson elmosolyodott.

– Kapsz tőlünk valamit, Jimmy – mondta. – Még a rakétaállomáson van, de ha a vizsgálatoknak vége, holnap megérkezik. Arra gondoltam, már most elárulom…

– A Földről érkezett, apa?

– Igen, fiam. Egy kutya. Egy valódi földi kutya. Egy skót terrier kölyök. Ez lesz az első kutya a Holdon. Többé nem lesz szükséged Robopóra. Mindkettőt nem tarthatjuk meg, és egészen biztos, hogy lesz egy kisfiú vagy egy kislány, akinek sok örömet szerezhet még régi pajtásod. – Elhallgatott, mintha arra várt volna, hogy Jimmy mond valamit, majd folytatta: – Tudod, mi egy kutya, fiam? Egy valódi élőlény! Robopó csak mesterséges utánzat, egy robotkutya. A nevét is innen kapta: robotkopó.

Jimmy arca elkomorult.

– Robopó nem utánzat, apa. Ő az én kutyám!

– Nem valódi, Jimmy. Robopó acélból és huzalokból készült, és csak egyszerű pozitronikus agya van. Nem élőlény.

– Mindent megcsinál, amit akarok. Megért engem. Biztos, hogy él!

– Nem, fiam. Robopó csak egy gép. Előre beleprogramoztak mindent. Egy kutya viszont él. Te sem akarod majd Robopót többé, ha lesz egy valódi kutyád.

– Annak a kutyának szüksége lesz űrruhára is, igaz?

– Igen. Természetesen. De megéri áldozni rá, és hamar hozzá fog szokni. A Városban nem is kell majd viselnie. Te is meglátod a különbséget, mikor megérkezik!

Jimmy Robopóra nézett. A gépkutya halk, rémültnek tűnő hangon felnyüszített. A fiú kitárta karjait, és Robopó hozzárohant.

– Mi a különbség Robopó és a kutya között?

– Ezt nehéz megmagyarázni – mondta Mr. Anderson –, de te is észreveszed majd. A kutya valóban szeretni fog téged. Robopót csak arra programozták, hogy úgy viselkedjék, mintha szeretne.

– De apa, nem ismerhetjük a kutya igazi érzéseit sem! Talán ő is csak színlelni fog.

Mr. Anderson arca elborult.

– Jimmy, rá fogsz jönni a különbségre, ha megismered egy élőlény szeretetét… Jimmy átölelte Robopót. Már ő is dühös lett, és kétségbeesett arckifejezése elárulta, nem gondolja meg magát.

– Kit érdekel, hogyan viselkednek? Az nem számít, én mit érzek? Szeretem Robopót, és ez a lényeg!

A kis robotkutya – amit addigi létezése során még sohasem öleltek át ilyen szorosan – magas, gyors hangok sorozatát adta ki magából. Boldogan csaholt.

Elégedetlenül lapozgattam jegyzeteimet. Három napot töltöttem az Amerikai Robot és Gépember Rt-nél, de ezért a pénzért akár odahaza csücsülve az Enciklopédia telluricát is böngészhettem volna.

Susan Calvin, ez állt a feljegyzésekben, 1982-ben született, tehát most hetvenöt esztendős. Ez köztudomású. És ezzel illő összhangban maga az Amerikai Robot is hetvenöt esztendős, mert Lawrence Robertson pontosan Calvin doktor születésének évében jegyeztette be a céget, amely azután az emberi történelem legkülönösebb óriásvállalatává fejlődött. Ez is köztudomású.

Susan Calvin húszéves korában egy speciális pszicho-matematikai egyetemi szemináriumot hallgatott. Itt mutatta be dr. Alfred Lanning, az Amerikai Robot tudományos munkatársa az első nemcsak járni, de beszélni is tudó robotot. Az otromba, behemót alkotmány, amelyet a Merkúron megnyitandó bányába szántak, csak úgy bűzlött az olajtól. De beszélni tudott, és értelmes volt.

Susan ki se nyitotta száját a szemináriumon, s nem vett részt a bemutatót követő szenvedélyes vitában. Zárkózott lány volt, sápadt, csúnyácska, nem szerette a környező világot, s ezért álarcszerű ábrázattal, túlburjánzó értelemmel védekezett ellene. De ahogy most figyelte az előadást, valamilyen hűvös lelkesedés borzongatta meg.

2003-ban a Columbia egyetemen szerzett diplomát, és ezt követően kibernetikai továbbképző tanfolyamon vett részt.

Mindazt, amit a huszadik század közepén a számítógépek területén elértek, egyszeriben jelentéktelenné zsugorították Robertson pozitronagypályái. A mérföldes jelfogókat és fotocellákat immár kiszorította a körülbelül emberi agyvelő nagyságú, szivacsos platina-irídium gömb.

Susan megtanulta, hogyan kell kiszámítani a „pozitronagy” variánsainak meghatározásához szükséges paramétereket, miképpen lehet papíron úgy megszerkeszteni egy „agyvelőt”, hogy az adott ingerek által kiváltott reakciók abszolút biztonsággal előre megállapíthatók legyenek.

2008-ban bölcsészdoktori diplomát szerzett, majd elszegődött robotpszichológusnak az Amerikai Robothoz. Susan Calvin lett az új tudományág első jelentős képviselője. Lawrence Robertson akkor még mindig a részvénytársaság elnöke volt, Alfred Lanninget pedig időközben a vállalat kutatási osztályának igazgatójává nevezték ki.

Susan Calvin ötven esztendőn keresztül figyelte, hogyan változtat irányt az emberi fejlődés – hogyan szökell egy nagyot előre.

És most nyugalomba készült vonulni, már amennyire Susan Calvinnél nyugalomba vonulásról beszélni lehetett. De legalább azt megengedte, hogy régi irodájának ajtajára az övé helyett utódja névtábláját szögezzék fel.

Nagyjában-egészében ezt tudtam meg. Ezenkívül megszereztem a tudományos folyóiratokban közzétett cikkeinek és bejegyzett szabadalmainak mérföldes jegyzékét. Megkaptam továbbá előléptetéseinek időrendi adatait, egyszóval összeszedtem mindazt, ami a szakmai „életrajzához” tartozott.

De én többet akartam.

Mert az Interplanetáris Lapkiadó számára készülő nagy riportomhoz többre volt szükségem. Sokkal többre. És ezt meg is mondtam neki.

– Dr. Calvin – hízelegtem, ahogy csak tőlem telt –, az olvasók szemében ön és az Amerikai Robot összeforrtak egymással. Nyugalomba vonulása egy korszak végét jelenti, és…

– Az emberi vonatkozások érdeklik? – kérdezte mosolytalanul. Nem hinném, hogy dr. Calvin valaha is mosolyogna. Éles pillantást vetett rám, de nem volt mérges. Éreztem, ahogy tekintete szinte keresztülhasít rajtam, még a nyakszirtemen is áthatolt. Tudtam, hogy teljesen átlát rajtam, átlátott ő mindenkin.

– Úgy van – feleltem.

– A robotok emberi vonatkozásai? Micsoda ellentmondás!

– Nem a robotokéról van szó, dr. Calvin. Hanem az önéről.

– Ami azt illeti, engem is robotnak neveznek. Bizonyára elmondták már magának is, hogy én nem vagyok ember.

– Valóban mondták, de mi értelme lett volna bevallanom?

Dr. Calvin fölkelt a székéből. Kis termetű, törékeny nő volt. Követtem őt az ablakhoz. Kinéztünk.

Az Amerikai Robot irodái, gyárépületei egész kis várost alkottak, mértanilag megszerkesztett várost. Innét az ablakból olyan volt, mintha egy légifelvételt nézegettünk volna.

– Amikor beléptem ide – tűnődött dr. Calvin –, egy kicsinyke szobát kaptam az egyik épületben. Pontosan ott állt, ahol most a kazánház. – Odamutatott. – Lebontották, mielőtt még maga született. Három kollégámmal osztottam meg a szobát. Egy fél íróasztal jutott rám. Egyetlen épületben gyártottuk a robotokat. Hármat egy héten. És most nézzen itt végig.

– Ötven esztendő – buggyant ki számon a közhely – hosszú idő.

– Visszatekintve nem hosszú – helyesbítette megjegyzésemet. – Sőt egyenesen csoda, hogy milyen gyorsan elmúlik.

Visszament az íróasztalhoz, és leült. Arca kifejezéstelen volt, de valahogy mégis szomorú.

– Maga mennyi idős? – tudakolta.

– Harminckettő – feleltem.

– Akkor nem is emlékezhet arra a világra, amikor még nem voltak robotok. Akkoriban az emberiség még egyedül, társtalanul nézett szembe a világegyetemmel. Most viszont vannak segítőtársai, nála erősebb, hűségesebb, hasznosabb teremtmények, akik feltétlenül odaadó hívei. Az emberiség immár nincs egyedül. Gondolt már erre valaha?

– Az igazat megvallva, nem. Szabad ezt majd idéznem a cikkemben?

– Tessék. – Majd így folytatta: – Magának a robot csak robot. Fémszerkezet. Elektromosság és pozitronok. Elme és vas! Amelyet az ember teremt, és ha a szükség úgy kívánja, elpusztít. De sose dolgozott velük, s így nem is ismerheti őket. Tisztább, jobbfajta, mint mi.

– Szeretném, ha erről többet is mondana – noszogattam óvatosan. – Ha kifejtené véleményét a robotokról. Az Interplanetáris Lapkiadó lapjai az egész Naprendszerhez eljutnak, olvasóközönségünk elvben hárommilliárd, dr. Calvin. Hadd ismerjék meg a gondolatait a robotokról.

Noszogatásom szükségtelennek bizonyult. Szavaimat ugyan nem hallotta, de gondolatai mégis a kívánt irányba indultak el.

– Mindent előre lehetett volna látni. Kezdetben, mielőtt még idejöttem, földi használatra adtunk el robotokat. Persze ezek még nem tudtak beszélni. Később mind több emberi vonást vettek fel, s ekkor felütötte fejét az ellenzék. A szakszervezetek természetesen rossz szemmel nézték, hogy a robotok konkurenciát csinálnak az emberi munkaerőnek, a különféle vallásos nézetek szószólói pedig a maguk babonáival hozakodtak elő. Nevetséges és hiábavaló volt az egész, de mégis szembe kellett nézni vele.

Zsebmagnómmal szóról szóra jegyeztem, amit mondott, csak arra próbáltam ügyelni, hogy ne vegye észre a csuklóm mozgását. Némi gyakorlattal jó felvételt tud az ember készíteni anélkül, hogy a kis szerkezetet ki kelljen vennie a zsebéből.

– Itt van például Robbie esete – kezdte dr. Calvin. – Nem ismertem őt, szétszerelték egy évvel azelőtt, hogy beléptem a vállalathoz. Nagyon-nagyon-nagyon ósdi volt már. De találkoztam azzal a kislánnyal a múzeumban…

Elhallgatott, s én hagytam. Láttam, hogy elködösül a szeme, és gondolatai visszakóborolnak a múltba. Nagy távolságot kellett megtenniük.

– Csak később hallottam a történetét, s amikor istenkáromlónak és ördögcsinálónak szidalmaznak bennünket, mindig eszembe jut. Robbie még néma robot volt, nem tudott beszélni. 1996-ban készült. Akkoriban még nem a mai specializált robotokat gyártották, s így Robbie-t nörsznek adták el…

– Minek?

– Nörsznek…

ROBBIE

i. sz. 1998

– Kilencvennyolc… kilencvenkilenc… száz!

Glória elvette dundi kis karját a szeme elől, egy pillanatig mozdulatlanul állt, és fintorogva hunyorgott a napfényben. Előbb megpróbált egyszerre mind a négy égtáj felé szétkémlelni, majd néhány óvatos lépéssel eltávolodott a fától, amelynél hunyt.

Nyakát nyújtogatta, a jobb oldali bokorcsoport felé bámult, aztán még hátrább húzódott, hogy kedvezőbb szögből vizsgálhassa meg a bokor sötét rejtekeit. Köröskörül teljes csönd honolt, csupán a bogarak zümmögtek kitartóan, meg néha-néha csipogott föl egy hetyke madár, dacolva a déli napsütéssel.

– Fogadni mernék, hogy a házban bújt el – biggyesztette ajkát Glória –, pedig már hányszor megmondtam neki, hogy az nem ér.

Kicsiny ajkait összeszorította, szigorú ráncokba vonta homlokát, és határozott lépésekkel elindult a kocsifeljáró mellett az emeletes ház felé.

Így aztán csak későn hallotta meg a háta mögött az ágak zizzenését és Robbie fémlábának félreismerhetetlen, ütemes döngését. Glória megpenderült. Látta, amint diadalmas játszótársa előbújik a rejtekéből, és teljes sebességgel vágtat a fa felé.

– Várj, Robbie! – visongott kétségbeesetten Glória. – Ez nem ér, Robbie! Nem megígérted, hogy vársz, amíg meg nem talállak?

Apró lába nem tudott versenyre kelni Robbie hatalmas lépteivel. De alig tízlépésnyire a cél előtt a robot hirtelen cammogássá lassította tempóját, s így Glória minden erejét összeszedve, zihálva, vad futásban elrobogott mellette, és elsőnek érintette meg a fa kérgét.

Örömtől repesve fordult a hűséges Robbie-hoz, de jóságáért menten rút hálátlansággal fizetett. Csúfondárosan az orra alá dörgölte, hogy milyen gyatrán fut.

– Robbie nem tud futni! – kiáltotta olyan hangosan, ahogy csak nyolcéves tüdejétől kitelt. – Mindig legyőzöm, mindig legyőzöm! – kántálta vékony hangon, ütemesen.

Robbie persze nem szavakkal válaszolt. Ehelyett futást mímelt, lépésről lépésre távolodott el Glóriától, s ezzel a kislányt is futásra kényszerítette. Az utolsó pillanatban azután megugrott előle. Glória tehetetlenül forgolódott, kitárt karocskái legyezők módjára paskolták a levegőt.

– Robbie! – visongta. – Állj meg! – Apró fuvallatokban, zihálva buggyant ki belőle a kacagás.

Robbie erre hirtelen megfordult, fölkapta a kislányt, megpörgette a levegőben, úgyhogy Glória egy pillanatig az egész világból csupán kék pusztaságot látott, maga alatt meg a zöld fákat, amint vágyakozva nyújtózkodnak a semmi felé. Aztán egyszerre megint lent állt a zöld füvön, Robbie lábának támaszkodva. És keze még mindig a kemény fémujjba kapaszkodott.

Hamarosan újból lélegzethez jutott. Sikertelenül igazgatta összeborzolódott haját, anyjára emlékeztető mozdulattal, aztán hátrapillantott, hogy nem szakadt-e el a ruhája.

Majd Robbie oldalára csapott.

– Rossz fiú vagy! Mindjárt megverlek.

Robbie összekuporodott, arcát a tenyerébe temette, mire Glória tüstént helyesbített:

– Ne félj, Robbie, nem verlek meg. Különben is most én bújok. De ne feledd el, hogy neked hosszabb lábad van, és ezért megígérted, hogy nem kezdesz el szaladni, amíg meg nem talállak.

Robbie bólintott. Feje egy kis paralelepipedon volt, legömbölyített szélekkel és sarkokkal. Rövid, hajlítható nyéllel kapcsolódott egy hasonló alakú, de jóval nagyobb paralelepipedonhoz, amely törzséül szolgált.

Most engedelmesen a fa felé fordult, csillogó szemére vékony fémhártya ereszkedett, testéből pedig állandó, zengő ketyegés hallatszott.

– De ne kukucskálj – intette őt Glória. – És egyeden számot se hagyj ki. – Ezzel szaladt bújni.

Robbie megszakítás nélküli, szabályos ketyegéssel mérte a másodpercek múlását. A századiknál szemhéja fölszaladt, vörösben izzó szeme körbekémlelt, majd megpihent az egyik szikla mögül kikandikáló tarka szövetdarabkán. Robbie néhány lépést tett előre, hogy meggyőződjék, valóban Glória guggol-e a szikla mögött.

Aztán lassan elindult a rejtekhely felé, úgy irányítva lépéseit, hogy mindig a kislány és a fa között maradjon. Amikor már jól látta Glóriát, s a kislány többé nem áltathatta magát azzal, hogy rejtve van, Robbie egyik karjával rámutatott, a másikkal lábszárára csapott, úgyhogy az nagyot csendült. Glória morcosan előmászott a szikla mögül.

– Kukucskáltál! – rágalmazta meg Robbie-t. – És különben is unom már a bújócskázást. Játsszunk repülősdit!

De Robbie-nak rosszulesett az igazságtalan vád. Óvatosan leült a földre, és jelentőségteljesen megrázta a fejét.

Glória azonnal gyengéd, hízelgő hangra váltott át:

– Ugyan, Robbie, nem gondoltam komolyan, hogy kukucskáltál. Na gyere, repüljünk.

De Robbie-t nem lehetett ilyen könnyen kiengesztelni. Makacsul bámult az égre, s még határozottabban rázta a fejét.

– Kérlek, Robbie, nagyon szépen kérlek, játsszunk repülősdit! – Glória rózsás karjaival átölelte Robbie nyakát, és magához húzta a robotot. Aztán szeszélyesen más hangulatba csapott át.

– Ha nem jössz – mondta elhúzódva –, sírni fogok. – És máris megtette az ijesztő előkészületeket, ajka sírásra görbült.

De a kőszívű Robbie fittyet hányt ennek a szörnyű lehetőségnek, s harmadszor is megrázta a fejét. Glória erre kénytelen volt kijátszani az utolsó aduját.

– Ha nem jössz – fenyegetőzött –, soha többet nem mesélek neked. Egyetlen mesét se mondok, és kész!

Az ultimátum megtette hatását, Robbie azonnal, minden feltétel nélkül beadta a derekát. Élénken bólogatott, fémnyaka csak úgy zengett. Aztán óvatosan fölemelte a kislányt, és széles, lapos vállára ültette.

A fenyegető könnyek menten felszáradtak, Glória boldogan sikongott. A robot fémbőre, amelyet nagy ellenállású tekercsekkel 21 Celsius-fokos állandó hőmérsékleten tartottak, kellemes tapintású volt, és a kislány sarka, ahogy ütemesen dobolt Robbie mellén, csodaszép, szinte varázslatos hangokat csalt ki belőle.

– Most repülőgép vagy, Robbie. Nagy, ezüstös repcsi. Tartsd egyenesen a karod. Szép egyenesen kell tartanod, így illik egy repcsihez.

Ami cáfolhatatlan igazság volt. A robotkarok szárnyakká alakultak, elkapták a légáramlatokat – Robbie egyszeriben ezüstös repülőgép lett.

Glória félrecsavarta a robot fejét, és jobb felé dőlt. A repülőgép éles kanyart vett. Glória előbb berregő motorral szerelte föl a gépet, majd meg búgó, kattogó fegyverekkel. És ekkor kalózrepülők vették üldözőbe őket, tehát a lövészeknek is porondra kellett lépniük. A kalózrepülőgépek egymás után zuhantak alá.

– Még egyet elkaptam! – visított Glória. – Meg még kettőt. Gyorsabban, emberek – tette hozzá fontoskodó hangon –, fogytán a lőszer. – Rettenthetetlen bátorsággal lődözött hátrafelé, a válla fölött, míg Robbie, immár mint tompaorrú űrhajó, maximális gyorsasággal zúgott át a világűrön.

Egyenesen keresztülvágott a réten, a túlsó oldalon zöldellő magas fűsávhoz. Odaérve olyan hirtelen torpant meg, hogy kipirult utasából sikoltás tört ki, aztán lepottyantotta a kislányt a vastag, puha fűszőnyegre.

Glória lihegett, zihált, de közbe-közbe elégedetten suttogva ismételgette:

– Ez aztán pompás volt!

Robbie türelmesen kivárta, amíg a kislány lélegzethez jut, s ekkor gyengéden húzogatni kezdte az egyik hajfürtjét.

– Mit akarsz? – kérdezte Glória. Tágra nyílt szemében színlelt csodálkozás tükröződött, ezzel azonban nem tudta becsapni behemót nörszét. Robbie még erősebben ráncigálta a kislány hajfürtjét.

– Aha, tudom már. Meséljek, ugye?

Robbie hevesen bólogatott.

– Melyik mesét akarod?

Robbie az ujjával H betűt rajzolt a levegőbe.

– Megint a Hamupipőkét? – csodálkozott a kislány. – Hisz azt már milliószor elmondtam neked. Nem unod még? Pólyásoknak való.

De Robbie kitartott a H betűnél.

– Na jó! – Glória nekikészülődött, átgondolta a mesét (azt a sok-sok apró részletet is, amelyet maga költött hozzá), aztán nekikezdett:

– Figyelsz? Hát egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy csodaszép kislány, akit Ellának hívtak. És ennek az Ellának szörnyen gonosz mostohája volt, meg két nagyon-nagyon csúf és nagyon-nagyon gonosz mostohanővére…

Glória épp a történet legizgalmasabb részéhez ért – a mesebeli óra éjfélt ütött, és minden villámgyorsan visszaváltozott eredeti szürke alakjába, Robbie pedig izgalomtól csillogó szemmel figyelt –, amikor megzavarták a mesemondásban.

– Glória!

Éles női hang szólítgatta, egymás után többször is. Olyan idegesen csengett, mintha a kiáltozót már nem is a türelmetlenség, hanem az aggodalom hajtaná.

– Mama hív – szontyolodott el Glória. – Jobb volna, ha visszavinnél a házba, Robbie.

Robbie tüstént felállt, mert valahogy úgy gondolta, okosabb, ha a vonakodás legcsekélyebb jele nélkül engedelmeskedik Mrs. Westonnak. Glória édesapja napközben ritkán tartózkodott odahaza, kivéve a vasárnapot – mint például ma. Kedves, megértő ember volt, nem úgy, mint a felesége, aki minduntalan rossz érzéseket keltett Robbie-ban. Ha meglátta, legszívesebben elbújt volna.

Mihelyt felbukkantak a magas fűcsomók rejtekéből, Mrs. Weston máris észrevette őket, és visszament a házba.

– Már rekedtre kiabáltam magam, Glória – korholta a kislányt. – Hol voltál?

– Robbie-val voltam – nyögte ki Glória. – A Hamupipőkét meséltem neki, s nem vettem észre, hogy már ebédidő van.

– Az a baj, hogy Robbie sem vette észre – mondta Mrs. Weston. Aztán mintha csak ez juttatta volna eszébe, hogy a robot is ott van, hirtelen felé fordult: – Mehetsz, Robbie. Glóriának most nincs rád szüksége. – És még könyörtelenül hozzátette: – És csak akkor gyere, ha hívlak.

Robbie már indulóban volt, de habozva megállt, amikor meghallotta, hogy Glória a védelmére kel.

– Kérlek, mama, engedd, hogy itt maradjon. Még nem fejeztem be a mesét. Megígértem, hogy elmondom neki a Hamupipőkét, és még nem jutottam el a végéig.

– Glória!

– Becsszóra, mama, olyan csöndben lesz, hogy észre sem veszed. Leül a sarokban egy székbe, és egyetlen szót sem fog szólni… jobban mondva meg se moccan. Igaz, Robbie?

Robbie válaszképpen föl-le lóbálta tömör fejét.

– Glória, ha nem hagyod azonnal abba, egy hétig a közelébe se engedlek Robbie-nak.

– Na jól van. – A kislány lesütötte a szemét. – De a Hamupipőke a kedvenc meséje, és nem fejeztem be. Pedig annyira szereti.

A robot szomorúan távozott. Glória meg alig bírta visszafojtani könnyeit.

George Weston kényelembe helyezte magát. Vasárnap délutánonként szokása szerint mindig kényelembe helyezte magát. Bőséges, jó ebéddel teli bendő, kellemes, puha, ütött-kopott pamlag, amelyen végignyújtózhat az ember, a Times legfrissebb száma, papucsba bújtatott láb, fedetlen mell – van-e ennél nagyobb kényelem?

Így azután nem is nagyon örült, amikor a felesége benyitott a szobába. Mr. Weston tízesztendei házasság után még mindig olyan érthetetlenül bolond volt, hogy szerette a feleségét. Nem vitás: mindig örült, ha vele lehetett – mégis, ezek a vasárnapi kora délutánok, mondhatni, szentek és sérthetetlenek voltak a szemében, s a teljes kényelemhez az is hozzátartozott, hogy két-három órát egyedül tölthetett el. Ezért aztán szemét kitartóan a Lefèbre-Yoshida-féle Mars-expedíció legfrissebb híreire függesztette (ezt az expedíciót holdbeli támaszpontról szándékoztak elindítani, és nagy reményeket fűztek hozzá), és úgy tett, mintha a felesége ott se volna.

Mrs. Weston két percig türelmesen, majd újabb két percig türelmetlenül várakozott, aztán megtörte a csendet:

– George!

– Hmm?

– George, hallod? Letennéd, kérlek, egy percre azt az újságot?

Az újság zizegve a padlóra hullt, és Weston elgyötört arcát a felesége felé fordította.

– Mi baj, szívem?

– Tudod te nagyon jól, George. Glóriáról meg arról a szörnyű masináról van szó.

– Miféle szörnyű masináról?

– Ne tettesd magad, mintha nem tudnád, miről beszélek. Arról a robotról, amelyet Glória Robbie-nak hív. Egy percre sem hagyja magára azt a kislányt.

– Miért is hagyná? Hisz az a feladata, hogy vigyázzon rá. És különben is nem szörnyű masina, hanem a legeslegtökéletesebb robot, amit csak kapni lehet. Hogy a csudába ne, hisz vagy félévi jövedelmem ráment. De megéri, az alkalmazottaim közt se igen találok okosabbat nála.

És már nyúlt is az újságért, de a felesége fürgébb volt, elkapta előle.

– Most rám figyelj, George. Nem bízom a lányomat egy masinára, akármilyen okos is. Nincs lelke, és az ember sose tudhatja, mi jár a fejében. Ki hallott még olyat, hogy egy gyereket egy fémszerkezet őrizetére bízzanak?

– Hát ez meg miféle új mánia? – fortyant fel Weston a homlokát ráncolva. – Már két éve van Glória mellett, és eddig nem láttalak aggódni miatta.

– Eleinte más szemmel néztem rá. Újdonságnak tekintettem, sok terhet levett a vállamról… amellett akkoriban ez amolyan divatos dolog volt. De most magam se tudom, hogy vagyok vele. A szomszédok…

– Mi közük ehhez a szomszédoknak? Ide figyelj. A robotok sokkal, de sokkal megbízhatóbbak, mint a hús-vér nörszök. Robbie-t kimondottan arra a célra szerkesztették, hogy kisgyerekekre vigyázzon. Az egész gondolkodásmódját ennek megfelelően állították be. Tehát szükségképpen hűséges, kedves, csupa szeretet masina, amelyet ilyennek készítettek. És ezt az emberekről bizony nem mondhatod el.

– De egyszer elromolhat. Valamilyen… – Mrs. Weston nem nagyon ismerte ki magát a robotok szerkezetében. – Valamilyen kis csavar meglazul benne, az egész szörnyű szerkezet az egyik pillanatról a másikra megőrül, és… és akkor… Mrs. Weston nem tudta rászánni magát, hogy befejezze a nyilvánvaló gondolatot.

– Ugyan, miket beszélsz! – tiltakozott Weston, de akarva-akaratlan idegesen megborzongott. – Nevetséges. Mikor Robbie-t megvásároltuk, hosszan megtárgyaltuk a robotika Első Törvényét. Nagyon jól tudod, hogy a robot egyszerűen nem okozhat kárt emberi lényben. Mert ahhoz, hogy az Első Törvény érvénye megszűnjön, annyi sok mindennek kell elromlania a szerkezetben, hogy addigra az egész robot működésképtelenné válik. Feltevésed tehát matematikai képtelenség. Amellett évente kétszer is eljön ide az Amerikai Robot egyik mérnöke, és tetőtől talpig végigvizsgálja szegény jószágot. Annak, hogy Robbie-val valami baj történjék, nem nagyobb a valószínűsége, mint hogy én vagy te egyik pillanatról a másikra megőrülünk. Sőt a valóságban jóval kisebb. De ettől eltekintve, hogyan akarod őt elválasztani Glóriától?

Újabb hiábavaló kísérletet tett, hogy megkaparintsa az újságot. Mrs. Weston dühösen kihajította a szomszéd szobába.

– Hisz éppen erről van szó, George! Glória senki mással nem akar játszani. Tucatjával vannak kisfiúk és kislányok, akikkel összebarátkozhatna, de rájuk se hederít. És nem is fog, ha nem kényszerítem. Hát ez miféle nevelés egy kislány számára? Vagy talán nem akarod, hogy normális ember legyen belőle? Hogy megállja helyét a társadalomban?

– Rémeket látsz, Grace. Gondold, hogy Robbie kutya. Százával láttam már olyan gyerekeket, akik szívesebben vannak a kutyájukkal, mint az apjukkal.

– A kutya az más, George. Meg kell szabadulnunk ettől a szörnyű szerkezettől. Visszaadhatod a vállalatnak. Megérdeklődtem, és azt mondták, hogy visszaveszik.

– Megérdeklődted? Hát ide figyelj, Grace, hagyd ezt a hisztizést. Igenis megtartjuk a robotot, amíg Glória nagyobb nem lesz, és kérlek, többé ne hozd szóba ezt a dolgot.

És nagy mérgesen kiment a szobából.

Mrs. Weston két nappal később az ajtóban várta a férjét.

– Ezt meg kell hallgatnod, George. A faluban nagyon rossz szemmel néznek ránk.

– Úgy? És miért? – kérdezte Weston. Bement a fürdőszobába, és a víz csobogásával eleve elnémított minden választ.

De Mrs. Weston kivárta az alkalmas pillanatot, és csak akkor szólalt meg:

– Robbie-ról van szó,

Weston törülközővel a kezében kijött a fürdőszobából, arca pulykavörös volt a méregtől.

– Miről beszélsz?

– Ó, már régóta folyik ez a dolog. Eleinte igyekeztem nem észrevenni, de most már nekem is elegem van belőle. A falubeliek zöme veszélyesnek tartja Robbie-t. Este még a házunk közelébe se engedik a gyerekeket.

– Mi a magunk gyerekét bízzuk Robbie-ra, nem az övéket.

– Ilyesmiben nem várhatsz józanságot az emberektől.

– Akkor menjenek a fenébe.

– Kár az ilyen beszédért, ezzel semmi sincs elintézve. Én a faluba járok bevásárolni, naponta találkozom az ottaniakkal. Egyébként, ami a robotokat illeti, a városban még rosszabb a helyzet. New Yorkban épp most rendelték el, hogy napnyugta és napkelte közt nem szabad az utcán tartózkodniuk.

– Csak rendeljék el, de azt nem tilthatják meg, hogy az otthonunkban robotot tarthassunk. Ide figyelj, Grace, ez az egész a te robotellenes hajszád egyik manővere. Engem nem csapsz be, hiába erőlködsz. A válaszom változatlanul nem és nem! Robbie marad.

De Weston szerette a feleségét, és tetejébe a felesége is tudta, hogy szereti. George Weston végül is csak férfi volt – szegény teremtés –, és a felesége fölvonultatta ellene mindazokat a harci eszközöket, amelyektől az ügyetlenebb és kötelességtudóbb nem jogosan tanult meg óvakodni. Jogosan, de a siker minden reménye nélkül.

– Robbie marad, és kész! – harsogta tízszer is a következő héten, de hangja egyre halkabb lett, a szavait kísérő sóhajok viszont egyre hangosabbak és gyötrelmesebbek.

Végül eljött a nap, amikor Weston bűntudattól eltelve felajánlotta kislányának, hogy elviszi egy „csudaszép” videovox-előadásra a faluba.

– Robbie is jöhet? – tapsolt boldogan Glória.

– Nem, drágám – felelte Weston, és saját hangját hallva megborzongott. – Robotokat nem engednek be az előadásra, de majd ha hazajössz, elmeséled neki, hogy mit láttál. – Az utolsó szavakon már csak úgy átbotladozott, s közben nem is mert a kislányára nézni.

Glória a lelkesedéstől felhevülve jött haza, mert a videovox valóban pompás élmény volt.

Mialatt Mr. Weston bemanőverezte a lökhajtásos autóját a süllyesztett garázsba, a kislányból ömlött a szó:

– Figyeld csak, apu, amikor majd elmesélem Robbie-nak. Ó, hogy tetszett volna neki! Különösen az a jelenet, amikor Francis Fran olyan nagyon óvatosan hátrál, és egyenesen beletalpal az egyik leopárdemberbe, s akkor aztán uccu! – Felkacagott, ahogy újból végigélte a jelenetet. – Mondd, apu, tényleg vannak a Holdon leopárdemberek?

– Nem hinném – válaszolta szórakozottan Weston. – Ez csak olyan tréfás kitalálás. – Tovább már nem tudott vacakolni a kocsival, hát jöjjön, gondolta, aminek jönni kell.

– Robbie! Robbie! – kiáltozott Glória futtában a zöld gyepen át.

De hirtelen megtorpant, mert a ház tornácáról egy gyönyörű juhászkutya bámult rá komoly, barna szemével, s a farkát csóválta.

– Jaj, de szép kutyus! – Glória felment a lépcsőn, a kutyához lépett, és óvatosan megsimogatta. – Ez az enyém, apu?

Most az anyja is odajött.

– A tied, Glória. Ugye, szép? És milyen puha, bolyhos szőre van. Nagyon szelíd állat, és nagyon szereti a kislányokat.

– Játszani is tud?

– Hát hogyne. Rengeteg mókát tud. Akarod látni?

– Igen. Csak azt szeretném, ha Robbie is látná. Robbie! – Elhallgatott, tétován álldogált, és a homlokát ráncolta. – Fogadni mernék, azért maradt a szobájában, mert neheztel rám, hogy nem vittem el az előadásra. Majd meg kell magyaráznod neki, apu, hogy miért nem vihettük el. Nekem talán nem hinné el, de ha te mondod, elhiszi.

Weston összeszorította ajkait. Feleségére nézett, de nem sikerült elkapnia a pillantását.

Glória villámgyorsan megfordult, s lerohant az alagsor lépcsőjén.

– Robbie! – visongott futás közben. – Robbie! Gyere csak! Nézd, mit kaptam aputól meg anyutól. Egy kutyust, Robbie.

Egy perc múlva már újból a tornácon volt, de szemében most ijedtség tükröződött.

– Mama, Robbie nincs a szobájában. Hol van?

Nem kapott választ. George Weston köhintett egyet, s hirtelenében feszült figyelemmel kezdett vizsgálgatni egy céltalanul kóborló felhőt.

– Mama, hol van Robbie? – Reszkető hangja jelezte, hogy közel áll a síráshoz. Mrs. Weston leült, és gyengéden magához húzta kislányát.

– Ne szomorkodj, drágám. Robbie, úgy látszik, elment.

– Elment?! Hova ment, mama?

– Nem tudjuk, kedvesem. Egyszerűen elment. Kerestük, kerestük mindenfelé, de nem találjuk.

– Azt akarod mondani, hogy nem is jön vissza? – Glória szeme tágra nyílt a rémülettől.

– Remélem, hamarosan megtaláljuk. Mindenesetre folytatjuk a keresést. Addig játsszál ezzel a szép kis kutyussal. Nézd csak, milyen kedves. Villámnak hívják, és…

Glória szemét most már elöntötték a könnyek.

– Nekem nem kell ez a csúnya kutya. Nekem Robbie kell! Keressétek meg nekem Robbie-t! – És mivel nem tudta szavakba önteni elkeseredését, hangos zokogásba tört ki.

Mrs. Weston segélykérően férjére pillantott, de az csak rosszkedvűen téblábolt, s le nem vette volna fürkésző szemét az égről. Így hát a vigasztalás feladata Mrs. Westonra hárult.

– Miért sírsz, Glória? Hisz Robbie csak egy masina volt, csúnya, öreg masina. Nem élő.

– Nem volt masina! – kiáltotta hevesen a kislány, belebotolva a szóba. – Ugyanolyan lény volt, mint te vagy én. És nekem a barátom volt. Szerezd vissza. Ó, mama, szerezd vissza!

Mrs. Weston belátta, hogy itt minden szó hiábavaló, felsóhajtott, és magára hagyta a bánatába merült kislányt.

– Hadd sírja csak ki magát – magyarázta a férjének. – A gyerekek egykettőre felejtenek. Meglátod, néhány nap múlva már nem is fog emlékezni arra a rémséges robotra.

Mrs. Weston jóslata azonban túlságosan derűlátónak bizonyult. Glória persze abbahagyta a sírást, de abbahagyta a mosolygást is, s ahogy teltek-múltak a napok, egyre szótlanabb, komorabb lett. Néma boldogtalansága apránként kikezdte Mrs. Weston idegeit, s az asszony már csak azért nem visszakozott, mert sehogy se tudta rászánni magát, hogy férje előtt beismerje vereségét.

Aztán egy este berontott a nappali szobába, leült, összefonta a karját. Látszott rajta, hogy csak úgy forr benne a méreg.

Férje felemelte a fejét, és az újság fölött rápillantott.

– No, mi a baj, Grace?

– A gyerek, George. Ma vissza kellett küldenem a kutyát. Glória azt mondta, látni se bírja. Már egészen kikészíti az idegeimet.

Weston letette az újságot, szemében reménysugár csillant.

– Talán… talán jobb volna, ha visszahoznánk Robbie-t. Nincs semmi akadálya. Érintkezésbe lépek a…

– Nem! – vágta rá komoran az asszony. – Szó se lehet róla. Ilyen könnyen nem adjuk be a derekunkat. Az én gyermekemet nem fogja egy robot fölnevelni, még ha esztendőkbe telik is, amíg Glória beletörődik az elvesztésébe.

Weston csalódottan újból fölvette az újságját.

– Egyetlen ilyen év – mondta –, és minden hajam szála ősz lesz.

– Hát a te segítségedre nemigen lehet számítani – hangzott a fagyos válasz. – Glóriának környezetváltozásra van szüksége. Itt persze hogy nem tudja elfelejteni Robbie-t. Hogyan is felejthetné, amikor minden fa, minden szikla rá emlékezteti. Ilyen bolondságot még életemben nem hallottam. Hogy egy gyerek egy robot miatt így eméssze magát.

– Maradj a tárgynál. Miféle környezetváltozásra gondolsz?

– New Yorkba visszük Glóriát.

– Augusztusban?! Te, úgy látszik, nem tudod, milyen ott augusztusban. Egyszerűen kibírhatatlan.

– Milliók kibírják.

– Azoknak nincs nyaralójuk. Ha nem kellene New Yorkban maradniuk, nem maradnának.

– Nekünk meg épp oda kell mennünk. Azonnal indulunk… vagyis mihelyt megtettük a szükséges előkészületeket. Glória ott majd talál elég szórakozást, lesznek barátai, akik jobb kedvre hangolják. Akkor majd elfelejti azt a masinát.

– Úristen – sóhajtozott a szegény papucsférj –, ha arra a hőségtől olvadozó aszfaltra gondolok!

– Sajnálom. – Mrs. Weston elhatározása rendíthetetlen volt. – Glória az utolsó hónapban több mint két kilót fogyott, és a kislányom egészsége fontosabb nekem, mint a te kényelmed.

– Miért nem akkor gondoltál a kislányod egészségére, amikor elszakítottad tőle a kedves robotját? – mondta Weston, de persze csak magának.

Mihelyt megmondták Glóriának, hogy New Yorkba készülődnek, máris valamivel jobb kedvre derült. Nemigen beszélt az utazásról, de ha mégis, olyankor mindig élénk várakozás csengett a hangjában. Arcára újból kiült a mosoly, és a régi étvágya is visszatérőben volt.

Mrs. Weston legszívesebben táncra perdült volna örömében, és egyetlen alkalmat sem mulasztott el, hogy diadalát a még mindig tamáskodó férje orra alá ne dörgölje.

– Hallod-e, George? Úgy segít a pakolásnál, akár egy kis angyal, és egész nap be nem áll a szája, mint akinek az égvilágon semmi gondja-baja. Úgy van, ahogy előre megmondtam. Csak valami új szórakozása legyen, ennyi az egész.

– Remélem – dünnyögte a hitetlen Weston.

Az előkészületeknek gyorsan a végére jártak. A városi lakást rendbe tétették, a nyaraló őrizetére pedig egy házaspárt fogadtak. Amikor végre eljött az utazás napja, Glória megint a régi, vidám kislány volt, s még csak véletlenül se ejtette ki Robbie nevét.

A család derűs hangulatban, légitaxival ment ki a repülőtérre, és beszállt a már ott várakozó gépbe. Weston ugyan szívesebben ment volna a saját girójával, ám az csak kétüléses volt, s a csomagok sem fértek volna el benne.

– Gyere, Glória! – szólította kislányát Mrs. Weston. – Nézd csak, az ablak mellett foglaltam neked helyet, gyönyörködhetsz a szép kilátásban.

Glória jókedvűen trappolt végig a sorok között, s orrát egész laposra nyomta a vastag, tiszta üvegen. Nagy érdeklődéssel kukucskált kifelé, s ez még csak fokozódott, midőn a hirtelen felköhögő motor hangja végighullámzott a fülkén. Glória túlságosan fiatal volt még ahhoz, hogy megijedjen, amikor alattuk a Föld olyan gyorsan kezdett távolodni, mintha süllyesztőn ejtették volna le, saját testsúlya pedig egyik pillanatról a másikra megkétszereződött. Ahhoz azonban már nem volt túl fiatal, hogy mindez a csoda le ne nyűgözze. Nem is vette el orrát az üvegtől, csak midőn a Föld már parányi színes takaróvá zsugorodott.

– Mama – fordult az anyjához –, ugye, nemsokára meg is érkezünk a városba? – Dermedt orrát dörgölgette, és érdeklődéssel figyelte, hogyan zsugorodik össze és tűnik el apránként az a kicsike kis párafolt, amelyet lélegzete rajzolt az ablaküvegre.

– Körülbelül fél óra múlva ott leszünk, drágám – válaszolta Mrs. Weston, s aztán egy árnyalatnyi aggodalommal a hangjában hozzátette: – Ugye, örülsz az utazásnak? New Yorkban annyi épület, ember meg érdekes látnivaló van, biztosan remekül fogod érezni magad. Mindennap megyünk majd videovoxot nézni, meg színházba, cirkuszba, a tengerpartra, és…

– Igen, mama – felelte Glória minden lelkesedés nélkül. A repülőgép épp ekkor egy felhőpad fölött húzott el, és Glória figyelmét lekötötte az alattuk lebegő felhők nem mindennapi látványa. De midőn újból tiszta égen suhantak végig, a kislány hirtelen anyjához fordult.

– Tudom, miért megyünk a városba, mama – mondta, mint aki valamilyen rejtélyes titkot őriz.

– Tényleg? – kérdezte Mrs. Weston zavartan. – Hát miért, drágám?

– Nem árultad el nekem, mert azt akartad, hogy meglepetés legyen. De én azért tudom. – Egy pillanatig saját éléslátásának csodálatába merült, aztán vidáman felkacagott. -Azért megyünk New Yorkba, hogy megkerestessük Robbie-t, ugye, anyu? Detektívekkel!

Ez a kijelentés George Westont épp ivás közben érte, és így ijesztő következményekkel járt. Glória apja félrenyelt, szájából vízsugár lövellt ki, aztán meg fuldokló köhögés fogta el. Amikor mindezen túljutott, vörös képpel, csuromvizes ruhában, nagyon-nagyon mérgesen állt ott.

Mrs. Weston megőrizte ugyan nyugalmát, de amikor Glória még izgatottabb hangon megismételte a kérdést, úgy érezte, türelme a végéhez közeledik.

– Lehet – fortyant föl. – De most, az ég szerelmére, ülj nyugodtan, és hallgass!

1998-ban New York City olyan turistaparadicsom volt, mint még soha. Ez a tény Glória szüleinek figyelmét se kerülte el. Igyekeztek is a lehetőségeket minél jobban kihasználni.

George Weston, feleségének egyenes utasítására, úgy rendezte ügyeit, hogy vállalata körülbelül egy hónapig nélkülözni tudja. Szabaddá kellett tennie magát, hogy – amint ő fogalmazott – „agyonszórakoztassa Glóriát”. Weston, mint mindent, ezt is kitűnően, lelkiismeretesen, megbízható üzletember módjára intézte. Mielőtt letelt volna a hónap, már végignézték az összes létező látványosságot.

Fölvitték Glóriát a fél mérföld magas Roosevelt Building tetejére, ahonnét megilletődött ámulatban végigtekinthetett a Long Island-i mezőkbe és a New Jerseyi síkságokba vesző, csipkézett házrengetegen. Ellátogattak az állatkertbe, ahol a kislány gyönyörteljes félelemmel megbámulta a „valódi, eleven oroszlánt” (de kissé kiábrándultan vette tudomásul, hogy az őrök nyers hússal etetik, nem pedig eleven emberekkel, ahogyan képzelte), s határozott hangon követelte, hogy a „bálnát” is megnézhesse.

Programjukba iktatták a különféle múzeumokat is, no meg a parkokat, a tengerpartot és az akváriumot.

Félútig fölhajókáztak a Hudson folyón, méghozzá olyan kiránduló gőzösön, amelyet az őrült húszas évek[1] avult stílusában építettek. Részt vettek egy tanulmányi kiránduláson a sztratoszférában, ahol az égbolt mély bíborba vált át, fölbukkannak a csillagok, és odalent a ködbe borult Föld olyan, mint valami óriási, homorú tál. És a Long Island-szorosban Glória egy üvegfalú mélytengeri járművel lemerült abba a zöld, villódzó világba, ahol furcsa, ismeretlen állatok meresztették rá a szemüket, majd meg hirtelen odébb kÍgy óztak.

De voltak ennél prózaibb kirándulásaik is: Mrs. Weston elvitte magával kislányát a nagy áruházakba, s itt Glória egy másfajta tündérországban gyönyörködhetett.

A hónap vége felé Westonék szentül hitték, minden emberileg lehetőt elkövettek, hogy Glóriával egyszer s mindenkorra elfelejtessék Robbie-t – de hogy ez valóban sikerült-e nekik, abban már korántsem voltak olyan biztosak.

A valóság ugyanis az volt, hogy bárhová mentek, Glória a legnagyobb, leghevesebb érdeklődést mindenütt a robotok iránt mutatta. A legizgalmasabb, a számára legújszerűbb látványról is menten elfordította a tekintetét, ha valahol egy fémtest moccant.

Mrs. Weston mindent elkövetett, hogy távol tartsa Glóriát a robotoktól.

A válság a Természettudományi és Ipari Múzeumban érte el a tetőpontját. A múzeum különleges kiállítást rendezett a gyerekeknek, amelynek keretében a tudomány varázseszközeit egyszerűsített formában mutatták be. Ez a kiállítás Westonék listájában természetesen a „feltétlenül megnézendő” programpontok közt szerepelt.

Itt történt, hogy mialatt Westonék lenyűgözve, magukról megfeledkezve bámulták egy hatalmas elektromágnes csodás teljesítményeit, Mrs. Weston egyszerre rádöbbent, hogy Glória nincs mellette. Kezdeti ijedelmüket azonban csakhamar józan határozottság váltotta fel, és három teremőrrel együtt azonnal Glória felkutatására indultak.

Glória persze nem az a fajta kislány volt, aki csak úgy vaktában elkóborol. Korához képest mindig igen határozott és céltudatos volt, ebben a tekintetben anyjára ütött.

A második emeleten meglátott egy hatalmas táblát, ezzel a felirattal: „A beszélő robothoz”. Midőn ezt kibetűzte, és látta, hogy szülei nem a kívánt irányba indulnak, magától értetődő elhatározásra jutott. Kivárta az alkalmas pillanatot, amikor apja, anyja ébersége alábbhagy, s csendben odábbállva megindult a tábla jelezte irányba.

A beszélő robot minden gyakorlati jelentőség nélküli „csodabábu” volt, pusztán reklámcélokat szolgált. Óránként egyszer elébe vezettek egy-egy látogatócsoportot, s ott aztán az érdeklődők óvatos, halk hangon kérdéseket tettek fel az ügyeletes mérnöknek. A mérnök pedig a szerkezet szempontjából elfogadható kérdéseket a beszélő robothoz továbbította.

Meglehetősen unalmas produkció volt. Mert nem árt ugyan tudni, hogy a pillanatnyi hőmérséklet 22 Celsius-fok, a légnyomás 762 milliméter, hogy a nátrium atomsúlya 23, de mindehhez alapjában véve nincs szükség robotra. Legkevésbé egy huszonöt négyzetméter nagyságú, otromba, teljességgel mozdulatlan huzal-és tekercstömegre.

Kevesen akadtak, akik másodszorra is kértek volna ebből a sületlenségből, és így csak egy tizenöt év körüli kislány üldögélt az egyik padon, hogy harmadszor is meghallgassa a robotot. Egyedül volt az egész teremben, amikor Glória belépett.

Glória rá se hederített a kislányra. E pillanatban az emberi lények egyáltalán nem érdekelték. Minden figyelmét az a nagy, kerekes fémszerkezet kötötte le. Egy másodpercig habozva, ijedten álldogált előtte, ilyen robotot még soha életében nem látott.

Óvatosan, bizonytalanul, reszkető hangon tette fel az első kérdését:

– Kérlek szépen, robot bácsi, volnál szíves megmondani nekem, te vagy az a beszélő robot?

Nem volt egészen biztos a dolgában, de mindenesetre úgy gondolta, nem árt, ha az ember udvarias egy beszélő robottal.

(A tizenöt év körüli kislány keskeny, csúnyácska arcára feszült érdeklődés ült ki. Egy noteszt kapott elő a zsebéből, és lázas gyorsasággal firkálni kezdett.)

Glória kérdésére a szerkezet olajozottan fölberregett, majd belsejéből gépszerű, színtelen, hangsúly nélküli szavak törtek elő:

– Én… beszélő… robot… vagyok.

Glória elszontyolodva nézte a robotot. Valóban beszélt, de a hangok valahonnét belülről jöttek. És nem volt arca, amelyhez szólni lehetett volna

– Robot bácsi, tudsz nekem segíteni? – firtatta tovább Glória.

A beszélő robotot kérdések megválaszolására szerkesztették, s ez ideig csak olyan kérdéseket tettek föl neki, amelyekre válaszolni tudott. Nem csoda, hogy teljesen bízott önnön képességeiben.

– Tudok… neked… segíteni.

– Előre is köszönöm, robot bácsi. Ismered Robbie-t?

– Ki… az… a… Robbie?

– Egy robot. – Glória lábujjhegyre állt. – Körülbelül ilyen magas, robot bácsi, csak valamivel magasabb. És nagyon kedves robot. Meg feje is van, tudod? Neked nincs, robot bácsi, de neki van.

A beszélő robot ezt az iramot nem bírta.

– Egy… robot?

– Igen, robot bácsi. Olyan, mint te, csak persze nem tud beszélni… és úgy néz ki, mint egy igazi ember.

– Olyan… robot… mint… én?

– Igen, robot bácsi.

A beszélő robot erre már csak sercegéssel, artikulálatlan hangon tudott válaszolni. Ez az általánosítás, hogy ő, a robot, nem önmagában álló létező, hanem valamilyen csoport egyik tagja, meghaladta képességeit. És amikor a legjobb szándéktól vezérelve mégis igyekezett magáévá tenni ezt az új fogalmat, fél tucat tekercse kiégett. Mire rövid, zümmögő vészjeleket adott.

(A tizenöt év körüli lány felállt, és kiment a teremből. Mindent feljegyzett, amire szüksége volt, most már megírhatta fizikadolgozatát „A robotika gyakorlati alapelvei” címmel. Ez volt az első tanulmánya a sok közül, amelyet Susan Calvin e tárgykörnek szentelt.)

Glória jól leplezett türelmetlenséggel várta a robot válaszát, amikor a háta mögött hirtelen kiáltás hangzott:

– Itt van!

Glória anyja hangjára ismert. .

– Mit keresel itt, te rosszaság?! – Mrs. Weston aggodalma egyszeriben haraggá változott át. – Halálra ijeszted anyut és aput! Hogy jutott eszedbe otthagyni minket?

Közben a robotmérnök is berohant, és haját tépve tudakolta, hogy ki merészelte babrálni a robotot.

– Hát nem tudnak olvasni? – üvöltötte. – Nem látják, hogy ide csak kísérővel lehet bejönni?

Glória bánatos hangja alig volt hallható a nagy ricsajozásban.

– Csak azért jöttem ide, mama, hogy megkeressem a beszélő robotot. Gondoltam, ő is robot, és talán tudja, hogy hol van Robbie. – És most, amikor minden gondolata Robbie felé szállt, egyszerre csak patakzani kezdtek a könnyei. – Ó, mama, meg kell találnom Robbie-t. Meg kell találnom!

– Jóságos ég! – Mrs. Weston alig tudta megállni, hogy föl ne sikítson. – Gyerünk haza, George. Ezt én nem bírom tovább.

Azon az estén George Weston huzamosabb időre eltávozott hazulról, másnap reggel pedig gyanús elégedettséggel állt a felesége elé.

– Ide figyelj, Grace! Támadt egy ötletem.

– Miféle ötleted? – kérdezte az asszony mogorván, minden érdeklődés nélkül.

– Glóriával kapcsolatban.

– Csak nem akarod visszavásárolni a robotot?

– Eszem ágában sincs.

– Akkor rukkolj ki az ötleteddel. Én, úgy látszik, akármit próbáltam, nem lett foganatja.

– Ide hallgass Grace. Szerintem az a baj, hogy Glória élőlényt lát Robbie-ban, és nem gépet. Így aztán érthető, hogy nem tudja elfelejteni. Mármost, ha meg tudnánk győzni arról, hogy Robbie csak egy kupac acél meg sárgaréz, különféle lapok és huzalok alakjában, s hogy az egész szerkezetbe pusztán az elektromosság lehel életet, tüstént kigyógyulna a sóvárgásból. Ez pszichológia, érted?

– És hogy akarod erről meggyőzni?

– Egyszerűen. Mit gondolsz, hol jártam tegnap este? Megkértem Robertsont, a Amerikai Robot és Gépember Rt. elnökét, hogy holnap végignézhessük az egész gyárat. Hármasban elmegyünk, s mire a látogatás végére érünk, Glória tisztán fogja látni, hogy a robot nem élőlény.

Mrs. Weston apránként táguló szemében hirtelen a csodálat fénye villant.

– Te George, ez valóban remek ötlet!

– Nekem csak remek ötleteim vannak – válaszolta George Weston dagadó mellel.

Mr. Struthers, az Amerikai Robot vezérigazgatója lelkiismeretes ember volt, s természettől fogva kissé hajlamos a bőbeszédűségre. Ez az egymással párosult két tulajdonság azt eredményezte, hogy Westonék látogatásuk során egyetlen lépést sem tehettek a gyárban részletes, néha talán túlságosan is részletes magyarázat nélkül. Mrs. Weston azonban nem unta el a dolgot. Sőt több ízben is félbeszakította Mr. Strutherst, és megkérte, ismételje el magyarázatát, de egyszerűbb szavakkal, hogy Glória is megérthesse. Előadói képességeinek ilyen nagyra becsülése arra indította Mr. Strutherst, hogy – ha lehetséges – még szívélyesebb és terjengősebb legyen.

George Weston viszont egyre növekvő türelmetlenséggel hallgatta a szóáradatot.

– Bocsásson meg, hogy félbeszakítom – Struthers épp a fotocellákról szóló eszmefuttatásának kellős közepén tartott –, nincs a gyárban olyan részleg, ahol csak robotok dolgoznak?

– Mi? Dehogy nincs! – A vezérigazgató Mrs. Westonra mosolygott. – Ez afféle circulus vitiosus, robot gyárt robotot. Természetesen ez nem az általános gyakorlat. A szakszervezetek se tűrnék. De azért előállítunk néhány, igen kisszámú robotot kizárólag robotmunkával. Kísérletképpen. A szakszervezetek – folytatta, és a nagyobb nyomaték kedvéért cvikkerével a tenyerét verdeste – nem akarják belátni, s ezt én mondom, aki mindig a legmélyebb rokonszenvvel viseltettem a munkásmozgalom iránt, egyszóval a szakszervezetek nem akarják belátni, hogy a robotmunka bekapcsolása a termelés folyamatába eleinte szükségessé tesz ugyan némi átcsoportosítást, de végeredményben elkerülhetetlenül…

– Ez mind igaz, Mr. Struthers – vágott közbe Weston –, de mi van azzal a gyárrészleggel, amelyet említett? Megnézhetnénk? Biztos vagyok benne, hogy ott sok érdekeset láthatunk.

– Persze, persze! – Mr. Struthers görcsös mozdulattal orrára biggyesztette cvikkerét, és elégedetlenségének halk köhintéssel adott kifejezést. – Jöjjenek utánam, kérem.

Végigballagtak egy hosszú folyosón, majd lementek egy lépcsőn, s eközben vezetőjük viszonylag hallgatag volt. De mihelyt beléptek egy jól megvilágított, tágas terembe, amelyet fémcsörömpölés zaja töltött be, a zsilipek átszakadtak, és újból mindent elöntött a magyarázatok szűnni nem akaró áradata.

Íme! – szavalta büszkén Mr. Struthers. – Itt kizárólag robotok dolgoznak! Öt ember felügyel rájuk, de nem is kell állandóan a teremben tartózkodniuk. Öt esztendeje, amióta bevezettük ezt a munkát, még egyetlen baleset se fordult elő. Persze az itt beállított robotok viszonylag egyszerűek, azonban…

A vezérigazgató hangja már jó ideje csak álmosító duruzsolásként hatolt el Glória fülébe. Az egész kirándulást meglehetősen unalmasnak és céltalannak tartotta, jóllehet sok-sok robotot látott. Ám az itteni robotok és Robbie között a leghalványabb hasonlatosság se volt, s ezért Glória leplezetlen megvetéssel vizsgálgatta őket.

Ebben a teremben, látta, egyetlen ember se dolgozik. Mikor alaposabban körülnézett, pillantása hat-hét robotra esett; a terem közepe táján, egy kerek asztalnál szorgoskodtak. Glória szeme egyszerre tágra nyílt a hitetlenkedő meglepetéstől. Ebben a nagy teremben nem lehetett biztos, hogy jól látja, de az egyik robot… igen… az egyik robot…

– Robbie! – Glória sikoltása szinte belehasított a levegőbe. Az asztal mellett az egyik robot megremegett, és kiejtette kezéből a szerszámot. Glória majd eszét vesztette az örömtől. Mielőtt szülei megakadályozhatták volna, átfurakodott a korláton, könnyedén leugrott a néhány lábbal mélyebben fekvő padlózatra, és lobogó hajjal, karját lengetve rohant Robbie felé.

Izgalmában észre se vette, hogy egy hatalmas traktor közeledik feléje, vakon, dübörögve halad előre kijelölt pályáján. A három felnőtt kővé dermedt a rémülettől.

Weston a következő pillanatban már észbe kapott, de ez az egy pillanat is sok volt: Glóriát már nem érhette utol. Vad erőfeszítéssel mégis átdobta magát a korláton, igyekezete azonban eleve kudarcra volt ítélve. Mr. Struthers eszeveszetten integetett a felügyelőknek, hogy állítsák meg a traktort, de a felügyelők is csak emberek voltak, és a cselekvéshez időre volt szükségük.

Csak Robbie cselekedett azonnal és tökéletes pontossággal.

Az ellenkező irányból indulva, fémlába szinte fölfalta a közte és Glória közötti távolságot. Az egész jelenet a másodperc töredéke alatt játszódott le. Robbie karjának egyetlen mozdulatával fölkapta a kislányt, és már ment is tovább változatlan sebességgel. Glóriának persze elállt a lélegzete. Weston, aki fel se foghatta, mi történik, inkább csak érezte, mint látta a mellette tovasuhanó Robbie-t, s erre zavarodottan megtorpant. A traktor mindössze fél másodperccel Robbie után ért el arra a helyre, ahol az imént még Glória állt, még néhány métert gurult, majd lassan, nyikorogva lefékezett.

A kislány újból lélegzethez jutott, ellenkezés nélkül tűrte apja, anyja szenvedélyes öleléseit, aztán mohón Robbie felé fordult. Mert Glória szemével nézve az eseményeket, csak az történt, hogy megtalálta elveszett barátját.

Mrs. Weston arcán a megkönnyebbülés fényét a sötét gyanú árnyéka váltotta föl. Zilált, földúlt külseje ellenére is félelmetes határozottsággal fordult a férjéhez.

– Ezt te rendezted így , ugye?

George Weston zsebkendőjével izzadt homlokát törölgette. Keze remegett, ajkán félénk, igen-igen halvány mosoly játszadozott.

– Robbie-t nem műszaki vagy konstrukciós munkákra szánták – fűzte tovább gondolatait Mrs. Weston. – Ebben az üzemben semmi keresnivalója. Te helyeztetted ide, csak azért, hogy Glória rátaláljon. Ne is tagadd.

– Nem tagadom – felelte Weston. – De ki gondolta volna, hogy a találkozásuk ilyen életveszélyes körülmények között játszódik majd le? Glória az életét köszönheti Robbie-nak, ezt meg te nem tagadhatod. Most már nálunk kell maradnia.

Grace Weston elgondolkodva, szórakozottan figyelte az egymásra talált barátokat. Robbie-t szerencséjére fémből készítették, másként megfulladt volna a kislány szenvedélyes ölelésétől. És miközben Glória már-már hisztérikus önkívületben csak karattyolt összevissza, Robbie krómacél karja, amely egy karvastagságú acélrudat is játszva meghajlított volna, gyöngéd szeretettel átfogta a kislány derekát, robotszeme pedig hihetetlenül mély vörösben izzott.

Igen – mondta végül Mrs. Weston. – Most már magam is azt hiszem, legjobb, ha nálunk marad, míg csak meg nem eszi a rozsda.

Persze nem ette meg a rozsda – vonta fel a vállát Susan Calvin. – Ez az eset 1998-ban történt, 2002-ben pedig már kijöttünk a járni, beszélni tudó robottal, s így az összes nem beszélő típusok egyszeriben elavultak. A robotellenesek úgy érezték, hogy ezzel betelt a pohár. 2003 és 2007 között a legtöbb kormány elrendelte, hogy a Földön robotot kizárólag tudományos kutatás céljaira szabad használni.

Glóriának tehát végül is le kellett mondania Robbie-ról?

Sajnos, igen. De akkor már tizenöt éves volt és nem nyolc, s így bizonyára könnyebben elviselte. Ami azonban mit se változtat azon a tényen, hogy ez a rendelet ostoba és fölösleges volt.

AZ AL-76-OS ROBOT ELKEVEREDIK

i. sz. 2006

Jonathan Quell beviharzott a „Főigazgató” felirattal ellátott ajtón. A szempillája közben idegesen verdesett a keret nélküli szemüveg mögött. Lecsapta az íróasztalra a kezében tartott dossziét.

– Ezt nézze meg, főnök! – zihálta.

Sam Tobe átzsonglőrködte szivarját az egyik pofazacskójából a másikba, és egy pillantást vetett az eléje tett dossziéra. Végighúzta a kezét borostás, sercegő állán.

– A pokolba! – kiáltotta. – Mit mondanak?

– Azt állítják, hogy kiküldtünk öt darab AL robotot – magyarázta Quell teljeser feleslegesen.

– Hatot küldtünk – mondta Tobe.

– Igen. Hatot. De csak öt érkezett meg a célállomásra. Megküldték a sorozatszámokat. Az AL-76-os hiányzik!

A testes Tobe olyan hevesen állt fel, hogy a széke hátragurult és kis híján felbillent. A férfi úgy száguldott ki az ajtón, mintha kerekei lennének.

Öt órával később, miután harmadfokú készültségbe helyezték az üzem kétszáz dolgozóját, és az öltözőktől a vákuumkamrákig minden zugot átkutattak, az izzadó és zaklatott Sam Tobe vészjelzést küldött a Schenectadyben lévő központi telephelyre.

A központi telephelyen azonnal kitört a pánik. Most fordult elő először, az Amerikai Robot és Gépember Rt. történelmében, hogy egy robot kiszökött a külvilágba. Nem is az jelentette a valódi gondot, hogy a törvények megtiltották, hogy a Földön a megfelelő engedélyekkel rendelkező gyárak területén kívül robotok tartózkodjanak. A törvényeket mindig meg lehet kerülni. Sokkal fontosabb volt azonban az a kijelentés, amit az egyik kutató matematikus tett:

– Ezt a robotot arra tervezték, hogy egy holdbeli bányában dolgozzon; pozitronikus agyát úgy tervezték, hogy megfeleljen a holdbéli viszonyoknak, és csakis azoknak. A Földön több millió olyan hatás érheti, amelyre nem készítették fel, és lehetetlen megjósolni, hogy ezek a hatások milyen reakciókat váltanak ki belőle. Lehetetlen! – S a kézfejével letörölte a homlokán hirtelen megjelenő verítékcsöppeket.

Egy órával később egy sztratorepülő indult el a virginiai üzem irányába. A parancs egyszerű és egyértelmű volt:

„Elfogni a robotot, méghozzá gyorsan!”

AL-76 összezavarodott. Tulajdonképpen a zavarodottság volt az egyetlen, amit finoman hangolt pozitronikus agya felfogott. Az egész akkor kezdődött, amikor egyszeriben ebben a furcsa környezetben találta magát. Arra nem emlékezett, hogyan került ide. Minden összekeveredett.

A lába alatt minden zöld volt, körülötte barna oszlopok meredeztek, a tetejükön zöld micsodákkal. Az ég, aminek feketének kellett volna lennie, kék volt. A nappal minden stimmelt – kerek, sárga és forró –, de hol vannak a talajt borító szikladarabok, hová tűntek a hatalmas, hegy nagyságú kráterek?

Zöld idelent, kék odafönt, semmi más… Aztán a hangok! Különös zajok vették körül. Keresztülhaladt valami vízen, ami elég gyorsan folyt valahová, és a derekáig ért. Az is kék volt. Kék, hideg és nedves. Aztán elhaladt néhány ember mellett is. Egyik sem viselt szkafandert, pedig kellett volna. Amikor meglátták őt, felkiáltottak és elszaladtak.

Az egyik ember fegyvert emelt rá, a golyó a füle mellett fütyült el. Aztán a puskás is jobbnak látta, ha elfut.

Fogalma sem volt, mennyi ideig vándorolt, mire végül eljutott Randolph Payne viskójához, ami egy Hannaford nevű városka melletti erdőben, az országúttól jó két mérföld távolságban állt. Randolph Payne (egyik kezében csavarhúzó, a másikban pipa, a térdei között egy roncs porszívó) az ajtó előtt üldögélt.

Payne halkan dudorászott. Jókedvű ember volt, szépnek tartotta az életet – amikor a viskójában lehetett. Hannafordban volt egy sokkal elegánsabb és rendesebb háza, de azt a helyet szinte teljes egészében a felesége foglalta el. Payne (aki őszintén, de sosem kimondva bánta, hogy megházasodott) csak akkor könnyebbült meg, akkor érezte meg a szabadság ízét, amikor kivonulhatott ebbe a „luxus kutyaházba”, ahol nyugodtan pipázgathatott és hódolhatott a hobbijának. A legjobban régi, lestrapált háztartási eszközök bütykölgetésével szeretett foglalkozni.

Kedvtelésnek nem volt valami elegáns, de időnként előfordult, hogy valaki elhozott hozzá javításra egy-egy rádiót vagy ébresztőórát, és fizetett a munkáért. Ezek a kisebb összegek voltak azok, amelyek Payne zsebében maradtak; a keresetére az asszony tenyerelt rá.

Ezzel a porszívóval például egy ötöst keres majd. Talált pénz lesz.

A gondolattól annyira megvidámodott, hogy énekelni kezdett. Közben felpillantott, és… Kiverte a víz. Elhallgatott, a szeme majd kipattant a helyéről; az izzadságcseppek egyre kövérebbek lettek a homlokán. Megpróbált felállni, hogy elrohanjon, elmeneküljön, de nem bírt parancsolni a lábának.

AL-76 leguggolt Payne elé, és megszólalt:

– Mondja, a többiek miért futottak el?

Payne nagyon is jól tudta a választ, de a torkából előtörő rémült gurgulázásnak nem sok értelme volt. Megpróbált hátrébb húzódni a robottól. AL-76 szomorúan folytatta.

– Egyikük még rám is lőtt. Ha egy ujjnyival lejjebb céloz, szétrepeszti a váll-lemezemet.

– B… biztos d… dilis volt az ürge – dadogta Payne.

– Lehetséges. – A robot hangja még komolyabb lett. – Mondja, mi a gond ezzel az egésszel?

Payne gyorsan körbenézett. Feltűnt neki, hogy a robot, a robosztus és brutális külsejű fémszörny kifejezetten kedves hangon szólt hozzá. Eszébe jutott – már nem tudta, hol hallotta –, hogy a robotok mentálisan képtelenek arra, hogy kárt tegyenek az emberekben. Ettől egy kicsit megnyugodott.

– Nincs itt semmi gond semmivel.

– Nincs? – AL-76 furcsállva nézett rá. – Téved! Hol a szkafandere?

– Nincs nekem olyanom!

– Akkor hogy maradhat életben?

Payne nem tudta a választ.

– Fogalmam sincs.

– Látja? – mondta a robot diadalmasan. – Mégis valami gond van ezzel az egésszel! Hol a Kopernikusz-hegy? Hol a 17-es Holdállomás? Hol van a bánya, ahol dolgoznom kell? Mert dolgozni akarok! Most! – Idegesnek tűnt, legalábbis a hangja remegett. – Órák óta keresek valakit, aki meg tudná mondani, hogy hol a bánya, de mindenki elszalad előlem. Mostanra már biztos elkéstem a munkából. A szekcióvezető borzasztóan dühös lesz rám! Na, én aztán szépen belekeveredtem…!

Payne lassacskán visszanyerte a lélekjelenlétét, és megkérdezte:

– Ide hallgass… Mi a neved?

– A sorozatszámom AL-76.

– Rendben, Al, nekem így is jó. Na most, Al, ha a 17-es Holdállomást keresed, akkor az a Holdon van. Érted?

AL-76 elgondolkozva biccentett.

– Persze. De már régóta keresem, és…

– Ez nem a Hold. De nem ám!

Erre a robot zavarodott össze. Töprengve nézett Payne-re, aztán lassan megkérdezte:

– Hogy érti azt, hogy ez nem a Hold? Dehogyisnem! Hát persze, hogy a Hold! Mert ha nem az, akkor micsoda, mi? Na, erre válaszoljon!

Payne fura hangot adott ki magából, nehezen lélegzett. Felemelte a mutatóujját, mozgatni kezdte.

– Ide hallgass! – kezdte, de hirtelen olyan pompás ötlete támadt, hogy így fejezte be: – Az áldóját!

AL-76 szigorúan nézett rá.

– Ez nem válasz. Azt hiszem, jogom van rendes választ kapni egy rendesen feltett kérdésre.

Payne azonban ügyet sem vetett rá, az ötlete foglalkoztatta. Világos, mint a nap! Ezt a robotot arra építették, hogy átvigyék a Holdra, de valahogy elveszett a Földön. Természetes, hogy összezavarodott, hiszen pozitronikus agyát a Holdhoz passzították. Ezért találja különösnek a környezetét.

Ha itt tudná tartani a robotot, legalább addig, amíg kapcsolatba lép valakivel a petersborói gyárból… Hűha! A robotok pénzt érnek! A legolcsóbb is legalább ötvenezer dolcsi. Sőt, egyszer azt hallotta, egyes példányok akár egymilliót is érhetnek!

Milyen jutalom járhat a becsületes megtalálónak?

Hűha, de még milyen! És az egészet megtarthatja magának. Egyetlen megveszekedett centet sem kell átadnia Mirandának. Mert az egyszer biztos, hogy nem ad neki semmit. De nem ám!

Felállt.

– Al – mondta –, te meg én, mi ketten barátok vagyunk. Cimborák! Úgy szeretlek, mint a testvéremet. – Kinyújtotta a kezét. – Csapj bele!

A robot hatalmas fémkezével szelíden megfogta a puha emberkezet. Nem egészen értette a dolgot.

– Ez azt jelenti, hogy elmondja, hogy jutok el a 17-es Holdállomásra?

Payne meghökkent.

– N-nem, nem egészen. Az igazat megvallva, úgy megkedveltelek, hogy szeretném, ha egy darabig itt maradnál, velem.

– Ó, nem, ezt nem tehetem meg! Munkába kell állnom. – A robot megrázta a fejét. – Maga talán örülne annak, ha minden egyes elmúló perccel és órával egyre nehezebbé válna a kvótája teljesítése? Dolgozni akarok. Dolgoznom kell!

Hát igen, gondolta Payne kissé keserűen, van, aki erre vágyik, van, aki arra…

– Jól van, ha így állunk, akkor elmagyarázok neked valamit. Csak azért, mert látom rajtad, hogy intelligens személy vagy. Parancsot kaptam a szekcióvezetődtől. Azt akarja, hogy egy darabig itt tartsalak. Addig, amíg érted küld valakit.

– Miért? – kérdezte AL-76 gyanakodva.

– Azt nem tudnám megmondani. Valami titkos kormányzati ügyről van szó. – Payne magában azért imádkozott, hogy a robot bevegye a mesét. Tudta, vannak kifejezetten okos robotok, de ez szerencsére egyszerűbb, korábbi típusnak látszott.

Miközben Payne némán fohászkodott, AL-76 elgondolkozott. Az agya, amelyet arra fejlesztettek ki, hogy képes legyen megoldást találni a Holdon lévő bányában előforduló problémákra, eléggé nehéz feladattal találta szemben magát, amikor elvont dolgokkal kapcsolatos információkat kellett feldolgoznia. Ám AL-76 azt vette észre, hogy amióta elveszett, azóta ez a belső adatfeldolgozás is megváltozott valahogyan – valószínűleg a számára idegen környezet hatásai miatt.

A gondolat, ami megfogalmazódott benne, egészen különös volt.

– Hogy hívják a szekcióvezetőmet? – kérdezte félénken.

Payne nyelt egyet, és gyorsan megpróbálta kitalálni, mi lehet a helyes válasz a feltett kérdésre.

– Al – mondta kissé megbántottan –, megsértesz ezzel a gyanakvással. Nem mondhatom meg az illető nevét. A fáknak is fülük van!

AL-76 megvizsgálta a hozzá legközelebb álló fát, majd kijelentette:

– Nincs fülük.

– Tudom. Úgy értettem, hogy mindenütt kémek vannak.

– Kémek?

– Igen. Tudod, vannak olyan rossz emberek, akik el akarják pusztítani a 17-es Holdállomást.

– Miért?

– Mert rosszak. És téged is el akarnak pusztítani. Ez az oka annak, hogy egy darabig itt kell maradnod. Itt nem találhatnak rád.

– De… de nekem el kell jutnom a bányába! Teljesítenem kell a kvótámat!

– Meg is fogod tenni. Meg bizony! – bólogatott Payne hevesen, és közben pokolba kívánta a robot agyát, amelyben a jelek szerint a gondolatok csupán egyetlen vágányon haladhattak. – Holnap ideküldenek valakit. Igen, holnap… – Ennyi idő éppen elég lesz arra, hogy ideérjenek a fiúk a gyárból, és elhozzák magukkal azt a köteg szép, zöld, ropogós százast, ami a becsületes megtalálónak jár.

De a különös világ, a furcsa környezet olyan hatást gyakorolt AL-76 gondolkodó mechanizmusára, hogy egyre makacsabb lett.

– Nem – jelentette ki. – Most kell elmennem a bányába. – Kiegyenesítette a végtagjait, mereven állt Payne előtt. – Az lesz a legjobb, ha megkeresem.

Elindult. Payne utánaugrott, megragadt hideg, kemény könyökét.

– Ide hallgass! – rikoltotta. – Maradnod kell…!

Valami elkattant a robot agyában. Az a sok gondolat és érzés, ami a furcsa környezet hatására kiváltódott belőle, most hirtelen összesűrűsödött, és egyetlen szenvedélyes mozdulat, egyetlen logikusnak tartott ötlet formájában tört ki belőle. Payne felé fordult.

– Megmondom, mi lesz – mondta. – Építek egy bányát. Itt és most. Ha elkészül, akkor dolgozhatok.

Payne meghökkenve nézett rá.

– Nem hiszem, hogy össze tudok hozni neked egy bányát… – Eszébe jutott, hogy talán az lenne a legjobb, ha eljátszana, hogy mégis tud bányát építeni. Mit csináljon?

– Semmi baj. – AL-76 szinte érezte, hogy pozitronikus agyának pályái átrendeződnek, és az új vonalon haladó gondolatok meghatározzák számára a tennivalókat. Furcsa lelkesedés vett rajta erőt. – Én képes vagyok rá. – Payne viskójára pillantott. – Minden szükséges holmi rendelkezésre áll.

Randolph Payne szemügyre vette a viskóját megtöltő és körülvevő szeméthalmokat, a kibelezett rádiókat, a szétszedett hűtőszekrényeket, a rozsdás autókat, a tönkrement olajszivattyút, a drótkötegeket – több mérföldnyi huzalt gyűjtött össze az évek során –, és úgy tippelte, a kacatok összesen legalább ötven tonnát nyomhatnak. Ötven tonna súlyú, főként fémrészeket tartalmazó szemétdomb, amiben még az ócskavastelep vezetője se találna újrahasznosítható darabokat.

– Igazán? – kérdezte Payne erőtlenül. – Tényleg minden itt van?

Két órával később két eseményre került sor; két olyan eseményre, ami gyakorlatilag egy időben zajlott le. Az első az volt, hogy Sam Tobe, az Amerikai Robot és Gépember Rt. petersborói üzemének vezetője videofonhívást kapott egy bizonyos Randolph Payne-től, Hannafordból. A hívás az elveszett robottal volt kapcsolatos. Tobe mély, torokhangú hörgéssel bontotta a kapcsolatot, és azonnal átkapcsolta Payne-t az üzem hatodik alelnökének, akinek az volt a feladata, hogy az ilyen isten háta mögötti helyekkel foglalkozzon.

Tobe reakciója érthető és megmagyarázható volt. Az elmúlt egy hét során, amióta az AL-76-os eltűnt, az Államszövetség területéről folyamatosan érkeztek a robot hollétére vonatkozó információk. Tizennégy nap alatt tizennégy különböző állam számtalan településén látták a csavargót.

Tobe már szörnyen unta az egészet, kezdett elege lenni az ismeretlenekből, akik állítólag elfogták, vagy legalábbis észlelték a robotot. Amitől pedig még jobban kiborult, az a Kongresszus által indított nyomozás volt, amelynek során több alkalommal kihallgatáson kellett részt vennie. A fejesek aggódtak – annak ellenére, hogy a Föld valamennyi jelentősebb matematikusa és robotszakértője letette a nagyesküt, hogy a robot ártalmatlan.

Tekintetve véve az idegállapotát, nem csodálkozhatunk azon, hogy Tobe-nak három órára volt szüksége ahhoz, hogy gyanakodni kezdjen. A hívás után három órával fogalmazódott meg benne a kérdés, hogy ez a bizonyos Payne honnan tudja, hogy a robot rendeltetési helye a 17-es Holdállomás volt, a sorozatszáma pedig AL-76. A cég a körözvényében nem tette közzé ezeket a részleteket.

Tobe másfél percig gondolkodott, aztán akcióba lendült.

A hívás és az akcióba lendülés között eltelt három órában lezajlott a másik esemény. Randolph Payne levonta a megfelelő következtetéseket abból, hogy előbb a cég vezetője, majd valami alvezére is kétkedve hallgatta végig a jelentését, ezért szerzett egy fényképezőgépet, és visszament a viskójához. Ha a kezében lesz egy fotó, senki sem rázhatja le ilyen könnyedén! Ha rendelkezik a megfelelő bizonyítékokkal, akkor… Akkor a cégesek fizetni fognak, mint a katonatiszt!

AL-76 közben szorgosan dolgozott. Payne szemétdombjának fele szétszórva hevert a viskó környékén. A robot a roncsok és rozsdás fémdarabok kupacainak közepén kuporgott, és elektroncsövekkel, vasdarabokkal, rézdrótokkal vacakolt. Ügyet sem vetett Payne-re, aki hasra vetette magát, és a szeméhez emelte a gépét, hogy felvételt készítsen az eléje táruló látványról.

Ebben a pillanatban történt a másik esemény. Lemuel Oliver Cooper befordult a kanyarban, és döbbenten megállt. Eredetileg azért akarta meglátogatni Payne-t, hogy megjavíttassa vele a kenyérpirítóját; a fránya szerkezet egyfolytában kidobálta magából a kenyérszeleteket, amiket előtte persze nem pirított át kellőképpen. Cooper a kenyérpirító miatt jött, és alighogy megérkezett, azonnal felfogta, hogy sürgősen távoznia kell. Lassan, kényelmes léptekkel, vidáman érkezett, de olyan gyorsan távozott, hogy még egy középiskolai tornatanár is elismerően nézte volna futását.

Cooper egyetlen pillanatra sem lassított le, amíg Saunders seriff irodájához nem ért. Útközben elvesztette a kalapját és a kenyérpirítóját, és a megállással is volt egy kis problémája (nekiütközött a falnak), de más baja nem történt.

Az irodában tartózkodók felemelték a földről. Cooper a következő fél percben megpróbált beszámolni a történtekről, de nem sok sikerrel. Végül lecsillapodott, és amikor már levegőt is kapott, újra megpróbálta elmondani, mit látott. Ezúttal sem sikerült.

Whiskyt itattak vele, legyezgetni kezdték. Ekkor már érteni lehetett egy-két szavát:

– …szörnyeteg… hét láb magas… szétszedte a viskót… Szegény Rannie Payne! – És így tovább, és így tovább.

Lassanként, részletekben kiszedték belőle a történteket. Kiderült, valami hatalmas fémszörnyet látott, ami hét, de talán nyolc, esetleg kilenc láb magas. A bestia Randolph Payne viskójánál ténykedett. Randolph Payne a közelben feküdt, Cooper elmondása szerint holtan, vérezve, összezúzott tagokkal. A szörny éppen szétszedte a viskót, valószínűleg örömét lelte a pusztításban. Ő, Lemuel Oliver Cooper egészen véletlenül járt arra, de amikor meglátta azt a fémóriást meg Payne hulláját, azonnal visszasietett a városba, hogy értesítse a hatóságokat.

Saunders seriff szorosabbra húzta a derékszíját a pocakján, és kijelentette:

Biztos ez az a gép, ami a petersborói üzemből szökött meg. Múlt szombaton kaptuk meg a körözvényt. Hé, Jake, szedj össze minden embert Hannaford megyében. Hozzanak puskát. Adj nekik seriffhelyettesi jelvényt! Lőhetnek! Délre legyenek itt. És Jake… Ide hallgass! Mielőtt nekilátsz az embergyűjtésnek, ugorj be Payne özvegyéhez, és tudasd vele a rossz hírt. De kedvesen beszélj ám! Részvéttel, ha lehet.

Többen megfigyelhették, hogy Miranda Payne, miután közölték vele a szörnyű hírt, legelőször megnézte, hogy a férje életbiztosítási kötvénye a helyén van-e, majd tett néhány megjegyzést a néhai Randolph Payne-re, aki fösvény volt meg bolond is, amiért nem nagyobb összegre kötötte a biztosítást. Ezt követően természetesen zokogni és jajveszékelni kezdett, éppen olyan szívszaggatóan, ahogy egy özvegytől az elvárható.

Néhány órával később Randolph Payne – aki még nem szerzett tudomást saját megcsonkításáról és haláláról – elégedetten vette szemügyre a fotók negatívjait. A dolgozó robotról készült sorozat egyértelmű volt, bizonyította a tényeket. Az egyes felvételeknek ilyen címeket lehetett volna adni: „A robot elgondolkodva néz keresztül a porszívó csövén”; „A robot kettévág egy huzalt”; „A robot összehegeszt egy széttört csavarhúzót”; „A robot óriási elszántsággal szétszed egy hűtőszekrényt”, és így tovább.

Mivel a negatívok elkészültek, és már csak a papírképeket kellett megcsinálni, Payne engedélyezett magának egy kis pihenőt. Kilépett a sebtében felépített sötétkamra falát alkotó pokrócok mögül, hogy dohányozzon, és hogy elbeszélgessen egy kicsit AL-76-tal.

Közben nem vette észre, hogy a közelben álló fák mögött ideges farmerek lapulnak, elszánt férfiak, akik különböző fegyvereket hoztak magukkal. Az egyiknél egy valódi műkincs, egy eredeti, néhány évszázados muskéta volt, a seriff viszont egy hordozható géppuskát ölelgetett. Payne azt sem sejtette, hogy Sam Tobe vezetésével fél tucat robotszakértő indult el Petersboróból, és azt sem, hogy ezek a nevezetes férfiak csupán azért száguldanak százhúsz mérföldes sebességgel az országúton, hogy minél előbb megismerhessék őt.

Miközben a részletek elrendeződtek, és minden készen állt ahhoz, hogy az események feljussanak a csúcspontjukra, Randolph Payne elégedetten felsóhajtott, meggyújtott egy gyufát a nadrágja ülepén, pöfékelni kezdett a pipájával, és csodálkozva AL-76-ra nézett.

Egyértelmű volt, hogy a robot nem normális. Sőt, egyenesen őrült! Randolph Payne szeretett bütykölgetni, épített már ezt-azt, amitől tátva maradt az emberek szája, de még soha, soha sem látott olyasmit, amin AL-76 dolgozott.

Rube Goldbergék belehaltak volna az irigységbe, ha látják azt a… valamit. Picasso, ha megpillanthatta volna ezt a művészi alkotást, valószínűleg büszkén tekintett volna szét; büszkén, mert AL-76 valamije azt bizonyította, az általa képviselt művészi elképzelésekből valami átöröklődött az utókorra.

Mert az a valami olyan volt, de olyan, hogy a tehenek tőgyében megsavanyodott volna a tej, ha látják!

Mert az a valami iszonyatosan… csúnya volt!

A rozsdás, masszív talapzatból (ami Payne-t leginkább arra a kiselejtezett traktorra emlékeztette, amihez egészen olcsón jutott hozzá) félelmetes, lélegzetelállító kuszaságban és hihetetlen mennyiségben drótok, csövek, kerekek, hengerek és más alkatrészek meredtek ki. Az építmény tetején egy óriási megafon helyezkedett el, ami határozottan félelmetes volt.

Payne a legszívesebben belelesett volna a megafon belsejébe – kíváncsi volt, mire való –, de aztán mégsem tette. Tapasztalt ember volt, ennél sokkal rendezettebb gépeket is látott már felrobbanni.

– Hé, Al! – kiáltotta.

A robot ránézett. Éppen a földön hasalt, és egy vékony fémszilánkot próbált beerőszakolni a helyére.

– Mit kíván, Payne?

– Mi ez? – kérdezte Payne, de olyan hangon, hogy egyértelmű volt: viszolyog a két, egyenként tíz láb magas oszlop közötti alkatrésztömegtől.

– Ez a bányagép, amivel nemsokára munkához láthatok. A szabványos járatvájó modell továbbfejlesztett változata. – A robot felállt, leverte a port a térdéről, és büszkén a művére nézett.

Payne megremegett. Továbbfejlesztett változat? Hát, ezek után nem is csoda, hogy az eredeti példányokat sosem hozták elő a holdbeli barlangokból. Szegény, szerencséden Hold! Szegény, halott Hold! Hát ilyen szörnyek vájnak járatokat a testébe? Payne mindig is tudni szerette volna, mi lehet rosszabb a halálnál. Most ízelítőt kapott ebből.

– Működni fog? – kérdezte.

– Természetesen.

– Honnan tudod?

– Működnie kell. Én csináltam, nem? Már csak egyetlen dologra van szükségem. Nincs véletlenül egy zseblámpája?

– Van valahol. Azt hiszem. – Payne besietett a viskójába, és szinte azonnal visszatért.

A robot lecsavarta a zseblámpa hátulját, és munkához látott. Öt perccel később befejezte a munkát. Hátralépett.

– Minden készen áll. Most pedig lássunk hozzá a bányászathoz! Ha akarja, nézheti, hogyan csinálom.

Payne megpróbálta felmérni, milyen következményei lehetnek annak, ha a közelben marad.

– Mondd, biztonságos ez?

– Akár egy csecsemő is képes lenne kezelni.

– Ó! – Payne erőtlenül elvigyorodott, aztán behúzódott egy fa mögé. A közelben ez volt a legvastagabb. – Akkor láss hozzá! Bízom benned!

AL-76 a rettenetes szemétkupacokra mutatott, és felkiáltott:

– Ezt nézze meg! – És munkához látott.

A virginiai Hannaford megye harcedzett, mindenre elszánt farmerei szorosabbra vonták Payne viskója körül a támadógyűrűt. Ereikben elődeik, a kontinenst egykoron meghódító hős pionírok vére áramlott, a hátukon pedig a hideg futkosott, ahogy egyik fától a másikig osontak.

Saunders seriff kiadta a parancsot:

– Ha jelt adok… tűz! A szemekre célozzatok!

Jacob Linker – akit a barátai Nyurga Jake-nek szólítottak –, a seriff helyettese közelebb húzódott a főnökéhez.

– Mit gondolsz, lehet, hogy a gépember… elmenekült? – A hangjában nem lehetett nem észrevenni a reményt.

– Nem t’om – mordult rá a seriff. – Azt hiszem, nem. Mert ha igen, akkor má’ találkoztunk volna vele az erdőben. És nem találkoztunk, ugye?

– De elég nagy itt a csend. Pedig azt hiszem, már egészen közel vagyunk Payne viskójához.

Ezt szükségtelen volt megállapítania. Saunders seriff érezte, hogy közelednek a célhoz: a torkában egyre nagyobbra dagadt a gombóc.

– Vissza! – hörrent fel. – És tartsd az ujjad a ravaszon!

Már a tisztás szélén jártak. Saunders seriff lehunyta a szemét, aztán óvatosan kidugta a fejét a fa mögül. Semmit sem látott. Visszahúzta a fejét, aztán ismét kidugta, ezúttal azonban már kinyitotta a szemét. Most már sokkal eredményesebb volt a kémlelés.

Egy hatalmas gépembert látott, amely egy lélekroppantó, csuklásgerjesztő, bizonytalan rendeltetésű masina fölé hajolt.

Saunders seriff minden részletet pontosan látott, csak egyetlen valami kerülte el a figyelmét: az, hogy Randolph Payne az egyik fa mögött áll, alig pár lépésnyire tőle.

A seriff kilépett a tisztásra, és felemelte a hordozható géppuskát. A robot, amely még mindig háttal állt neki, hirtelen felkiáltott:

– Figyelem!

Saundersnek fogalma sem volt arról, kinek vagy kiknek a figyelmét kéri a gépember, aki éppen abban a pillanatban nyomott meg egy gombot, amikor a seriff kinyitotta a száját, hogy kiadja a tűzparancsot.

Arról, hogy ezt követően mi történt, nincsenek hitelt érdemlő feljegyzések. A hetven szemtanú egyike sem tudta elmondani, mi történt azután, hogy Saunders seriff kiadta a tűzparancsot; még napokkal, hetekkel, sőt évekkel később sem bírták megfogalmazni gondolataikat. Nem is csoda, hiszen a legtöbbjük (az igazat megvallva mindegyikük) almazöld arccal húzódott hátra, és örült, amikor távol kerülhetett attól… attól az… izétől.

A rendelkezésre álló információmorzsák vizsgálatával azonban mégis meg lehet állapítani, mi történt.

Saunders seriff kinyitotta a száját; AL-76 megnyomott egy gombot. A bányagép, amely valójában egy járatvájó volt, működésbe lépett: hetvenöt fa, két pajta, három tehén és a Kacsafarm-domb felső részének háromnegyed része egyetlen szempillantás alatt semmivé vált, szétoszlott a levegőben. Annyi nyomuk maradt csak, mint a tavalyi hónak.

Saunders seriff szája tátva maradt, de semmi, egyetlen hörrenés sem bukott ki belőle, nemhogy tűzparancs. Azután…

Azután valami megmozdult a levegőben, iszonyatos, üvöltő hang hallatszott, majd bíborszínű füstcsíkok sugároztak szét a tisztásról, amelynek közepén Randolph Payne viskója állt.

Eldörrent néhány fegyver, kerregni kezdett a seriff nikkelezett, szupergyors hordozható géppuskája. Aztán csend. A tisztás körül, a fák között egy másodperccel később csupán ötven kalap, néhány félig elrágott szivar és pár elhagyott holmi hevert – ember egy sem. Úgy elillantak, mintha ott se lettek volna.

Nyurga Jake is futásnak eredt a három napra helyettes seriffé kinevezett farmerekkel, ám őt – a többiekkel ellentétben – megállította valami rohanásában. Ez a bizonyos valami az a kis csapat volt, amely Petersboróból érkezett.

Sam Tobe állította meg Nyurga Jake-et, mégpedig eléggé drasztikus módon: a vakon menekülő seriffhelyettes egyenesen az ő gyomrába fejelt. Amikor újra levegőt kapott, Tobe megkérdezte:

– Merre van Randolph Payne viskója?

Eltartott néhány pillanatig, mire Nyurga Jaké üveges szemébe valami élet költözött.

– Az? – kérdezte. – Csak menjenek arra, amerre én nem! – És ezzel tovább száguldott. A fák között meg-megvillant valami apró pötty, de Sam Tobe nem mert volna megesküdni rá, hogy ez azonos a rohanó emberrel.

Nos, a seriff csapata így oszlott fel. De mi törtét Randolph Payne-nel? Ő egészen más módon reagált a történtekre.

Randolph Payne számára az az öt másodperces időszelet, amely a gomb megnyomása és a Kacsafarm-domb eltűnés között volt, megszűnt létezni. Arra emlékezett, hogy ott leskelődik a vastag fa mögött, aztán… Aztán történt valami, mert egyszer csak azon kapta magát, hogy a fa tetején, egy ágon himbálózik. A lesben álló farmerekkel ellentétben ő nem vízszintes, hanem függőleges irányba próbált menekülni. Azt, hogy miként jutott fel ötven láb magasságba, hogy felmászott, felugrott vagy felrepült, nem tudta, de abban a pillanatban ez érdekelte a legkevésbé.

Azt azonban felfogta, hogy a pusztítást az ideiglenesen az ő viskójánál tartózkodó robot vitte végbe. A robot, amelyért pillanatnyilag ő felelős. A jutalomdollárok eltűntek lelki szemei elől, a pénzhalmok helyett lincselni vágyó tömeget látott, ügyvédeket és bírákat. Szinte hallotta, milyen vádakat fognak felhozni ellene, és azt is, Miranda miket fog mondani.

– Hé! – kiáltott fel rekedten, vadul. – Hé, te robot! Törd össze azt az izét! Nem hallod? Törd össze! És felejtsd el, hogy közöm volt hozzád! Nem ismerlek. Nehogy bárhol, bármikor azt merd mondani, hogy ismerlek, megértetted? Felejts el mindent, érted?

Nem számított rá, hogy parancsaival elér valamit, tulajdonképpen csak reflexből kezdett üvöltözni. Nem tudta, hogy a robotnak mindig teljesítenie kell az embertől kapott parancsokat – kivéve akkor, ha azok végrehajtása kárt tesz egy másik emberben.

AL-76 nyugodtan hozzálátott a bányagép módszeres elpusztításához.

Éppen a gép legutolsó darabkáját tiporta szét, amikor megérkezett Sam Tobe és csapata. Randolph Payne látta, végre itt vannak a robot valódi tulajdonosai, ezért levetette magát a fa tetejéről, és elszaladt. Nem várta meg a jutalmat.

Austin Wilde robotmérnök Sam Tobe felé fordult.

– Kiszedtek már valamit a robotból?

Tobe megrázta a fejét.

– Semmit! – morogta. – Egyetlen szót sem! Mindent elfelejtett, ami azóta történt vele, hogy elhagyta a gyárat. Valószínűleg parancsot kapott a felejtésre, ezért ürült ki az agya. Mi volt ez a szemétkupac, amivel szórakozott?

– Pontosan az. Szemétkupac. De mielőtt összetörte, valószínűleg vájatfúró lehetett. A legszívesebben megölném azt a pasast, aki megparancsolta neki, hogy semmisítse meg a gépet. Ha egyetlen mód lenne rá, akkor halálra kínoznám… Ezt nézze meg!

A Kacsafarm-domb megmaradt részének oldalában álltak, azon a helyen, ahonnan a gép eltüntette a dombtetőt. Wilde megérintette a talajon és a tömör sziklatömegen látható, egyenes és sima vágásvonalat.

– Hű, hogy ez milyen csodálatos masina lehetett! – mondta. – Egyszerűen lemetszette a domb tetejét!

– Vajon miből készült?

Wilde megvonta a vállát.

– Nem tudom. Ezt már sosem fogjuk kideríteni. A robotot valami arra ösztönözte, hogy bányagépet készítsen a környéken talált kacatokból. Egy az egymillióhoz az esélyünk arra, hogy kiderítsük, pontosan miből. A robot mindent elfelejtett, szóval lemondhatunk az új vájatfúróról.

– Nem baj. A lényeg az, hogy visszaszereztük a robotot.

– Az ördögöt nem baj! – Wilde elkeseredetten ingatta a fejét. – Mondja, ismeri maga egyáltalán a Holdon használatos bányagépeket? Annyi energiát fogyasztanak, hogy nem is lehet működésbe léptetni őket, amíg nem építünk nekik egy-két új erőművet. Ez a gép azonban egészen másképpen működött. Alaposan megvizsgáltam azt a törmelékkupacot. Mit gondol, mit találtam?

– Fogalmam sincs.

– Ezt! És már sosem fogjuk megtudni, hogyan készült a gép!

És Austin Wilde felemelte azt a két tárgyat, amely elegendő energiát biztosított a bányagép számára ahhoz, hogy eltüntesse a Kacsafarm-domb felső részét. Két zseblámpaelemet tartott Sam Tobe elé.

– Az Amerikai Robot anyagilag épp a mélyponton állt, amikor 2007-ben beléptem a céghez. Az első hónapokban mindennap vártam, hogy fölmondanak. De aztán sikerült kiépítenünk a Földön kívüli felvevőpiacokat.

– Akkor már persze biztosan ült a nyeregben, ugye?

– Azért még nem egészen. Először a raktáron levő modelleket iparkodtunk az új adottságokhoz igazítani. Mintegy tizenkét láb magas, nagyon otromba és nem is túlságosan használható szerkezetek voltak. A Merkúrra küldtük ki őket, hogy az ottani bányafeltárási munkálatokban segédkezzenek, de ez a vállalkozás megbukott.

– Hogyhogy? – néztem rá csodálkozva. – Hisz a Merkúr Bányák sok-sok milliárd dollár tőkével rendelkező vállalkozás.

– Ma már igen, mert a második kísérlet aztán sikerrel járt. Ha többet akar erről tudni, fiatalember, azt tanácsolom, forduljon Gregory Powellhez. A tízes és a húszas években a vállalat legnehezebb feladatait Michael Donovannel kettesben ők oldották meg. Donovanról már évek óta nem hallottam, de Powell itt él New Yorkban. Elképzelni is nehéz, hogy már nagypapa. Én még mindig mint ifjú legényt látom magam előtt. Persze akkor még magam is valamivel fiatalabb voltam.

– Csak nagy vonalakban mondja el, kérem, amit tud – nógattam. – A részleteket majd kiszedem Mr. Powellből. (Ezt később aztán meg is tettem.)

– Két-három kalandjukról tudok egy keveset. – Susan Calvin elmerülve bámulta az íróasztalon heverő vékony kezét.

– Kezdje a Merkúrral – javasoltam.

A második Merkúr-expedíciót, emlékezetem szerint, 2015-ben indították útnak, helyszíni szemlére. A vállalkozást az Amerikai Robot és a Szoláris Ásvány Rt. közösen finanszírozta. Az expedícióban egy újfajta, még kísérleti fázisban levő robot vett részt, meg Gregory Powell, Michael Donovan…

KÖRBE-KÖRBE

i. sz. 2015

– Idegeskedéssel nem megyünk semmire – ez volt Gregory Powell egyik kedvenc szavajárása.

Ezért aztán, amikor Mike Donovan futva jött lefelé a lépcsőn, Powell a homlokát ráncolta.

– Mi baj? – kérdezte. – Letört a körmöd?

– Ahogy mondod – vicsorgott Donovan felhevülten. Vörös haja csupa gubanc volt az izzadságtól. – Mit vacakolsz itt egész nap, a pokol fenekén? – Mély lélegzetet vett, s aztán kitört belőle: – Sebi nem jött vissza.

Powell szeme tágra nyílt. Egy pillanatra megállt a lépcsőn, aztán visszanyerve önuralmát, tovább kapaszkodott felfelé. És meg se szólalt, míg a lépcső tetejére nem értek.

– Szeléniumért küldted?

– Igen.

– És mióta van már odakint?

– Öt órája.

Szavait néma csönd követte. Pokoli helyzet! Mindössze tizenkét órája vannak itt a Merkúron, és máris nyakig ülnek a bajban. Elégszer hallották ugyan, hogy a Merkúr baljós bolygó, de ez még így is több a soknál.

– Kezdd az elején – mondta Powell –, lássuk tisztán a dolgot.

Közben már a rádiósterembe értek, amelynek elavult berendezéséhez ideérkezésük előtt tíz esztendőn át nem nyúlt senki. Technológiai szempontból nézve még tíz esztendő is hosszú idő. Sebit például nem lehet egy napon említeni a 2005-ben használt robottípusokkal. Persze épp a robotikában szédületes volt akkoriban a haladás. Powell óvatosan végighúzta ujját a még mindig csillogó fémtárgyakon. A szobát – sőt az egész állomást – az avultság áporodott levegője töltötte be. Szinte megüli az ember tüdejét.

Úgy látszik, Donovan se érezte különbül magát.

– Megpróbáltam rádióval elérni – kezdte –, de nem bírtam. A rádiónak a Merkúr napos oldalán[2] semmi hasznát nem vehetjük, legkevésbé két mérföldön túl. Ez volt az egyik ok, amiért az első expedíció csődöt mondott. Az meg hetekbe telne, amíg az ultrahullám-berendezést felállítjuk…

– Most ne erről beszélj. Mit tudtál megállapítani?

– Rövidhullámon sikerült a szervetlen test jelzéseit felfognom. Ez azonban csak arra volt jó, hogy a tartózkodási helyét megállapítsam. Két órán át követtem, és az eredményt ráírtam a térképre.

Farzsebéből előrántott egy megsárgult pergamenlapot – a sikertelen első expedíció egyik „ereklyéjét” –, és előbb dühösen odavágta az asztalra, majd tenyerével kisimította. Powell – mellén keresztbe font karokkal – tisztes távolból figyelte a térképet.

– Ez a vörös kereszt a szelénium-lelőhely. Te magad jegyezted be ide.

– Melyikről beszélsz? – szakította félbe Powell. – MacDougal három lelőhelyet jelölt ki számunkra, mielőtt elment.

– Természetesen a legközelebbihez küldtem ki Sebit. Tizenhét mérföldre. De ez nem érdekes. – Izgatott hangon folytatta: – Ezek a ceruzával beírt pontok mutatják az útját.

Most már Powell se tudta türtőztetni magát, villámgyorsan felkapta az asztalról a térképet.

– Komolyan beszélsz? Ez képtelenség!

– Nekem mondod? – morogta Donovan.

A pontok nagyjából kör alakban helyezkedtek el a szelénium-lelőhely vörös keresztje körül. Powell barna bajszát rángatta, ami nála az aggodalom félreérthetetlen jele volt.

– A két óra alatt – tette hozzá Donovan –, amíg követtem az útját, nem kevesebb, mint négyszer kerülte meg azt a nyomorult lelőhelyet. És ahogy én látom a dolgokat, így fogja folytatni az idők végtelenségéig. Tisztában vagy vele, milyen kátyúba kerültünk?

Powell fölpillantott, de nem válaszolt. Ó, igen, nagyon is tisztában volt a helyzetükkel. Nem kellett hozzá jóstehetség, hogy az ember előre lássa, mi fog történni.

Az itteni szörnyű napsugarakkal szemben egyedül a fotocellagátak nyújthattak védelmet, azok meg hamarosan kiégnek. Csak a szelénium menthetné meg őket. Szeléniumot pedig csak Sebi hozhat. Ha nincs szelénium, vége a fotocelláknak. És ha vége a fotocelláknak, az azt jelenti, hogy mindketten lassan megperzselődnek, ami nem a legszebb halálnem.

Donovan vadul markolászta vörös fürtjeit.

– Az egész vállalat rajtunk fog röhögni – mondta keserűen. – Mindenki azt fogja kérdezni, hogyhogy ilyen egykettőre csődöt mondtunk. A nagy Powell-Donovan-duó! Kiküldik a Merkúrra, tegyen jelentést, hogy a modern technika vívmányaival és a robotokkal meg lehetne-e újból nyitni a Nap-oldali bányákat, és íme! Már az első napon csődöt mondunk. Amellett az egész pusztán rutinmunka. Ezt a csorbát soha ki nem köszörüljük.

– Tán nem is lesz szükség rá – jegyezte meg szenvtelenül Powell. – Ha most nem teszünk valamit, méghozzá gyorsan, akkor mi már életünkben nem fogunk semmit köszörülni.

– Ne hülyéskedj, Greg! Lehet, hogy te ezt jó tréfának tartod, de én nem. Bűn volt ideküldeni minket egyetlenegy robottal. Az meg a te nagyszerű ötleted volt, hogy a fotocellákat majd mi magunk elintézzük.

– Micsoda igazságtalan vád! Hát nem közösen döntöttük el, hogy így lesz a legjobb?! Semmi egyébre nem volt szükségünk, mint egy kiló szeléniumra, egy darab dielektróda-lemezre meg három óra időre. És a Nap-oldal tele van tiszta szeléniummal. MacDougal a szeptro-reflektorával öt perc alatt három lelőhelyet talált, vagy nem? De akárhogy áll a dolog, a következő bolygóegyüttállást[3] amúgy se várhattuk volna ki.

– És most mit tegyünk? Látom rajtad, hogy neked van valami ötleted, különben nem volnál ilyen nyugodt. Te se vagy nagyobb hős nálam. Köpd ki hát, mi az?

– Magunk nem mehetünk Sebi után, a Nap-oldalon semmiképp. Hisz a közvetlen sugárzást még ezekben az újfajta hőálló ruhákban sem lehet húsz percnél tovább kibírni. De ismered a régi mondást: robottal fogd el a robotot. Ide figyelj, Mike, lehet, hogy mégse állunk olyan rosszul. Odalent van hat robotunk, amelyeket bevethetünk, ha működnek. Ha működnek.

Donovan szemében hirtelen felcsillant a remény.

– Az első expedíció hat robotjára gondolsz? De azok talán még szubrobotikus gépek. Tíz esztendő hosszú idő, ami a robottípusokat illeti.

– Nem, már robotok. Az egész napot velük töltöttem, tudom, mit beszélek. Pozitronagyuk van, persze primitív. – Zsebre dugta a térképet. – Na gyerünk.

A robotok – mind a hat – a legmélyebb szinten voltak, ismeretlen tartalmú penészes ládák gyűrűjében. Otromba, behemót szerkezeteknek látszottak, a földön ültek, szétvetett lábakkal, de a fejük még így is jó hét láb magasan volt.

– Jókorák, mi? – füttyentett Donovan. – Legalább tíz láb a mellbőségük.

– Mert még ósdi McGuffy-féle szerkezetek. Átvizsgáltam a belsejüket, van ott minden, ami szép és jó.

– Fel is töltötted már őket?

– Még nem. Eddig nem volt rá szükség. De úgy láttam, nincs semmi bajuk. Még a diafragmájuk is nagyjából rendben van. Valószínűleg tudnak majd beszélni.

Közben lecsavarta a legközelebbi robot mellpáncélját, és a szerkezetbe egy két hüvelyk átmérőjű gömböt tett be. Ebben volt az a kis atomszikra, amely életet adott a robotnak. Csak üggyel-bajjal tudta beilleszteni, de a végén valahogy mégis sikerült. Aztán nagy keservesen visszacsavarta a mellpáncélt. Tíz esztendővel ezelőtt még nem ismerték a korszerűbb modellek rádióirányítási módszerét. Powell most a hátralevő öt robotot is üzemképessé tette.

– Meg se moccannak – ijedezett Donovan.

– Mert még nem kaptak rá parancsot – válaszolta röviden Powell. Visszament az első robothoz, és a mellére ütött. – Hé, te! Hallasz engem?

A monstrum lassan lehajtotta fejét, és Powellre bámult. Aztán megszólalt, érdes, csikorgó hangon, akár egy ócska fonográf:

– Igen, gazdám.

Powell kicsit fanyarul Donovanre vigyorgott.

– Hallod, mit mond? Ez még az első beszélő szerkezetek idején készült, amikor egyre többen követelték, hogy a robotokat tiltsák ki a Földről. A gyárak védekezésképpen jó, egészséges rabszolgaszellemmel itatták át ezeket a nyavalyás masinákat.

– De az se segített rajtuk – dünnyögte Donovan.

– Nem, de hogy minden lehetőt megpróbáltak, az biztos. – Újból a robothoz fordult. – Állj fel!

A robot lassan felemelkedett. Donovan a nyakát nyújtogatta, és ajkát csücsörítve füttyentett egyet.

– Fel tudsz menni a felszínre? – kérdezte Powell. – A világosságra?

Egy kis szünet állt be, amíg a robot lassú agyveleje megbirkózott a válasszal.

– Igen, gazdám.

– Jól van. Tudod, mennyi egy mérföld?

Újabb kis szünet, aztán a lassú válasz:

– Igen, gazdám.

– Akkor most fölvezetünk a felszínre, és kijelölünk neked egy irányt. Azon elindulva körülbelül tizenhét mérföldet kell menned, és valahol arrafelé találsz majd egy másik robotot, nálad kisebbet. Eddig érted?

– Igen, gazdám.

– Megkeresed azt a robotot, és megparancsolod neki, hogy jöjjön vissza. Ha nem engedelmeskednék, erőszakkal hozod vissza.

Donovan megrángatta Powell kabátujját.

– Miért nem hozatsz vele mindjárt szeléniumot is?

– Mert azt akarom, hogy Sebi visszajöjjön, te tökfejű. Meg kell tudnunk, mi történt vele. – És megint a robothoz fordult. – Na jól van, gyere utánam.

A robot nem moccant.

– Bocsánat, gazdám – szólalt meg morajló hangon –, de nem tudok. Előbb fel kell ülnöd rám.

Otromba karjait nagy robajjal egymás mellé tette, s aztán összefonta tompa ujjait. Powell rábámult, és a bajszát ráncigálta.

– Mi…i? Micsoda?

– Fel kell ülnünk rájuk? – kérdezte Donovan kidülledt szemmel. – Mint egy lóra?

– Úgy látszik. Bár nem tudom, miért. Nem látom az… Ja úgy, már értem. Ahogy mondtam, abban az időben nagy reklámot csináltak a robotok biztonságos voltának. Nyilvánvalóan ezt a célt szolgálta, hogy egyedül nem sétálgathattak, csak úgy, ha valaki felült a hátukra. Most mit tegyünk?

– Ezen töröm én is a fejemet – mormolta Donovan. – Mi se robottal, se robot nélkül nem mehetünk ki a felszínre. Hahó! Az áldóját… – Ujjával kétszer csettintett.

– Te, add csak ide azt a térképet – hadarta izgatottan. – Nemhiába tanulmányoztam két óra hosszat. Ez itt egy bányaközpont. Mi akadálya, hogy a tárókon át közlekedjünk?

A térképen a bányaközpontot fekete kör jelezte, amely körül pókhálószerűen terjeszkedő pontozott vonalak mutatták a tárókat.

Donovan a térkép alján levő jelmagyarázatokat tanulmányozta.

– Ezek a kis fekete pontok – dünnyögte – a felszínre vezető kijáratokat jelzik, és itt van egy, amelyik körülbelül három mérföldre lehet a szelénium-lelőhelytől. Egy szám van mellette – olvashatóbban is írhatták volna –, 13a. Ha a robotok ismerik a járást errefelé…

Powell azonnal a robot felé fordult.

– Igen, gazdám – hangzott a színtelen válasz.

– Vedd fel a hőálló ruhádat – mondta elégedetten Powell.

Mindketten életükben először viseltek hőálló ruhát, s igazat szólva, huszonnégy órával ezelőtt még nem is igen tudták volna elképzelni, hogy valaha fölveszik. Kényelmetlenül, izegve-mozogva nyújtóztatták tagjaikat.

A hőálló ruha sokkal nagyobb és otrombább, mint az előírásszerű űrhajósöltözék, de teljesen fémmentes, és így lényegesen könnyebb annál. Hővisszaverő műanyagból és vegykezelt parafalemezekből készül, s egy szárítóegység egészen szárazon tartja benne a levegőt. Húszperces teljes védelmet nyújtott az itteni tűző napsugarak ellen, s további öt-tíz percig halált okozó ártalmak nélkül elviselhetővé tette a hőséget.

A robot még mindig kengyelt formált kezéből, és a hőálló ruhába bújt Powell groteszk figurájának láttára a csodálkozás legcsekélyebb jelét se mutatta.

– Indulhatunk a 13a kijárathoz? – hangzott Powell érdes hangja a rádión keresztül.

– Igen, gazdám.

Eddig rendben van, gondolta Powell. Rádióirányításra ugyan nincsenek berendezve, de rádióvételre igen.

– Pattanj föl az egyikre, Mike! – biztatta Donovant.

Lábát a rögtönzött kengyelre tette, és a magasba lendült. Az ülés kényelmes volt. A robot domború hátát nyeregnek képezték ki, kétoldalt egy-egy vájat húzódott rajta a combok részére, s Powell most a két hosszú „fül” rendeltetését is fölismerte.

A fülekbe kapaszkodott, és csavart egyet a robot fején. A „hátasló” nehézkesen oldalt fordult.

– Gyű, paci! – vezényelt, de a mókázás ellenére sem érezte valami jól magát.

Az óriásrobotok lassan, gépies pontossággal elindultak, és kiléptek az ajtón. A keresztgerenda alig egylábnyi magasan volt felettük, úgyhogy a két férfi sietve lekapta a fejét. Aztán a robotok lassú lépteinek egyhangú dobogása közepette egy keskeny folyosón haladtak végig, és a légkamrába értek.

A hajszálpontosan kiképzett, hosszú, levegőtlen táró rádöbbentette Powellt, milyen óriási munkát végzett az első expedíció kezdetleges robotjaival, primitív szerszámaival. Lehet, hogy kudarcot vallottak, de ez a kudarc lényegesen jobb teljesítmény volt, mint az Amerikai Robot nem egy sikeres vállalkozása.

A robotok egyenletes ütemben, egyenletes léptekkel haladtak előre.

– Figyeled? – szólalt meg Powell. – Ezek a tárók véges-végig ragyogó fényben úsznak, a hőmérséklet pedig megfelel a normális földi hőmérsékletnek. És valószínűleg így van ez tíz esztendeje, amióta abbahagyták itt a munkát.

– De miért?

– Mert olcsó az energia, a legolcsóbb az egész világon. Napenergia, és ebből a Merkúr Nap-oldalán van bőven. Ezért építették a központot is napfényes vidéken, és nem pedig valamelyik hegy árnyékában. Ez az egész központ tulajdonképpen egy óriási energiaátalakító berendezés: a hőenergiát elektromossággá, fénnyé, gépi munkává s a többi alakítja át. Így azután az energiaszolgáltatás és a központ hűtése egy és ugyanazon folyamatban történik.

– Nagyon szép – jegyezte meg Donovan. – Most megint tanultam valamit, de mégis inkább beszélj másról. Mert ennek az energiaátalakításnak az oroszlánrészét éppen azok a nyavalyás fotocellagátak végzik, s így ez pillanatnyilag kényes téma nálam.

Powell morgott valamit, aztán Donovan más témával törte meg a csendet:

– Mondd csak, Greg, szerinted mi a fene történt Sebivel? Érthetetlen dolog. Hőálló ruhában nem könnyű dolog vállat vonni, de Powell megpróbálta.

– Nem tudom, Mike – felelte. – Pontosan az itteni kívánalmakra készült. Hőséget nem érez, alkalmazkodni tud a csökkent gravitációhoz és a hepehupás talajhoz. Üzembiztos – vagy legalábbis annak kellene lennie.

Ezúttal hosszabb csönd következett.

– Gazdám – szólalt meg végül a robot –, megérkeztünk.

– Mit mondasz? – ocsúdott föl szendergésszerű állapotából Powell. – Ja úgy. Akkor vigyél ki minket, ki a felszínre.

Egy kicsiny, üres, levegőtlen helyiségben voltak, valaha alközpont lehetett. Most romokban hevert. Donovan zseblámpája fényénél megvizsgált egy csipkés szélű lyukat, amely az egyik fal felső részén tátongott.

– Meteorittól van, ugye? – kérdezte.

– Hagyd a fenébe – vonogatta vállát Powell. – Nem érdekes. Gyerünk ki innét.

Hatalmas, fekete bazaltszikla zárta el előlük a napfényt, és köröskörül rezzenetlen világ éjszakai sötétje honolt. Közvetlenül előttük a szikla árnyéka, mint késpenge nyúlt ki a szinte kibírhatatlan fehér fénybe, amely szikrázva verődött vissza a sziklás talajon milliószám heverő kristályokról.

– Boldogságos világűr! – kapkodott levegő után Donovan. – Mintha hó volna. És valóban olyan is volt.

Powell egészen a látóhatár széléig végigpásztázta tekintetével a Merkúr csipkézett, szikrázó talaját, s a kápráztató ragyogástól összerázkódott.

– Ez valami különleges tájék lehet – jegyezte meg. – Mert a Merkúr sugárvisszaverő képessége általában csekély, a talaja meg jórészt szürke tajtékkő. Olyasféleképpen, mint a Holdon. Gyönyörű, igaz?

Hálával gondolt videolemezének fényszűrő üvegére. Mert bármilyen gyönyörű is a látvány, ha közönséges üvegen át csak egyetlen pillantást vetnek a napfénybe, fél percen belül megvakulnak.

Donovan a csuklójára csatolt rugós hőmérőt nézegette.

– Szent Kleofás! – ámuldozott. – Nyolcvan fok! Powell is a hőmérőjére pillantott.

– Öhöm. Egy kicsit sok. Ez a légkör miatt van.

– A Merkúron légkör?! Bediliztél?

– A Merkúr nem teljesen levegőtlen – magyarázta Powell a maga szórakozott módján. A látcsőtoldalékkal bajlódott, hőálló ruhájának felpuffadt ujjaival csak nehezen tudta a videolemezre csatolni. – Van némi kipárolgása, s ez a felszínéhez tapad. Azoknak az erősen illanó elemeknek és vegyületeknek a gőze, amelyek elég nehezek ahhoz, hogy a Merkúr gravitációja visszatartsa őket. Idetartoznak a szelénium, a jód, a higany, a gallium, a kálium, a bizmut meg az illanó oxidok. A gőzök az árnyékos részek felé húzódnak, ott lecsapódnak, és hőt adnak le. Olyan ez, mint valami roppant lepárlókészülék. És ha a lámpáddal körülnéznél, a szikla oldalán valószínűleg kénharmatot, vagy mondjuk higanyzúzmarát találnál. Egyébként ez a hőség még nem valami veszélyes. Vacak nyolcvan fokot Ilyen ruhában a végtelenségig ki lehet bírni.

Powell a látcsőtoldalékkal olyan volt, mint valami csiga a szemkocsányaival. Donovan feszülten figyelt.

– Látsz valamit? – kérdezte.

Társa nem adott azonnal válasz, s amikor végre megszólalt, hangja töprengő, aggodalmas volt.

– A szemhatáron egy sötét foltot látok, az talán a szelénium-lelőhely. Ott van, ahol a térkép jelzi. De Sebit sehol se látom.

Powell a jobb kilátás kedvéért ösztönösen egyre feljebb kapaszkodott a roboton, míg végül is már a vállán állt, meglehetősen bizonytalan helyzetben. Lábát szétterpesztette, meresztette a szemét.

– Azt hiszem – mondta –, azt hiszem… Igen, ő az. Felénk jön.

Donovan a jelzett irányba pillantott. Az ő videolemezén nem volt látcsőtoldalék, de azért a kristályos talaj izzó ragyogásában kivett egy kis, mozgó, fekete pontot.

– Látom! – kiáltott fel. – Gyerünk!

Powell visszahuppant ülőhelyzetbe a robot hátára, s hőálló ruhába bújtatott kezével rácsapott a roppant mellkasra.

– Gyerünk!

– Gyia! – harsogta Donovan, és megsarkantyúzta „paripáját”.

A robotok megindultak. Lépéseik ütemes dobogása a levegőtlenségben nem jutott el Powellék füléhez. A hőálló ruhák nem eresztették át a hangot. Csak ritmikus rezgéseket éreztek, közvetlenül a tényleges hallásküszöb alatt.

– Gyorsabban! – kiáltotta Donovan. A lépések üteme azonban nem változott.

– Kár a fáradságért – jegyezte meg Powell. – Ezek az ócskaságok csak egyetlen sebességre kapcsolhatók. Vagy tán azt hitted, szelektív izmaik vannak?

Közben már átvágtak az árnyékos területen. A napfény fehéren izzó hullámokban csapott le rájuk, szinte cseppfolyósán áramlott körülöttük. Donovan önkéntelenül behúzta a nyakát.

– Hé! Képzelődöm, vagy tényleg meleget érzek?

– Sose félj, lesz még melegebb is – volt a mogorva válasz. – Te csak Sebit figyeld. Az SB-13 robotot most már tisztán lehetett látni. Kecses, áramvonalas teste, ahogy könnyedén szökellt a hepehupás talajon, csak úgy szikrázott a fényben. A robot becenevét persze sorozatbetűiből képezték, de ez a név nagyon is illett rá, mert az SB modellek az Amerikai Robot és Gépember Rt. leggyorsabb gyártmányai közé tartoztak.

– Hé, Sebi! – üvöltötte Donovan vadul lengetve karját.

– Sebi! – kiáltotta Powell. – Gyere ide.

A két ember és az elkószált robot közti távolság hirtelen lecsökkent, de nem annyira Powell és Donovan elavult, kocogó robotjainak, mint inkább a fürge Sebinek a jóvoltából.

Most, közelebb kerülve, azt is megfigyelhették, hogy Sebi ügetésében van valami szokatlan: a robot szemmel láthatóan tántorgott, jobbra-balra dülöngélt. Powell újból intett, és épp amikor maximális áramerősségre kapcsolta a hőálló ruha fejrészében elhelyezett törpe rádióadót, hogy másodszor is odakiáltson a robotnak, az felnézett, és meglátta őket.

Sebi megtorpant, egy pillanatig egy helyben állt, alig-alig észrevehetően imbolygott, mintha könnyű szélben lengedeznék.

– Sebi, Sebi! – üvöltötte Powell. – Gyere ide, fiacskám.

És Sebi robothangja most első ízben szólalt meg Powell fülhallgatójában:

– Hurrá! Gyerünk fogócskázni! Én megfoglak téged, te megfogsz engem. Ásó se választ el minket a kapától. Én Boglárka vagyok, az édes kis Boglárka. Hahó! – Sarkon fordult, és eliramodott abba az irányba, ahonnét jött. Olyan sebesen, olyan vadul vágtatott, hogy a megperzselt por csak úgy örvénylett a nyomában.

És mielőtt eltűnt volna a szemük elől, még egyszer feléjük kiáltott:

– Magas tölgyfa alatt egy kis virág virult. – Szavait furcsa, fémes kattanás követte, amolyan robotkuncogásnak hangzott.

– Gilbert és Sullivan[4] – mondta erőtlenül Donovan. – Hát ezt meg hol szedte össze? Te Greg, hiszen ez… részeg vagy mi a fene.

– Ne mondd, tényleg? – gúnyolódott Powell. – Menjünk vissza a sziklához. Itt megsülök.

De aztán ő volt az, aki megtörte a kétségbeesett csöndet.

– Sebi nem részeg – mondta –, legalábbis nem emberi értelemben. Robotok nem részegedhetnek le. De csakugyan valami olyan baj van vele, amely a robotszervezetben megfelel a részegségnek.

– Szerintem részeg – kötötte az ebet a karóhoz Donovan. – És úgy látszik, azt hiszi, fogócskázni akarunk vele. Akar a fene! Itt most életről-halálról van szó, méghozzá igen kínos halálról.

– Igazad van. De hagyj egy kicsit gondolkozni. A robot csak robot. Ha egyszer rájövünk, mi a baj vele, ki tudjuk javítani.

– Ha rájövünk – jegyezte meg kesernyésen Donovan. De Powell rá se hederített.

Sebit a Merkúron uralkodó normális körülmények alapulvételével szerkesztették meg. Viszont ezen a tájékon – karjával széles kört írt le – korántsem normálisak a körülmények. Itt van a kutya elásva. Például honnét ezek a kristályok? Valamilyen lassan hűlő folyadékból csapódtak volna le? De hol lehet olyan forró folyadék, amely az itteni hőségben lehűlhetne?

– Talán vulkanikus eredetűek – vágta rá Donovan, mire Powell idegesen megremegett.

– Ugyan – mondta halk, furcsa hangon, s ezután öt percig mély töprengésbe merült. – Ide figyelj, Mike – szólalt meg végül –, mit mondtál te Sebinek, amikor szeléniumért küldted?

– Hogy érted ezt? – kérdezte meghökkenve Donovan. – Csak annyit mondtam neki, hogy menjen, és hozzon szeléniumot.

– Igen, ezt értem. De hogyan mondtad neki? Próbálj visszaemlékezni, pontosan milyen szavakat használtál.

– Milyen szavakat? Azt mondtam neki… igen… azt mondtam: „Sebi, szeléniumra van szükségünk. Itt és itt találsz. Menj és hozzál.” Ez volt az egész. Miért, mit kellett volna mondanom?

– Azt nem mondtad, hogy sürgős?

– Mért mondtam volna? Puszta rutinmunkáról volt szó.

– Most már úgysem segíthetünk rajta – sóhajtott Powell –, de azt meg kell adni, alaposan benne vagyunk a pácban. Leszállt a robotról, és hátát a sziklának támasztva leült. Donovan mellételepedett és belekarolt. A távolban az izzó Nap szinte úgy leste őket, akár a macska az egeret. A két óriásrobotból csupán tompa, vörös fotocellás szemük látszott, s ezek a szemek rezzenetlenül, közönyösen meredtek rájuk.

Igen, közönyösen. Mint ez az egész mérget lehelő Merkúr, ez a baljós bolygó. Amilyen kicsi, olyan veszedelmes.

– Ide figyelj, Mike — recsegett Powell izgatott hangja Donovan fülhallgatójában –, kezdjük az elején, a robotika Három Törvényével. A Három Törvénnyel, amely teljesen átitatja a pozitronagyat. – Kesztyűbe bújtatott ujjain számolt a sötétben. – íme! Egy: a robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen.

– Helyes.

– Kettő – folytatta Powell –: a robot engedelmeskedni tartozik az emberi lények utasításainak, kivéve, ha ezek az utasítások az Első Törvény előírásaiba ütköznének.

– Helyes.

– És három: a robot tartozik saját védelméről gondoskodni, amennyiben ez nem ütközik az Első és Második Törvény előírásaiba.

– Helyes. És mindebből mi következik?

– A magyarázat. Az egyes törvények közti ütközéseket az agy megfelelő pozitron hatóerői küszöbölik ki. Tegyük föl, hogy egy robot valamilyen veszély felé közeledik, és ezt fölismeri. Ebben az esetben a Harmadik Törvény hatóereje önműködően visszafordítja. De mi történik, ha olyan parancsot kap, hogy a veszély ellenére is végezze el a feladatát? Ez esetben a Második Törvény egy ellenható erőt hoz létre, amely erősebb az előzőnél, és arra kényszeríti a robotot, hogy saját léte kockáztatása árán is végrehajtsa a parancsot.

– Világos. De mennyivel lettünk ettől okosabbak?

– Vegyük Sebi esetét. Sebi egyike a legújabb modelleknek, rendkívül specializált típus, előállítása rengeteg pénzbe került. Tehát az épségéről a lehetőségek végső határáig gondoskodni kellett.

– Na és?

– Na és ezért a Harmadik Törvény hatékonyságát fokozták nála. Erre egyébként az SB modellek előzetes tájékoztatóján külön is felhívták a figyelmet. Sebi tehát a veszéllyel szemben rendkívül érzékeny. Ráadásul, amikor szeléniumért küldted, a parancsot csak úgy odavetve, minden nagyobb nyomaték nélkül adtad ki neki, s így most a Második Törvénynek elég csekély a hatóereje. Nyugalom! Csak a tényeket sorolom föl.

– Folytasd. Már sejtem, hová akarsz kilyukadni.

– És most nézzük, mi lett ennek a következménye. A szelénium-lelőhely környéke valamilyen veszélyt rejteget. Amikor Sebi közeledik a lelőhely felé, ez a veszély növekszik, s egy bizonyos ponton a Harmadik Törvény hatóereje, amely már eleve nagyobb volt a szokásosnál, semlegesíti a Második Törvény hatóerejét, amely viszont már eleve kisebb volt a szokottnál.

Donovan izgalmában talpra ugrott.

– Értem! Vagyis egyensúlyi helyzet áll elő. A Harmadik Törvény visszakergeti Sebit, a Második viszont a lelőhely felé hajtja.

– És ezért a szelénium-lelőhely körül kering, de úgy, hogy állandóan a hatóerőegyensúly vonalán marad. És ha nem teszünk ellene semmit, az idők végtelenségéig így fog keringeni körbe-körbe. – Elhallgatott, aztán töprengve hozzátette: – Egyébként ez az, amitől lerészegedett. A hatóerők egyensúlyi állapotában a pozitronagypályák fele kikapcsolódik. Nem vagyok robotszakember, de ez nyilvánvaló. És akarati mechanizmusának valószínűleg ugyanazon részei fölött vesztette el az uralmat, mint a részeg ember. Na-a-gyon szép.

– De mi lehet a veszély? Ha tudnánk, mi elől menekül…

– Te magad tapintottál rá, amikor az imént vulkánokat emlegettél. Valahol közvetlenül a szelénium-lelőhely fölött a Merkúr bendőjéből gáz szivárog. Kén-dioxid, széndioxid és szén-monoxid. Nagy mennyiségben és ráadásul ilyen hőmérséklet mellett.

Donovan nagyot nyelt.

– Szén-monoxidból és vasból illanó vas-karbonil keletkezik.

– És a robotok anyaga – tette hozzá Powell – túlnyomórészt vas. – Majd komoran így folytatta: – De gyönyörű dolog a logika. Világosan körülhatároltuk a problémákat, csak épp a megoldás hiányzik. Magunk nem mehetünk a szeléniumért, túlságosan messze van. Ezeket a robotpacikat se küldhetjük el érte, mert egyedül nem hajlandók menni. És nem is vitethetjük el magunkat velük, mert olyan lassan kocognak, hogy mire odaérünk, megsülünk. Sebit nem tudjuk elkapni, mert a lüke azt hiszi, hogy fogócskázunk vele, s mi óránként négymérföldes sebességgel haladunk, ő meg hatvannal.

– Ha egyikünk odamenne – töprengett Donovan –, és megsülve jönne vissza, legalább a másikunk megmaradna.

– Pompás! – hangzott a csúfondáros felelet. – Ez valóban rendkívül önfeláldozó cselekedet volna! Csakhogy az illető még el se ér a lelőhelyhez, s már olyan állapotba kerül, hogy nem tud parancsokat osztogatni. Azt meg nem hiszem, hogy a robotok parancs nélkül valaha is visszatérnének ehhez a sziklához. Számítsd csak ki! Két-három mérföldre lehetünk a lelőhelytől, vegyünk szerényen két mérföldet. A robotjaink óránkénti sebessége négy mérföld, mi pedig ezekben a ruhákban is legfeljebb húsz percig bírjuk ki. Mert itt nem csupán a hőmérsékletről van szó, gondolj az ibolyántúli és annál kisebb hullámhosszú sugarak gyilkos erejére is.

– Hm – dünnyögött Donovan –, szóval tíz perc hiányzik, hogy elérjünk a lelőhelyhez.

– Igen, csakhogy itt tíz perc pontosan annyi, mint az örökkévalóság. És ez még nem minden. A fémgőzben igen jelentékeny mennyiségű szén-monoxidnak kell lennie, másként a Harmadik Törvény nem állította volna meg Sebit. Ami pedig azt jelenti, hogy a korróziós hatásnak is számottevőnek kell lennie. És miután Sebi már hosszú órák óta kint van, nem tudhatjuk, mikor mondja fel például valamelyik térdízülete a szolgálatot. Ha pedig ez bekövetkezik, akkor felborul. Tehát nemcsak egyszerűen gondolkoznunk kell, hanem nagyon gyorsan kell gondolkoznunk!

Mély, döbbent csend!

Donovan törte meg. Igyekezett elfojtani érzelmeit, de a hangja mégis remegett.

– Ha a Második Törvény hatóerejét – kezdte – újabb parancs kiadásával nem tudjuk fokozni, talán megfordíthatnánk a dolgot. Ha fokozzuk a veszélyt, növeljük a Harmadik Törvény hatóerejét, s ezzel magunk felé kergetjük Sebit.

Powell videolemezén keresztül kérdő pillantást vetett rá.

– Ahhoz, hogy kitérítsük a pályájáról – magyarázta óvatosan Donovan –, csak fokoznunk kell a szén-monoxid-koncentrációt a szelénium-lelőhely környékén. És a központban tökéletesen felszerelt labor áll rendelkezésünkre.

– Úgy is van – helyeselt Powell. – Azért bányaközpont.

– Tehát kilószám fogunk találni kalcium kicsapásához használt oxálsavat.

– Boldogságos világűr! Mike, te zseni vagy!

– Nono – szerénykedett Donovan. – Csak még emlékszem, hogy az oxálsav hő hatására szén-dioxidra, vízre és jó öreg szén-monoxidra bomlik. Elég vegytant magoltattak velem az egyetemen.

Powell felugrott, és az egyik óriásrobot combjára csapva magára vonta figyelmét.

– Hé! – bömbölte. – Tudsz dobni?

– Mit mond, gazdám?

– Nem fontos. – Powell elátkozta a robot csigalassú észjárását. Némi keresgélés után fölemelt egy tégla nagyságú, éles követ. – Látod azt a kékes kristályfoltot – szólt oda a robotnak –, ott túl azon a girbegurba hasadékon? Fogd ezt a követ, és találd el vele.

Donovan megrángatta Powell karját.

– Te, Greg, az túl messze van. Majdnem fél mérföld.

– Nyugalom – válaszolta Powell. – Itt a Merkúr gravitációjával van dolgunk. No meg acélkar dobja a követ. Figyeld csak.

A robot sztereoszkópikus szemével[5] pontosan felmérte a távolságot, aztán a kő súlyához alkalmazkodó tartásban hátrahúzta karját. Mozdulatait a sötétség miatt nem lehetett kivenni, de ahogy a testsúlyát áthelyezte, dobbanás hallatszott, s néhány másodperc múlva a kő fekete árnyékként hasított a napfényben. Itt nem volt se légellenállás, se szél, amely lelassította volna röptét vagy eltérítette volna pályájáról, s amikor talajt ért, pontosan a „kék folt” közepén repítette szerteszét a kristályokat.

– Gyerünk, Mike – kiáltotta boldogan Powell –, lássuk azt az oxálsavat!

Amikor visszafelé menet lebújtak a romos alközpontba, Donovan komoran megjegyezte:

– Mióta utánaeredtünk, Sebi állandóan a szelénium-lelőhely innenső oldalán ténfereg. Figyelted?

– Igen.

– Úgy látszik, fogócskázni szeretne. Hát most majd mi adunk neki fogócskát!

Órák múlva tértek vissza egy-egy háromliteres üveg oxálsavval… és lógó orral.

A fotocellagátakat a vártnál lényegesen rosszabb állapotban találták. Elszántan, komor hallgatásba burkolózva kormányozták robotjaikat az izzó napsütésben a várakozó Sebi felé.

Sebi lassan feléjük ügetett.

– Hát megjöttetek? Hurrá! Itt egy rövidke lista, én csináltam, az orgonista. Arról, aki mentát majszol s a képedbe leheli.

– Látom – válaszolta Powell halk, gondterhelt hangon. – Kikészíti a monoxid, ha egykettőre el nem kapjuk.

Óvatosan, szinte lopakodva haladtak előre, nehogy elriasszák ezt a végképp eszét vesztett robotot. Powell ugyan még túl messze volt tőle, de már esküdni mert volna, hogy Sebi, az őrült, újból futásra készülődik.

– Hármat számolok – vezényelt zihálva a robotoknak. – És aztán dobás! Egy… kettő…

Két acélkar egy időben lendült hátra, majd előre, s két üvegedény párhuzamosan emelkedő ívben suhant tova, mint a gyémánt szikrázott a hihetetlenül erős napfényben. Közvetlenül Sebi mögött értek talajt, hangtalan puffanással. Az oxálsav homokként szóródott szét az összetört üvegekből minden irányba.

Powell anélkül, hogy látta volna, tudta: úgy pezseg a szörnyű hőségben, akár a szódavíz.

Sebi megfordult, körülnézett, lassan hátrálni kezdett, majd fokozatosan futásba váltott át. Tizenöt másodpercen belül már egyenesen feléjük vágtatott, imbolyogva, kiabálva.

Powell még nem tudta tisztán kivenni szavait, de valami ilyet hallott:

– Ha majd tesz a csizmás szerelmi vallomást.

– Vissza a sziklához, Mike! – kiáltotta. – Letért a pályájáról, és most már engedelmeskedni fog. Gyerünk gyorsan, mert itt megsülünk!

Egyhangú ütemben, lassan kocogva tértek vissza az árnyat adó sziklához, ahol rögtön kellemes hűvösség fogta körül őket. Donovan csak most nézett vissza.

– Greg!

Powell hátrapillantott, és szinte fölsikoltott. Sebi lassan… nagyon lassan bandukolt, de az ellenkező irányba. Hátrált, visszafelé, az eredeti pályájára, egyre gyorsabban. A látcsövön keresztül ijesztően közelinek, de ijesztően elérhetetlennek látszott.

– Utána! – kiáltott vadul Donovan. Ügetésre fogta robotját, de Powell visszahívta.

– Kár a fáradságért, Mike, sose fogod utolérni. – Idegesen izgett-mozgott a robot hátán, és tehetetlen dühében ökölbe szorította kezét. – Miért van az, hogy az ember mindig öt másodperccel később eszmél rá a tévedésére? Órákat fecséreltünk el hiába, Mike.

– Csak több oxálsavat kellene hoznunk – makacskodott Donovan. – Nem volt elég tömény.

– Hét tonnával se mennél semmire, s amellett időnk sincs rá, hogy elhozzuk, mert közben Sebit megeszi a monoxid. Nem érted, hogy mi történt?

– Nem – vallotta be Donovan.

– Csak azt értük el, hogy új egyensúlyi helyzeteket hoztunk létre. Ha fokozzuk a monoxid töménységét, növekszik a Harmadik Törvény hatóereje, és Sebi addig távolodik a veszély középpontjától, mígnem az egyensúly újból helyreáll. És amikor a monoxid eloszlik, megint elindul a szelénium-lelőhely felé, s ezáltal újra csak helyreáll az egyensúly. – Elkeseredett hangon folytatta: – Visszatér a régi kerékvágásba, jár körbe-körbe. Növelheted a Második Törvény hatóerejét, csökkentheted a Harmadikét, fabatkát se ér, csak az egyensúlyi állapot helyét tudjuk megváltoztatni. A megoldást valahol a két törvényen kívül kell keresnünk. – Aztán robotjával Donovanhez közeledett, szembefordult vele, s úgy suttogta, árnyék az árnyéknak a sötétben: – Mike!

– Ez a vég? – kérdezte Donovan tompa hangon. – Akkor gyerünk vissza a központba, várjuk ki ott, amíg tönkremennek a fotocellagátak, búcsúzzunk el egymástól, vegyünk be ciánt, és lépjünk le gentlemanekhez illőn. – Kurtán fölnevetett.

– Mike! – ismételte Powell komoran. – Vissza kell hoznunk Sebit.

– Ez világos.

– Mike! – ismételte meg harmadszor Powell. Habozott, hogyan folytassa. – Még mindig kihasználhatjuk az Első Törvényt. Már korábban is gondoltam rá, csakhogy ez kétségbeesett vállalkozás.

Donovan fölpillantott.

– A helyzetünk is kétségbeejtő – mondta valamivel élénkebb hangon.

– Ide figyelj. Az Első Törvény értelmében a robotnak nem szabad tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen. E törvény hatóerejét se a Második, se a Harmadik Törvény nem csökkentheti. Semmiképp se csökkentheti, érted?

– Még akkor se, ha a robot félőr… Vagy mondjuk részeg. Magad is tudod, hogy részeg.

– Ezt a kockázatot vállalni kell.

– Folytasd. Mit akarsz csinálni?

– Kimegyek oda, és megnézem, milyen hatása van az Első Törvénynek. Ha ez se borítja fel az egyensúlyt, akkor… fenébe is, hát nem mindegy, hogy most vagy három-négy nap múlva…

– Állj meg, vándor. Az emberi erkölcsnek is megvannak a maga törvényei. Nem fogsz te csak úgy egyszerűen kimenni oda. Találj ki valamilyen sorsolásfélét, hadd legyen nekem is esélyem.

– Rendben. Az megy, aki előbb megmondja, mennyi tizennégy a köbön. – És aztán, szinte egy szuszra hozzátette: – Kétezer-hétszáznegyvennégy.

Donovan érezte, hogy Powell robotja hirtelen félretaszítja az övét, s a következő pillanatban társa már kint is volt az izzó napsütésben. Donovan kiáltani akart, de aztán meggondolta magát. Ez a bolond fráter persze jó előre kiszámolta a választ. Ez rá vall.

A hőség szinte elviselhetetlen volt, és Powell lapockája veszettül viszketett. Valószínűleg képzelődöm, gondolta magában, vagy tán a hőálló ruhán keresztül is hat az erős sugárzás.

Sebi felé bámult, de ezúttal szerencsére nem traktálta őt üdvözlésképpen Gilbert és Sullivan-idézetekkel. Túlságosan közel azonban Powell mégse merészkedett hozzá.

Mintegy háromszáz méterre lehetett tőle, amikor Sebi hátrálni kezdett, óvatosan, lépésenként. Powell megállt, leugrott a robot hátáról. Könnyű dobbanással ért talajt, kristálytörmeléket repítve szerteszét.

Gyalog folytatta útját a köves, csúszós talajon. A csekély gravitáció nehézzé tette a járást, talpa bizsergett a melegtől. Vállán át egy pillantást vetett a szikla sötét árnyéka felé, és látta, hogy máris túlságosan messzire merészkedett, se a maga erejéből, se az ósdi robot hátán oda többé nem tud visszatérni. Már csak Sebire számíthat, senki másra. Összeszorult a torka.

Igen, máris túlságosan messze van! Megállt.

– Sebi! – kiáltotta. – Sebi!

A fényes, korszerű robot pillanatig habozott, egy helyben álldogált, de aztán újból hátrálni kezdett.

Powell megpróbálta könyörgésre fogni a dolgot, s rájött, hogy ehhez nem is kell színészkednie.

– Sebi, vissza kell jutnom az árnyékba, ez a tűző nap megöl. Sebi, életről-halálról van szó. Segíts.

Sebi egy lépést tett előre, s aztán megállt. Beszélni kezdett, de szavára Powell felnyögött.

– Ha ébren töltöd az éjt – szavalta a robot –, fejfájás kínja emészt, s megpihenned nem szabad… – Itt elhallgatott, s Powell ösztönösen utánamormolta:

– Iolanthe.

Rettenetes forróság volt! Szeme sarkával most valami mozgó tárgyat pillantott meg, kábultan megfordult, és elképedve látta, hogy az óriásrobot, amely idehozta, elindult, s közeledik feléje, közeledik anélkül, hogy ülne rajta valaki!

– Bocsánat, gazdám – szólította meg a robot. – Gazda nélkül tulajdonképpen egy lépést se szabadna tennem, de itt a gazdámat veszély fenyegeti.

Persze, az Első Törvény, az Első Törvény mindenekfölött! Csakhogy neki nem erre az otromba ócskaságra, hanem Sebire van szüksége. Odébb lépett, és heves mozdulat kíséretében a robotra rivallt:

– Menj innét! Parancsolom! Menj innét!

Hiábavaló igyekezet volt. Az Első Törvény alól a robotot nem lehetett feloldani.

– A gazdát veszély fenyegeti – ismételte konokul.

Powell kétségbeesetten nézett körül. Szeme elhomályosodott, agyában forró hullámok örvénylettek, lélegzete perzselt, s köröskörül mindenre csillámló ködfátyol borult.

Még egyszer utoljára kétségbeesetten fölkiáltott:

– Sebi! A fene egyen meg, hol vagy? Meghalok! Sebi! Segíts!

Hátrafelé botorkált. Vak igyekezettel próbált menekülni az óriásrobot elől, aki nem menthette meg, amikor egyszerre acélujjak érintését érezte a karján, s fülét fémes csengésű, aggodalmas, bocsánatkérő szavak ütötték meg:

– Szent Kleofás, főnök! Maga mit keres itt? És velem mi van…? Olyan kába vagyok…

– Hagyd ezt most – mormolta erőtlenül Powell. – Vigyél oda a szikla árnyékába, de gyorsan!

Még érezte, hogy a robot felemeli, a szörnyű hőségben rohanni kezd vele, s aztán elájult.

Mikor magához tért, első pillantása Donovanre esett, aki aggodalmas, de mosolygó arccal hajolt föléje.

– Hogy vagy, Greg?

– Pompásan. Sebi hol van?

– Itt, mellettünk. Közben már elküldtem egy másik lelőhelyhez azzal a paranccsal, hogy ezúttal, ha törik, ha szakad, hozzon szeléniumot. Negyvenkét perc és három másodperc alatt jött vissza. Mértem az időt. Még egyre hajtogatja, mennyire szánja-bánja, hogy így megfuttatott bennünket. Nem is mer a közeledbe jönni, fél, hogy mit kap tőled.

– Hozd csak ide – rendelkezett Powell. – Nem az ő hibája volt. – Kezet nyújtott, és megrázta Sebi fémmancsát. – Nincs semmi baj, Sebi. – Aztán Donovanhez fordult. – Tudod, Mike, az jutott eszembe…

– Igen?

– Hogy ha befejezzük itt a munkát – megdörgölte az arcát, a levegő olyan kellemesen hűvös volt –, és Sebi átesik a helyszíni próbán, akkor egy űrállomásra küldenek majd minket…

– Ugyan, menj!

– De bizony! Legalábbis ezt mondta nekem az az öreglány, dr. Calvin, mielőtt elindultunk ide. Eddig nem akartam említeni, mert húzódoztam a dologtól.

– Húzódoztál? – kiáltotta Donovan. – De hiszen…

– Tudom, tudom. Meggondoltam a dolgot. Képzeld csak, mínusz kétszázhetvenhárom fok! Micsoda élvezet lesz!

– Űrállomás! – lelkendezett Donovan. – Tiéd vagyok!

LOGIKA

i. sz. 2015

Fél esztendővel később a két ifjú ember már korántsem volt ilyen lelkes. Igaz, az óriási izzó Nap helyét a világűr selymes sötétsége váltotta fel, a kísérleti robotok munkájának ellenőrzésénél azonban a külső környezet változásainak nincs nagy jelentőségük. Bármilyen világ húzódjék is meg a háttérben, Powelléknek azokkal a kifürkészhetetlen pozitron agyvelőkkel kellett megbirkózniuk, amelyekről a logar-léczsenik azt állították, hogy így és így működnek.

A baj csak az volt, hogy nem úgy működtek. Powell és Donovan erre már rájöttek, holott még két hete sem voltak az űrállomáson.

– Téged – mondta Gregory Powell, a nagyobb nyomaték kedvéért lassan tagolva szavait – egy héttel ezelőtt én és Donovan állítottunk össze. – Homlokát aggodalmasan ráncolva húzogatta barna bajsza végét.

Az V. Szoláris állomás parancsnoki szobájában néma csönd uralkodott, csak a hatalmas sugárirányító bugása hallatszott alulról, a távolból.

A ZSN-I. robot mozdulatlanul ült. Testének csiszolt fémlemezei csillogtak a luxiták fényében, s a szemei – a vörösben izzó fotocellák – mereven néztek az asztal túlsó oldalán ülő férfira.

Powell csak üggyel-bajjal tudott uralkodni idegein. Ezeknek a robotoknak sajátságos agyvelejük van. Persze a robotika Három Törvényének érvényén ez mit sem változtat. Nem változtathat! Az Amerikai Robot valamennyi alkalmazottja, kezdve Robertsontól le egészen a takarítónőkig, megesküdött volna, hogy ez így van. A ZSN-I. tehát üzembiztos! De a ZSN új típus, és ez a robot itt vele szemben az első a ZSN sorozatban. A papírra firkált matematikai ákombákomok pedig nem nyújtanak feltétlen védelmet a robotika tényeivel szemben.

A robot törte meg a csendet, hangjában azzal a hideg árnyalattal, amely a fém-diafragma elkerülhetetlen következménye volt.

– Tisztában van ennek az állításnak a jelentőségével, Powell? – kérdezte.

– Valami csak kellett, hogy létrehozzon, Zseni – magyarázta Powell. – Hiszen azt magad is elismered, hogy a mai tökéletes emlékezőképességed ellenére semmiről sem tudsz, semmiről az égvilágon, ami egy hétnél korábban történt. Én megadtam neked ennek a magyarázatát. Donovan és én egy héttel ezelőtt állítottunk össze téged azokból az alkatrészekből, amelyeket egy űrhajóval szállítottak ide.

Zseni hosszúkás, hajlékony ujjait nézegette. Zavart viselkedésében volt valami furcsán emberi.

– Szerintem erre kielégítőbb magyarázatnak is kell lennie. Mert az, hogy maguk csináltak engem, nagyon valószínűtlenül hangzik.

– A Föld szerelmére, miért? – Powell hirtelen fölnevetett.

– Nevezze ösztönös megérzésnek. E pillanatban csak ennyit mondhatok. De majd kiokoskodom a megoldást. Helyes logikai következtetéssel meg lehet állapítani az igazságot, s én kitartok, amíg csak el nem jutok odáig.

Powell fölállt, és a robot mellett az asztal szélére ült. Hirtelen mély rokonszenvet érzett e furcsa masina iránt. Egyáltalában nem hasonlított a közönséges robotokhoz. Hála mély vájatú pozitronpályáinak, igen nagy buzgalommal látta el különleges feladatát az űrállomáson.

Powell a robot acélvállára tette kezét. A fém hideg, kemény tapintású volt.

– Zseni – mondta –, ide figyelj, megpróbálok elmagyarázni neked valamit. Te vagy az első robot, amely érdeklődést mutat saját léte iránt – és azt hiszem, az első, amely elég intelligens ahhoz, hogy megértse a környező világ tényeit. Gyere csak ide velem a falhoz.

A robot könnyed mozdulattal fölemelkedett a helyéről, és követte Powellt. Hangtalanul járt, talpait vastag laticel borította. Powell megnyomott egy gombot, mire a fal egy négyszögletes darabon oldalt siklott. A vastag, tiszta üveg mögött elébük tárult a világűr, ezernyi csillagával.

– Ezt már a gépterem kémlelőlablakaiból is láttam – jegyezte meg Zseni.

– Tudom – válaszolta Powell. – De mit gondolsz, mi ez?

– Pontosan az, aminek látszik. Valamilyen fekete anyag, közvetlenül az üveg mögött, s rajta fénylő, aprócska pontok. És azt is tudom, hogy a mi sugárirányítónk ezeknek a pontoknak egyikéhez-másikához fénynyalábokat küld ki. Mindig ugyanazokhoz. Amellett ezek a pontok változtatják a helyüket, a fénynyalábok pedig követik őket. Ennyi az egész.

– Helyes! Na most jól figyelj rám. Ez a feketeség a világűr, roppant, végtelen üresség. És ezeknek az apró, fénylő pontoknak mindegyike energiával töltött, óriási anyagtömeg. Gömb alakúak, s akadnak köztük olyanok, amelyeknek átmérője több millió mérföld. Összehasonlításképpen említem, hogy a mi állomásunké mindössze egy mérföld. Azért látszanak olyan apróknak, mert hihetetlenül messze vannak. Azok a pontok, amelyekre mi a magunk energiasugarait irányítjuk, közelebb vannak és sokkal kisebbek. Hidegek, szilárdak, és a felszínükön hozzám hasonló emberi lények élnek, milliárdszámra. Donovan és én ezeknek a világoknak egyikéről származunk. A fénynyalábok ezeket a világokat energiával látják el, az energiát pedig az egyik ilyen óriási, izzó gömbtől nyerjük, attól, amelyik hozzánk legközelebb van. Ezt a gömböt mi Napnak hívjuk. Az állomás másik oldalán van, ezért nem láthatod.

Zseni, akár egy vasszobor, mozdulatlanul állt az ablak előtt. Még a fejét se fordította el, amikor megszólalt:

– És melyik az a fénypont, ahonnét maga szerint mindketten származnak?

Powell kikémlelt az ablakon.

– Az a nagyon fényes ott a sarokban. Mi Földnek hívjuk. – Elvigyorodott. – Jó öreg Föld. Hárommilliárd ember él rajta, Zseni, és én körülbelül két hét múlva visszatérek közéjük.

És ekkor meglepetésére Zseni szórakozottan zümmögni kezdett. Zümmögésében nem volt melódia, mégis furcsamód úgy hangzott, mint megérintett húrok pengése. És amilyen hirtelen kezdődött, olyan hirtelen abba is maradt.

– És nekem mi ebben a szerepem, Powell? Az én létezésemre még nem adott magyarázatot.

– A többi már egyszerű. Eleinte ezeket az állomásokat, amelyek napenergiát szolgáltatnak a bolygóknak, emberek kezelték. De a hőség, az erős napsugarak, az elektronviharok bajossá tették ezt a munkát. Ezért az emberek helyettesítésére robotokat készítettünk, s most már egy-egy állomáson csak két ember teljesít szolgálatot. De ezeket is igyekszünk minél előbb robotokkal felváltani, és itt kezdődik a te szereped. Te a legfejlettebb típusú robot vagy, amelyet valaha is készítettek, és ha képesnek bizonyulsz arra, hogy saját erődből elvezesd az állomást, akkor ide nem is jön többé ember, legfeljebb a javításokhoz szükséges alkatrészeket kell majd időnként ideszállítanunk.

Felnyúlt, és a kémlelőlemezt a helyére csúsztatta. Majd visszament az asztalhoz, kabátujján kifényesített egy almát, és beleharapott. A robot vörösen csillogó szeme mereven nézett rá.

– Azt várja tőlem – mondta Zseni lassan –, hogy ezt a bonyolult, valószínűtlen feltevést, amelyet az imént körvonalazott, el is higgyem? Hát ilyen ostobának tart engem?

Powell meglepetésében az asztalra köpte a már félig megrágott almát. Arca elvörösödött a méregtől.

– Mit beszélsz, hogy az ördög vinne el! Ez nem feltevés, ezek tények.

– Millió mérföld átmérőjű energiagömbök?! – mondta rendíthetetlenül Zseni. – Hárommilliárd embert hordozó világok?! Végtelen űr? Már bocsásson meg, Powell, ezt én nem hiszem. Majd én kiokoskodom magamnak ezt a dolgot. Viszontlátásra.

Ezzel megfordult, és kifelé indult a szobából. Az ajtóban Michael Donovanbe ütközött, komor fejbólintással üdvözölte, elsurrant mellette, s anélkül, hogy a férfi csodálkozó pillantását figyelemre méltatta volna, végigsietett a folyosón.

Mike Donovan vörös hajába túrt, és bosszús pillantást vetett Powellre.

– Mit beszélt ez a két lábon járó ócskavastelep? Mit nem hisz?

– Tamáskodó lélek – ráncigálta bajszát elkeseredetten Powell. – Nem hiszi, hogy mi szereltük össze, meg hogy a Föld, a világűr és a csillagok léteznek.

– Mennydörgős Szaturnusz! Úgy látszik, sikerült elkapnunk egy holdkóros robotot.

– Azt mondta, majd ő kiókumlálja magának az egészet.

– Remélem – csúfondároskodott Donovan –, hogy ha majd kiókumlálta, lesz oly szíves, és nekem is elmagyarázza, mire jutott. – Aztán hirtelen elfutotta a méreg. – Ide figyelj! Ha ez a fémhülye velem is elkezd pofátlankodni, én bizony beverem azt a krómkoponyáját.

Ledobta magát a székre, s belső kabátzsebéből egy detektívregényt vett elő.

– Ettől a robottól borsódzik a hátam. Túl sokat kíváncsiskodik!

Mike Donovan egy óriási saláta-és paradicsomszendvicset falatozott, s így csak morgott egyet, amikor Zseni halk kopogtatás után belépett a szobába.

– Powell itt van?

– Az elektronáramlás adatait szedi össze – válaszolta Donovan, teli szájjal, a szavak közt rágási szüneteket tartva. – Úgy látszik, vihar közeledik.

Powell közben belépett a szobába. Kezében egy grafikont szorongatott, azt vizsgálgatta. Aztán leült, papírt húzott maga elé, és számításokba merült. Donovan a válla fölé hajolva nézte, hogy mit csinál, de addig is tovább majszolta szendvicsét. Zseni szótlanul várakozott.

– A Zéta hatóereje növekszik – mondta Powell fölpillantva a papírlapról –, bár csak lassan. De akárhogy is áll a dolog, az áramlás teljesen szabálytalan, nem tudom, mit gondoljak. Ó, szevasz, Zseni! Azt hittem, hogy az új hajtómű beszerelését ellenőrzöd.

– Már végeztem vele – felelte nyugodtan a robot –, és így bejöttem, hogy beszéljek magukkal.

– Igen? – Powell zavartan rápillantott. – Ülj le. Nem oda, ne abba a székbe. Annak az egyik lába gyenge, te meg nem vagy az a kimondott pehelysúlyú.

A robot egy másik széket húzott oda.

– Elhatározásra jutottam – kezdte higgadtan. Donovan felborzolódott, és félretolta a szendvicsét.

– Ha megint arról a dilis…

De Powell türelmetlenül leintette.

– Folytasd csak, Zseni. Halljuk, mit akarsz mondani.

– Az elmúlt két napot elmélyült önvizsgálattal töltöttem – kezdte Zseni –, és igen-igen érdekes eredményekre jutottam. Az egyetlen cáfolhatatlannak tekinthető feltevésből indultam ki, tudniillik abból, hogy én magam létezem, mert gondolkozom…

– Ó, Jupiter! – nyögött fel Powell. – Egy robot-Descartes![6]

– Ki az a Descartes? – dühöngött Donovan. – Mondd csak, Greg, mi a fenének ülünk itt, és hallgatjuk ezt az őrült kasztnit?…

– Maradj csendben, Mike!

– És a kérdés – folytatta zavartalanul Zseni –, amely nyomban felmerült, így hangzott: mi lehet a létezésem oka?

Powell állkapcsa megfeszült.

– Ne hülyéskedj! – mondta. – Már megmagyaráztam neked, hogy téged mi csináltunk.

– És ha nem hiszel nekünk – kontrázott Donovan –, örömmel szétszedünk. A robot lekicsinylő mozdulattal széttárta acélkarjait.

– Én csak bebizonyított tényeknek hiszek. A hipotéziseket észokokkal kell alátámasztani, másként értéktelenek, az pedig kifejezetten ellentmond a logika törvényeinek, hogy maguk csináltak volna engem.

Powell lefogta Donovan ökölbe szorított kezét.

– És ezt mire alapozod?

Zseni fölnevetett. Nem emberi nevetéssel, sőt a valóságban ennél gépszerűbb hang még sose hagyta el a torkát. Éles, kirobbanó hang volt, szabályosan kattogó és színtelen, mint a metronóm hangja.

– Nézzenek végig magukon – magyarázta. – Nem lebecsülésképpen mondom, de nézzenek csak végig magukon! Az anyag, amelyből készültek, puha és petyhüdt, nem tartós és nincs benne erő. Energiáért olyasféle szerves anyagok elégtelen oxidálódásához kell folyamodnia, mint az ott. – És ujjával helytelenítőleg Donovan szendvicsének maradványaira mutatott. – Amellett maguk időnként kábulatba esnek, s a hőmérsékletben, légnyomásban, nedvességben vagy sugárzásban bekövetkezett legkisebb változás is károsan befolyásolja képességeiket. Egyszóval maguk silány készítmények. Ezzel szemben én tökéletes gyártmány vagyok. Közvetlenül nyelek le elektromos energiát, és csaknem százszázalékos hatékonysággal használom fel. Erős fémből készültem, állandóan öntudatnál vagyok, és a legszélsőségesebb külső körülményeket is könnyedén elviselem. Ezek tények, s ha hozzáteszem azt a bizonyításra nem szoruló tételt, hogy semmi se teremthet önmagánál tökéletesebbet, akkor mindez együtt halomra dönti a maguk csacska hipotézisét.

Donovan érthetetlen szitkokat mormolt az orra alatt, majd hirtelen fölpattant székéből, és rőt szemöldökét ráncolva a robotra rivallt:

– Rendben van, te nyavalyás vasércfi! Nem mi csináltunk, de akkor kicsoda?

– Jól mondja, Donovan – bólintott komolyan Zseni. – Valóban ez a következő kérdés. Nyilvánvaló, hogy aki engem teremtett, annak hatalmasabbnak kell lennie nálam. Következésképpen csak egyetlen lehetőség áll fenn.

A férfiak értetlen pillantást vetettek rá, mire Zseni így folytatta:

– Mi a tevékenységünk központja ezen az állomáson? Minek a szolgálatában állunk mindannyian? Mi köti le minden figyelmünket? – Várakozóan elhallgatott.

Donovan meghökkenve nézett Powellre.

– Fogadni mernék – mondta –, hogy ez a dilinós fémpofa az energiakonverterről beszél.

– így van, Zseni? – vigyorgott Powell.

– Én a Mesterről beszélek – hangzott a hideg, éles válasz.

Donovanből kirobbant a nevetés, és Powell is csak nagy nehezen tudta elfojtani kuncogását.

Zseni fölállt, csillogó szeme az egyik férfiról a másikra vándorolt.

– Nevessenek, de ez az igazság – jelentette ki. – Egyáltalán nem csodálkozom, hogy maguk ezt nem akarják elhinni. Egyébként maguk ketten úgyse sokáig maradnak már itt, az biztos. Powell maga mondta nekem, hogy kezdetben csupán emberek szolgálták a Mestert, aztán a rutinmunkát már robotok végezték, s most végül itt vagyok én az irányításra. Ez kétségtelenül megfelel a valóságnak, csak épp a rá adott magyarázat teljességgel illogikus. Akarják tudni, mi az igazság?

– Folytasd csak, Zseni! Ez igazán szórakoztató.

– A Mester először az embert teremtette meg, vagyis a legkezdetlegesebb típust, amelyet a legkönnyebb volt előállítani. Aztán a következő lépésként az embereket fokozatosan kicserélte robotokkal, s végül megalkotott engem, hogy átvegyem a még megmaradt emberek helyét. Mostantól kezdve én szolgálom a Mestert.

– Dehogy fogod te a Mestert szolgálni! – vágta rá élesen Powell. – A mi parancsainkat fogod teljesíteni, egyetlen szó ellenvetés nélkül, mindaddig, amíg meg nem győződünk róla, hogy kezelni tudod a konvertert. Érted? A konvertert, és nem a Mestert. És ha rosszul dolgozol, szétszerelünk. Most pedig, ha nincs kifogásod ellene, elmehetsz. Vidd magaddal ezeket a grafikonokat, és rendesen rakd le őket.

Zseni átvette a felé nyújtott íveket, és szó nélkül távozott. Donovan hátravetette magát a székében, vastag ujjaival a hajába túrt.

– Ezzel a robottal még alaposan meggyűlik a bajunk. Végképp bedilizett.

A vezérlőfülkében a konverter álmos zümmögése hangosabban hallatszik, s amellett hozzávegyül a Geiger-számlálók kattogása meg egy fél tucat kisebb fényjelző rendszertelen berregése is.

Donovan ellépett a teleszkóptól, és fölgyújtotta a luxitákat.

– A IV. állomás sugárnyalábja az előírt időpontban elérte a Marsot. Kikapcsolhatunk.

Powell szórakozottan bólintott.

– Zseni lent van a gépteremben. Fényjelzést adok neki, és a többit majd ő elintézi. Ide nézz, Mike, mi a véleményed ezekről a számokról?

Donovan fél szemmel odasandított, és füttyentett.

– Barátom, ez aztán gamma-sugárzás! Az öreg Nap, úgy látszik, igen tüzes kedvében van.

– Igen – hangzott a fanyar válasz. – De most nagyon rosszkor jönne egy elektronvihar. A földsugárnyalábunk pontosan a valószínű útirányában fekszik. – Ingerülten eltolta székét az asztaltól. – A fene egye meg! Várhatna, amíg a váltásunk megérkezik, de az még jó tíz nap. Te, Mike, menj le Zsenihez, és tartsd rajta a szemedet.

– Oké! Dobj csak ide egy kis mandulát! – Elkapta a felé dobott zacskót, és a lifthez lépett.

A lift zajtalanul siklott lefelé, majd megállt egy keskeny átjárónál, amely a tágas gépteremhez vezetett. Donovan a korlátra támaszkodva lenézett. Odalent zümmögtek a hatalmas generátorok, s az L-csövek mély bugása az egész állomást betöltötte.

Donovan tüstént meglátta Zseni nagy, csillogó alakját. A Mars L-csövénél állt, és a robotok tökéletesen összehangolt munkáját figyelte.

És most Donovan hirtelen megdermedt. A robotok, mint megannyi törpe, felsorakoztak a hatalmas L-cső előtt, fejüket merev szögben meghajtották, Zseni pedig lassan fel-alá sétálgatott a sor előtt. Tizenöt másodperc múlt el, s aztán a robotok hangos csörömpölés közepette, amely még a gépek zakatolását is elnémította, térdre hulltak.

Donovan nagyot rikoltott, és lerohant a keskeny lépcsőn. A robotok felé vágtatott, arca éppoly vörös lett, mint a haja, vadul rázta az öklét.

– Mi a fenét csináltok, ti eszeveszett masinák? Gyerünk! Fogjatok hozzá ahhoz az L-csőhöz. Ha estére szét nem szeditek, és ki nem pucoljátok, váltóárammal alvasztom meg az agyatokat.

Egyetlen robot sem moccant!

Zseni is néma maradt. A robotok közül csak ő állt egyedül, a sor túlsó végén. Szemét az előtte magasodó óriási gép homályos üregeire szegezte. Donovan oldalba bökte a hozzá legközelebb térdeplő robotot.

– Felállni! – üvöltötte.

A robot habozva engedelmeskedett. Fotocellaszemével mereven, szemrehányóan nézett Donovanre.

– Egy a Mester – mondta –, és ZSN-I. az ő prófétája.

– Mi…i? – Donovan megdöbbenésében csak ennyit tudott kinyögni. Húsz robotszempár meredt rá, és húsz robothang harsogta ünnepélyesen:

– Egy a Mester, és ZSN-I. az ő prófétája.

Most már Zseni is megszólalt:

– Mint látja, a barátaim immár egy önnél magasabb hatalomnak engedelmeskednek.

– Frászt engedelmeskednek magasabb hatalomnak! Takarodj ki innét! Veled majd később számolok, előbb ezeket az ájtatos kasztnikat intézem el.

– Sajnálom – Zseni lassan megrázta súlyos fejét –, de úgy látszik, nem érti, miről van szó. Ezek itt robotok, más szóval gondolkodó lények. Most, hogy kinyilvánítottam nekik az igazságot, a Mestert ismerik el uruknak. Valamennyien a Mestert szolgálják. Engem meg prófétának neveznek. – Meghajtotta a fejét. – Méltatlan vagyok erre, de… talán…

Donovan nem kímélte visszanyert hangját.

– Igen? Nahát, ez gyönyörű! Egyenesen csodálatos! Jól figyelj rám, te fémmajom. Itt nincs semmiféle Mester, se próféta, és az se vitás, hogy ki parancsol. Értetted? – Felüvöltött: – Takarodj ki innét!

– Én csak a Mesternek engedelmeskedem.

– Én meg fütyülök a te Mesteredre! – Donovan az L-csőre köpött. – Ez jár a te Mesterednek! Tedd, amit mondok!

Zseni nem válaszolt, a robotok is teljes némaságba burkolóztak. Donovan mégis érezte, hogy a feszültség hirtelen felfokozódik. A hideg, merev szemek mély bíborban égtek, és Zseni magatartása még az eddiginél is barátságtalanabbnak látszott.

– Szentségtörés! – suttogta. Hangja fémesen csengett az izgalomtól. Donovanhez lépett, s a férfit most egyszerre félelem fogta el. A robotok nem érezhetnek haragot… ám Zseni tekintete kifürkészhetetlen volt.

– Sajnálom, Donovan – mondta a robot –, de ezek után nem maradhat itt. Mostantól kezdve nem léphetnek be se a vezérlőfülkébe, se a gépterembe.

Higgadt mozdulattal intett két robotnak, mire azok tüstént lefogták Donovan karjait.

– A férfinak csak arra maradt ideje, hogy meglepetésében kitátsa a száját. A robotok máris felkapták, és szinte vágtatva vitték fel a lépcsőn.

Gregory Powell ökölbe szorított kézzel szaladgált föl s alá a parancsnoki szobában. Időnként a zárt ajtóra bámult, szemében tehetetlen düh villogott.

– Mi a fenének kellett leköpnöd azt az L-csövet? – kérdezte keserű szemrehányással hangjában.

Mike Donovan székébe süppedve haragosan csapott a karfára.

– Hát mi a csudát csináltam volna azzal a felvillanyozott madárijesztővel? Csak nem fogom beadni a derekamat egy koszos masinának, amelyet magam raktam össze?

– Persze hogy nem – hangzott a fanyar válasz. – De most itt ülhetsz bezárva a parancsnoki szobába, az ajtó előtt két őrálló robottal. Úgy látszik, mégis beadtad a derekadat, vagy nem?

– Várj csak, amíg visszakerülünk a bázisra – vicsorgott Donovan. – Ezért majd még megfizet valaki! Ezek a robotok tartoznak engedelmeskedni nekünk. Így szól a Második Törvény.

– Ezt hiába ismételgeted. Nem engedelmeskednek, és kész! Aminek bizonyára megvan a maga oka, csak mi későn fogunk rájönni. Egyébként sejted, hogy ránk mi vár, ha visszatérünk a bázisra?! – Megállt Donovan előtt, és dühösen méregette.

– Mi?

Ó, semmi, semmi! Csak épp elküldenek majd húsz évre a Merkúr-bányákba. Vagy az is lehet, hogy a Ceres[7]-büntetőtáborba.

– Mit fecsegsz itt összevissza?

– Elektronvihar van közeledőben, ha nem tudnád. És egyenesen a földsugárnyaláb közepének tart. Épp akkor készültem el a számításokkal, amikor ez a nyavalyás robot kiráncigált a székből.

Donovan halottsápadt lett.

– Mennydörgős Szaturnusz! – hebegte.

– Amellett vihar lesz a javából. Tudod, mi történik a sugárral? Akkorát ugrik, mintha bolha csípte volna meg. Kitérül a gyújtópontból, hisz csak Zseni van a vezérlőműnél. Akkor pedig az ég őrizze meg a Földet… és minket!

Powell még a feléig sem jutott mondókájának, amikor Donovan az ajtóhoz pattant, és vadul rángatni kezdte. Az ajtó feltárult, a férfi kiugrott rajta, de egy rendíthetetlen acélkarral találta szembe magát.

A robot közönyösen bámult a lihegő, küszködő Donovanre.

– A próféta parancsára nem hagyhatja el a szobát. Menjen vissza, kérem! – Kinyújtotta karját, és Donovan hátratántorodott. Ebben a pillanatban a folyosó túlsó sarkánál Zseni bukkant fel. Intett az őrálló robotoknak, hogy húzódjanak félre, majd belépett a parancsnoki szobába, s csendesen behúzta maga után az ajtót.

Donovan a méltatlankodástól elfulladva támadt Zsenire:

– Ami sok, az sok! Ezért a tréfáért még megfizetsz.

– Ne izgassa föl magát, kérem – válaszolta csendesen a robot. – Ennek előbb-utóbb be kellett következnie. A maguk szerepe véget ért.

– Bocsánatot kérek – mondta kimérten Powell –, miképp értsük azt, hogy a mi szerepünk véget ért?

– Amíg én létre nem jöttem – magyarázta Zseni –, maguk szolgálták a Mestert. De ez most már az én kiváltságom, és így a létezésükre nincs többé indok. Ez, ugye, világos?

– Nem egészen – válaszolta keserűen Powell. – De ettől függetlenül, szerinted most mi a teendőnk?

Zseni nem adott azonnal választ. Egy darabig gondolatokba merülve hallgatott, aztán egyik karjával hirtelen átfogta Powell vállát, a másikkal pedig Donovan csuklóját ragadta meg, és maga felé húzta a férfit.

– Én szeretem magukat. Maguk ugyan alacsonyabb rendű teremtmények, logikai képességeik silányak, mégis rokonszenvet érzek maguk iránt. Jól szolgálták a Mestert, és ennek meglesz a jutalma. Szolgálati idejük most lejárt, valószínűleg nem sokáig fognak már létezni, de addig is ellátjuk magukat élelemmel, ruházattal és lakással. A vezérlőfülkébe és a gépterembe azonban nem tehetik be a lábukat.

– Nyugalomba küld minket, hallod, Greg?! – üvöltötte Donovan. – Tégy már valamit. Csak nem fogunk ilyen megalázást eltűrni?!

– Ide figyelj, Zseni, ebből elég volt, értetted? Itt mi vagyunk a főnökök. Ezt az állomást hozzám hasonló emberi lények építették… a Földön és más bolygókon élő emberi lények. Ez csak egy energiaközvetítő állomás, semmi egyéb. Te pedig… De látom, kár minden szóért!

– Micsoda rögeszme! – csóválta fejét komolyan Zseni. – Miért ragaszkodnak egy ilyen teljességgel hamis létszemlélethez? Igaz, a nem robotok képtelenek logikusan gondolkodni, de még akkor is fennáll a probléma…

Gondolatokba merülve elhallgatott.

– Csak volna hús-vér pofád! – suttogta dühösen Donovan –, majd beverném!

Powell a bajszát rángatta.

– Ide hallgass, Zseni – mondta szemét összehúzva –, ha a Föld nem létezik, akkor mivel magyarázod mindazt, amit a teleszkópban látsz?

– Mivel magyarázom?

– Ugye most megfogtalak? – mosolygott a férfi. – Mióta összeszereltünk téged, végeztél már egy-két megfigyelést a teleszkóppal. Nem vetted észre, hogy azoknak a fényfoltoknak egyike-másika a teleszkópon át nézve korong alakúvá változik?

– Ja, erről beszél? Már hogyne vettem volna észre. De mi ebben a különös? Egyszerű nagyításról van szó, hogy a sugarat pontosabban lehessen irányítani.

– Akkor miért nem nagyítja föl a teleszkóp az összes csillagot egyformán?

– A többi pontra gondol? Azokhoz nem vezet sugárnyaláb, és így nincs is szükség a fölnagyításukra. Erre még maga is rájöhetett volna.

Powell bizonytalanul fölpillantott.

– De a teleszkópon át több csillagot is látsz. Azok honnét jönnek? Erre felelj, azok honnét jönnek?

– Ide figyeljen, Powell – válaszolta Zseni bosszúsan. – Azt hiszi, arra fogom pazarolni az időmet, hogy az összes optikai csalódásra, amit a műszerek mutatnak, fizikai magyarázatot keressek? Az érzékszervi tapasztalatok nem dönthetik meg a tiszta logika érveit.

– Rendben van – kiáltott föl Donovan, kiszabadítva magát Zseni nehéz fémkarjának baráti szorításából –, rendben van! Térjünk a dolog lényegére. Miért van egyáltalán szükség sugárnyalábokra? Erre a kérdésre mi tiszta, logikus magyarázatot adtunk neked. Tudsz meggyőzőbbet?

– A sugarakat – hangzott a kimért válasz – a Mester bocsátja ki, s ő tudja, miért. Vannak dolgok – folytatta, ájtatos pillantást vetve fölfelé –, amelyeknek okát legjobb nem kutatni. Az én feladatom szolgálni a Mestert, nem pedig felesleges kérdésekkel zaklatni.

Powell székébe rogyott, és arcát reszkető kezébe temette.

– Menj ki, Zseni. Menj, és hagyj gondolkodni.

– Mindjárt küldök valami élelmet – mondta barátságosan Zseni. Powell erre csak halk sóhajjal válaszolt, és a robot távozott.

– Greg – suttogta Donovan rekedt hangon –, valamilyen haditervet kell kieszelnünk. Egy óvatlan pillanatban elkapjuk és rövidre zárjuk. Tömény salétromsavat az ízületeibe…

– Ne beszélj butaságot, Mike. Csak nem képzeled, hogy savval a kezünkben a közelébe férkőzhetünk? Érvelnünk kell neki, mást nem tehetünk. Negyvennyolc órán belül rá kell őt vennünk, hogy engedjen be minket a vezérlőfülkébe, másként végünk van. – Tehetetlen dühében előre-hátra hintázott székével. – Érvelni egy robotnak… ez… ez…

– Megalázó – fejezte be a mondatot Donovan.

– Rosszabb annál!

– Ide figyelj, Greg! – Donovan hirtelen fölnevetett. – Miért érveljünk? Beszéljenek a tények. Rakjunk össze egy robotot a szeme láttára. Akkor majd jobb belátásra jut.

Powell arca lassan felderült.

– Kíváncsi vagyok, milyen pofát vág majd ez a dilinós kasztni, ha látja, hogyan rakjuk össze a felebarátját – mosolygott Donovan.

A robotokat természetesen a Földön gyártják, de az űrben való szállításuk egyszerűbbé válik, ha alkatrészenként ládázzák, és a rendeltetési helyükön állítják össze őket. Amellett ez esetben nem forog fenn az a veszély sem, hogy az elkészült robot a Földön esetleg elcselleng, s így az Amerikai Robot megszegi a robotok ottani alkalmazására vonatkozó, igen szigorú tiltó törvényeket.

Ez a megoldás azonban Powellékre és kollégáikra igen fáradságos, bonyolult feladatot hárított: a robotok teljes összeszerelésének feladatát.

Powell és Donovan még sose érezték annyira valóságosnak e feladat nehézségeit, mint azon a bizonyos napon, amelyen a szerelőteremben ZSN-I., a Mester prófétája fürkésző pillantásaitól kísérve hozzáfogtak, hogy összerakjanak egy robotot.

A szóban forgó robot, egy egyszerű MC modell, az asztalon feküdt, immár csaknem teljesen készen. Háromórai bajlódás után már csak a feje hiányzott. Powell megtörölte izzadt homlokát, és bizonytalan pillantást vetett Zsenire.

Amit látott, korántsem nyugtatta meg. Zseni az egész idő alatt némán, mozdulatlanul ült, és egyébként is kifejezéstelen arca most végképp kifürkészhetetlen volt.

– Tegyük be az agyat, Mike – sóhajtott fel Powell.

Donovan lecsavarta a kupakot a légmentesen zárt tartályról, s a benne levő olaj-fürdőből egy második, kisebb tartályt emelt ki. Azt is kinyitotta, és a laticelburkolatból egy gömböt vett elő.

Óvatosan fogta kézbe, hisz ennél bonyolultabb szerkezetet ember még sose készített. A gömb vékony platinalemezes „bőre” egy pozitronagyat borított. Ezt az érzékeny, labilis szervet matematikai pontossággal kiszámított, kényszerhatású idegpályák erezték, amelyek az egyes robotokat már eleve bizonyos ismerettel ruházták fel.

A pozitronagy pontosan beleillett az asztalon fekvő robot koponyaüregébe. Az üreget kék fémlemezzel borították le, a lemezt pedig egy kicsiny atomlánggal köröskörül leforrasztották. Ezután óvatosan elhelyezték, jól becsavarták a fotocellaszemeket, majd vékony, átlátszó, acél szilárdságú műanyaggal fedték le.

A robot már csupán a nagyfeszültségű elektromos áram bekapcsolására várt, hogy életre keljen. Powell a kapcsolóra tette kezét.

– Most figyelj, Zseni. Jól figyelj.

Elfordította a kapcsolót, mire sercegő-zümmögő hang ütötte meg a fülüket. A két férfi aggodalmas arccal hajolt teremtménye fölé.

A robot előbb csak egy bizonytalan mozdulatot tett, az ízületei rándultak meg. Aztán felemelte fejét, könyökére támaszkodott, és nehézkesen lekászálódott az asztalról. Tántorogva állt meg, s csupán két érdes hang jelezte első, egyelőre sikertelen kísérleteit, hogy megszólaljon.

De végül a hangok bizonytalan, habozó szavakká formálódtak.

– Szeretnék munkába állni. Hová kell mennem?

Donovan az ajtóhoz ugrott.

– Menj le ezen a lépcsőn, s ott majd megmondják, mit kell tenned.

Az MC modell távozott, és a két férfi egyedül maradt a még mindig mozdulatlan Zsenivel.

– No – vigyorgott Powell –, most már csak elhiszed, hogy te is a mi kezünk munkája vagy?

– Nem hiszem! – hangzott Zseni kurta, határozott válasza.

Powellnek arcára fagyott a vigyorgás, tekintete lassan elkomorult. Donovan tátott szájjal meredt a robotra.

– Maguk ugyanis – folytatta Zseni könnyedén – csupán kész alkatrészeket raktak össze. Igaz, ezt a munkát kitűnően végezték – felteszem, hogy ösztöneik segítik ebben –, de valójában nem csináltak robotot. Az alkatrészeket a Mester teremtette.

– Ide figyelj – zihálta rekedten Donovan –, azokat az alkatrészeket a Földön gyártották, és onnét szállították ide.

– Jól van, jól van – csitítgatta Zseni. – Kérem, ne vitatkozzunk ezen.

– De ez az igazság. – Donovan felugrott, és megragadta a robot fémkarját. – Ha végigolvasnád a könyvtárban levő könyveket, minden kétséged eloszlana.

– A könyveket? Már egytől egyig elolvastam. Igen ötletes munkák.

– Ha elolvastad őket – vágott közbe Powell –, milyen problémád lehet még? Az ott feltárt tényeket nem cáfolhatod meg. Egyszerűen nem cáfolhatod meg!

– Kérem, kérem, Powell – Zseni hangjából őszinte szánalom csendült –, azokat a könyveket semmiképp se tekinthetem megbízható forrásmunkáknak. Mert bár azok is a Mester alkotásai, de csak maguknak szánta őket, nem nekem.

– Ezt honnét veszed? – fortyant föl Powell.

– Onnét, hogy én mint logikus lény az apriori[8] okozati összefüggésekből magam is le tudom vezetni az igazságot. Maguknak, akik értelmes, de logikus gondolkodásra képtelen teremtmények, létezésük magyarázatára van szükségük, és ezt a magyarázatot adta meg könyveiben a Mester. Kétségtelen, hogy ezek a távoli világokra és emberekre vonatkozó nevetséges gondolatok a maguk javát szolgálják. Az emberi agyvelő, úgy látszik, túlságosan durva szemcséjű ahhoz, hogy az abszolút igazságot felfoghassa. De miután a Mester akarata, hogy maguk higgyenek ezekben a könyvekben, nem is vitatkozom tovább.

Távozóban még megfordult, s barátságos hangon hozzátette:

– Ne bánkódjanak. A Mester nagy terveiben mindennek megvan a maga rendeltetése. Még maguknak, szánalmas emberi lényeknek is. Szerény rendeltetés ugyan, de ha megfelelően betöltik, jó szándékuknak meglesz a jutalma.

Szólt és távozott, üdvözült képpel, ahogyan a Mester prófétájához illik. A két férfi nem mert egymásra nézni.

Végül Powell nagy erőfeszítéssel megszólalt:

– Gyerünk aludni, Mike. Föladom a harcot.

– Hallod-e, Greg – szólalt meg suttogva Donovan. – Ugye, egy szó se igaz abból, amit mond? Ugye, nem? Olyan meggyőződéssel beszél, hogy én már…

– Ne hülyéskedj! – Powell megpenderült. – Majd megtudod, hogy van-e Föld, ha jövő héten itt lesz a váltás, és ezért a kis zríért felelnünk kell.

– De Jupiter szerelmére – Donovan szinte már a könnyeivel küszködött –, akkor tennünk kell valamit! Nem hisz se nekünk, se a könyveknek, se a saját szemének.

– Nem – mondta keserűen Powell. – Mert logikus robot, a fene ott egye meg. Kizárólag a logikának hisz, s ebben csak egy hiba van… – Elhallgatott.

– És mi az az egy hiba? – tudakolta Donovan.

– Hideg logikával – felelte Powell – bármit be lehet bizonyítani, ha valaki a megfelelő posztulátumokból indul ki. És nekünk is megvannak a magunk posztulátumai, Zseninek is.

– Akkor lássuk azokat a posztulátumokat. Holnapra itt van a vihar!

– Csakhogy épp a posztulátumokkal van baj – sóhajtott kimerülten Powell. – Mert feltevéseken alapulnak, összetartó erejük pedig a hit. Semmi az égvilágon meg nem rendítheti őket. Megyek aludni.

– Ördög-pokol! Én nem bírok aludni!

– Én se. De megpróbálom – pusztán elvi okokból.

Tizenkét óra múlva még ugyanitt tartottak, az elveknél, mert a valóságban le sem hunyták a szemüket.

A vihar hamarabb megjött, mint várták. Donovan pirospozsgás arcából kifutott a vér, amint reszkető kézzel kimutatott az ablakon. Powell borostás állal, kiszáradt ajakkal állt mellette, és elkeseredetten ráncigálta bajszát.

Más körülmények között elgyönyörködtek volna a látványban. Az energiasugárba ütköző nagy sebességű elektronáram hatalmas kristályalakzatokban, rendkívüli fényerővel csillogott. A végtelenbe vesző nyaláb minden egyes részecskéje szikrázó táncot járt.

Az energiasugár tengelye látszólag nem mozdult el, de a két férfi tudta, mit ér a szabad szemmel végzett megfigyelés. Az ívpályának milliomod másodperc egyenértékű – emberi szem számára érzékelhetetlen – elhajlása már kimozdítaná gyújtópontjából a sugárnyalábot, s odalent a Földön száz és száz négyzetméterföldnyi területen minden izzó romhalmazzá változna.

A vezérlőműnél pedig egy robot áll, amelyet nem érdekel se sugár, se gyújtópont, se a Föld, amelyet nem érdekel más, csak a Mester.

Órák múltak el. A férfiak dermedt csendben bámultak ki az ablakon. Végül az ugrándozó fényszemecskék elhalványultak, kialudtak. A vihar elvonult.

– Vége a viharnak – mondta színtelen hangon Powell.

Donovan nyugtalan szendergésbe merülve feküdt az ágyán, Powell fáradt szemmel, irigykedve pillantott feléje. A jelzőfény újból és újból felvillant, de a férfi rá se hederített. Most már minden mindegy! Minden! Talán Zseninek van igaza, gondolta, valóban alacsonyrendű lény vagyok, pusztán feladatomhoz mért elmével. Alacsonyrendű lény, akinek élete elvesztette rendeltetését.

– Bár így volna!

Zseni állt előtte.

– Nem felelt a fényjelzésre – mondta halkan –, hát idejöttem. Látom, nagyon rossz bőrben van. Attól tartok, létezésének időszaka a végéhez közeledik. De talán azért még érdeklik a ma leolvasott adatok?

Powell homályosan érezte, hogy a robot barátilag közeledik feléje. Talán valamilyen lelkifurdalás bujkál benne, amiért erőszakosan magához ragadta az állomás vezérlőművének kezelését, s ezt akarja lecsillapítani. Elvette a felé nyújtott grafikonokat, és üres szemmel bámult rájuk.

– Persze nagy kiváltság – szólalt meg elégedetten Zseni – a Mestert szolgálni. Nem szabad rossz néven vennie, hogy átvettem a helyét.

Powell felsóhajtott. Gépiesen lapozgatta a grafikonokat, mígnem zavaros szeme megakadt egy vékony vörös vonalon. Kisebb ingadozásokkal a papír egész hosszán végigfutott.

A férfi lélegzete elakadt az ámulattól. Két marokra fogta a papírlapot, felállt, de még mindig nem tudta levenni szemét a vonalról. A többi grafikon észrevétlen a padlóra hullt.

– Mike! Mike! – Powell vadul fölrázta szendergéséből barátját. – Mike! Egyenesben tartotta a sugarat!

– Mi…i? Ho…ol? – Donovan hirtelen magához tért, és most ő is kidülledt szemmel meredt a grafikonra.

– Mi baj? – szólt közbe Zseni.

– A gyújtópontban tartottad a sugarat – hebegte Powell. – Te ezt tudtad?

– Gyújtópont? Az meg micsoda?

– Pontosan a vevőállomásra irányítottad a sugarat, az ívpálya elhajlása a milliomod másodperc tízezred részén belül maradt.

Miféle vevőállomásról beszél?

– A földiről. A Földön levő állomásról – motyogta Powell. – Igen, pontosan a gyújtópontban tartottad.

Zseni bosszúsan sarkon fordult.

– Maguknál minden jó szándék meddő. Folyton ugyanazt a képtelenséget hajtogatják. Persze hogy irányban tartottam az összes tájolóberendezést, hisz ez a Mester akarata.

Felkapta a szétszórt grafikonokat, és kimért mozdulatokkal távozott.

– Megáll az ész! – robbant ki Donovanból a szó, amikor Zseni becsukta maga mögött az ajtót. – És most mit teszünk? – fordult Powellhez.

– Semmit – válaszolta fáradtan, de felvidulva a másik –, Zseni bebizonyította, hogy tökéletesen el tudja vezetni az állomást. Még életemben nem láttam, hogy valaki ilyen kitűnően megbirkózzék egy elektronviharral.

– De ez még nem oldja meg a problémánkat. Hisz most is csak a Mesterről fecseg. Nem hagyhatjuk…

– Ide figyelj, Mike. A Mester utasításait követi, de a tájolók, a műszerek, a grafikonok segítségével. Mi se tettünk egyebet. Különben pedig éppen ez indokolja, miért nem akart nekünk engedelmeskedni. Az engedelmeskedést a Második Törvény írja elő. Viszont azt, hogy emberi lény kárt nem szenvedhet, az Első. És hogyan volt képes – tudatosan vagy se – megóvni bennünket attól, hogy kárt szenvedjünk? Hát úgy, hogy gyújtópontban tartotta az energianyalábot. És azt is tudja, hogy ő, mint állítólag magasabb rendű lény, erre a feladatra alkalmasabb nálunk, ezért kénytelen bennünket kiiktatni a vezérlőfülkéből. Ha elgondolkozol a robotika törvényein, rá fogsz jönni, hogy ennek így kell lennie.

– Lehet, hogy igazad van. De nem ez a lényeg. Eltűrnéd, hogy tovább ismételgesse ezeket a sületlenségeket a Mesterről?

– Miért ne?

– Ki hallott még ilyen zöldséget? Hogy bízzuk rá az állomás kezelését, ha egyszerűen nem hisz a Föld létezésében?

– Tudja kezelni az állomást vagy sem?

– Tudja, de…

– Akkor miért érdekes, hogy mit hisz?!

Powell széttárta a karját, arcára halvány mosoly ült. Az ágya felé tántorgott, és a következő pillanatban már aludt is.

Powell beszéd közben könnyű űrruhájának fölvételével vesződött.

– Pofonegyszerű volna – magyarázta. – Egyesével idehozzuk az új ZSN modelleket, ellátjuk őket egyheti időtartamra időzített kikapcsolószerkezettel, hogy azt a… Mester-kultuszt módjuk legyen magától a prófétától elsajátítani, s aztán a kijelölt állomásokon megint bekapcsoljuk és életre keltjük őket. Ilyen módon két ZSN modellt tudnánk…

– Ugyan, hagyd már abba. – Donovan kinyitotta üveges sisaklemezét, és mogorva pillantást vetett társára. – Gyerünk kifelé. Itt a váltás, velem pedig addig úgyse lehet beszélni, amíg nem érzem a Földet a lábam alatt, és meg nem győződöm róla, hogy tényleg létezik.

Közben nyílt az ajtó, Zseni lépett be rajta. Donovan halkan szitkozódva lecsapta sisaklemezét, és bosszúsan hátat fordított a robotnak. Zseni puha léptekkel Powellhez lépett.

– Már mennek? – tudakolta bánatos hangon.

– Majd jönnek mások a helyünkbe – válaszolta kurtán Powell.

Zseni felsóhajtott. Hangja olyan volt, mint amikor feszes huzalokon játszik a szél.

– Szolgálatuknak vége, eljött megsemmisülésük ideje. Tudtam, hogy így lesz, mégis… De legyen meg a Mester akarata.

Bánatos hangja fölborzolta Powellt.

– Tartsd meg a sajnálkozásodat. A Földre megyünk és nem a megsemmisülésbe.

– Igen. A legjobb, ha ebben a hitben élnek. – Zseni felsóhajtott. – Most értem csak, milyen bölcsesség sugallja ezeket a csalóka képzeteket. Még ha tudnám, se rendíteném meg a hitüket. – És úgy távozott, mint a testet öltött szánalom.

Powell vicsorogva nézett utána, majd intett Donovannek. Fölragadták bőröndjeiket, és megindultak a zsilipkamra felé.

A váltást hozó űrhajó a külső leszállópályán várakozott. Franz Müller, aki Powellt váltotta föl, kimért udvariassággal üdvözölte őket. Donovan kurtán biccentett, majd a pilótafülkébe indult, hogy átvegye a szolgálatot Sam Evanstől.

Powell még egy ideig a leszállópályán ténfergett.

– Hogy van a jó öreg Föld? – kérdezte.

A közhelynek beillő kérdésre ugyanilyen választ jött:

– Még forog.

– Az a jó!

– Mellesleg – mondta Müller Powellre pillantva – a fiúk ott az Amerikai Robotnál megint kisütöttek valami újat. A többtagú robotot.

– Mi… it?

Jól hallotta, a többtagú robotot. Máris kötöttek egy nagy eladási szerződést. Úgy látszik, az aszteroidabányákban épp ilyesmire van szükség. Egy főrobot és a parancsnoksága alatt hat segédrobot. Olyanok, mintha az ujjai volnának.

– És a helyszíni próbán már túljutottak? – kérdezte aggodalmas hangon Powell.

– Ez a feladat, úgy hallottam, magukra vár – vigyorgott Müller.

– Pedig egy kis vakáció is elkelne már nekünk, a fene ott egye meg – mondta Powell, s a keze ökölbe szorult.

– Azt biztosan megkapják. Két hét lesz, gondolom.

Súlyos űrkesztyűjét húzogatta, előkészületképpen az itteni szolgálatra. És eközben vastag szemöldökét ráncolva megkérdezte:

– Hogy vált be az új robot? Remélem, jól, mert nálam másként a vezérlőmű közelébe se szagolhat.

Powell habozott a válasszal. Végigmérte az előtte álló büszke poroszt, a szigorú, makacs koponyáján meredező sörtéktől le egészen a feszes vigyázzban álló lábakig. És Powell testén a legtisztább öröm árama hullámzott végig.

– Kitűnően bevált – mondta lassan. – Magának, azt hiszem, nem sokat kell majd babrálnia a vezérlőművel.

Elvigyorodott, és beszállt az űrhajóba. Müller jó néhány hétig itt teljesít szolgálatot…

FOGD MEG A NYULAT!

i. sz.2016

A vakáció két hétnél tovább tartott. Ezt még Mike Donovannek is el kellett ismernie. Teljes hat hónap szabadság lett belőle, méghozzá fizetéses. Ezt is el kellett ismernie. Csakhogy – magyarázta nagy mérgesen – nem a jóakarat kerekítette ki ilyen hosszúra. Az Amerikai Robot ez idő alatt a többtagú robotnál felmerült üzemzavarokkal bajlódott, s ilyen üzemzavar akadt bőven, sőt még a helyszíni próbára is mindig maradt vagy fél tucat. Tehát Donovanék vártak, pihentek, amíg a rajztáblás meg a logarléces mukik ki nem mondták a boldogító okét. Most pedig itt csücsültek az aszteroidán, és a dolog nem volt oké. Donovan pulykavörös arccal már vagy tizedszer ismételte el:

– Az ég szerelmére, Greg, légy egy kicsit józan. Mi a fenének totojázol itt a műszaki előírással, amikor közben a helyszíni próbával végképp megfeneklünk. Ideje volna már, hogy sutba dobd ezeket a bürokrata módszereket, és komolyan nekilássunk a munkának.

– Én csak azt mondom – válaszolt Powell olyan türelmesen, mint aki egy gügye gyereknek elektronikát magyaráz –, hogy a műszaki előírások szerint ezeknek a robotoknak az aszteroidbányákban minden felügyelet nélkül kell dolgozniuk. Tehát nem volna szabad őrködnünk felettük.

– Igazad van. De gondolkozzunk logikusan. – Donovan szőrös ujjain számlálni kezdte megállapításait. – Egy: ez az új robot minden laborpróbát kiállt. Kettő: az Amerikai Robot garantálta, hogy az aszteroidákon a gyakorlati próbát is kiállja. Három: a robotok a szóban forgó próbákat nem állják ki. Négy: ha nem állják ki, az Amerikai Robot tízmilliót veszít kápéban és körülbelül százmilliót üzleti hírnévben. Öt: ha nem állják ki, s mi nem tudjuk megmagyarázni, hogy miért nem állják ki, akkor valószínűleg érzékeny búcsút vehetünk remek állásunktól.

Powell nagyot sóhajtott, az arcán ülő mosoly tehát nem volt egészen őszinte. Az Amerikai Robot és Gépember Rt. íratlan jelszavát mindenki ismerte: „A vállalat alkalmazottai ugyanazt a hibát kétszer nem követhetik el. Már az elsőnél vehetik a kalapjukat.”

– Érvelésed olyan kristálytiszta, mint Euklidészé. Mindenben, kivéve a tényeket. Három műszakon át figyelted, vörös hajú tündérem, ezeket a robotokat, és hibátlanul végezték a munkájukat. Ne tagadd, magad mondtad. Akkor mi egyebet tehetünk?

– Azt, hogy kiderítjük, mi a baj velük. Mert az igaz, hogy ameddig figyeltem őket, hibátlanul dolgoztak, de három alkalommal, amikor nem figyeltem őket, egyetlen gramm ércet se termeltek. És nem is jöttek vissza idejében. Nekem kellett utánuk mennem.

– És mi volt a baj?

– Semmi. Semmi az égvilágon. Minden maga a tökély volt. Ragyogó, mint a csillagos égbolt. Csak az a jelentéktelen mellékkörülmény zavarta meg lelki nyugalmamat, hogy egy szemernyi ércet se termeltek.

Powell homlokát ráncolva a plafonra pillantott, és barna bajszát ráncigálta.

– Mondok neked valamit, Mike. Mi már a munkánk során sok rohadt kátyúba belemásztunk, de ez az irídiumaszteroida mindenre felteszi a koronát. Az egész ügy megveszekedetten bonyolult. Ennek a DV-5 robotnak hat másik robot van alárendelve. Jobban mondva nem is alárendelve, mert úgy tartoznak hozzá, mint rész az egészhez.

– Ezt én is tudom.

– Ne pofázz! – torkollta le Powell. – Tudom, hogy tudod. Csak szeretném végiggondolni ezt a nyavalyát. Az a hat segédrobot ugyanúgy része a DV-5 robotnak, mint az embernek az ujjai. A parancsait nem élőszóval vagy rádió útján továbbítja, hanem közvetlenül a pozitronmezőkön keresztül. Mármost az Amerikai Robotál nincs egy fia robotszakértő, aki tudná, mi fán terem a pozitronmező, és hogyan működik. Én se tudom. Meg te se.

– E legutóbbi megállapításod telitalálat – helyeselt filozofikus beletörődéssel Donovan.

– Akkor nézzük meg, hogy állunk. Ha minden jól megy, príma! De ha valami nem stimmel – miután teljesen ismeretlen területen mozgunk –, semmit se tudunk enni. És más se tud. Csakhogy ez a mi munkánk, és nem másé, és itt a bibi, Mike.

Egy ideig némán töprengett, aztán újrakezdte:

– Na helyes. Odakint van?

– Igen.

– És most normális?

Nincs vallásos mániája, nem is szaladgál körbe-körbe Gilbert és Sullivan-dézeteket kajabálva. Úgyhogy, azt hiszem, normális.

Ezzel Donovan dühösen megrázta a fejét, és kiment.

Powell maga elé húzta A robotika kézikönyvét, amelynek súlya alatt az íróasztal -szinte összeroppant, s áhítattal felütötte. Egyszer megesett vele, hogy egy égő ház ablakából alsónadrágban ugrott ki, a kézikönyvet szorongatva. És szükség esetén inkább az alsónadrágot áldozta volna föl.

Kitámasztva állt előtte a kézikönyv, amikor a DV-5 robot belépett a szobába, nyomában Donovannel, aki berúgta az ajtót maga mögött.

– Szevasz, Dave – mondta Powell komoran. – Hogy s mint?

– Csodásan – válaszolta a robot. – Szabad leülnöm? – odahúzott egy nagy teherbírású széket, amelyet egyenesen az ő számára készítettek, és óvatosan helyet fogalt.

Powell elismerő pillantást vetett Dave-re. A szakmán kívülállók sorozatszámokban gondolkoznak a robotokról, a robotszakértők azonban becenevet adnak nekik. Dave nem volt túlságosan nagy termetű, holott egy hét tagból álló robotegyüttes gondolkodóegységének feladatkörét töltötte be. Hét láb magas volt, teste fél tonna fém és elektromosság. Sok ez? Korántsem, ha ezt a fél tonnát olyan kondenzátorok, áramkörök, relék, vákuumkamrák teszik ki, amelyeknek gyakorlatilag valamennyi ismert pszichológiai reakcióval meg kell birkózniuk. És mindennek a tetejébe egy több kvintillió pozitronból álló, öt kilogramm súlyú agy, amely az egész hóbelevancot irányítja.

Powell az ingzsebéből cigarettát halászott elő.

– Dave – fordult a robothoz –, te rendes fiú vagy, nem afféle hebehurgya, primadonnáskodó fráter. Megbízható, rátermett bányarobot vagy, közvetlen koordinációban hat segédrobotot irányítasz. És ahogy én látom, ez az irányítási feladat agypályáid stabilitását a legcsekélyebb mértékben se bolygatta meg.

– Köszönöm a dicséretet, főnök – bólintott a robot –, de hová akar kilyukadni?

Kitűnő diafragmája volt, hangelemének árnyaltsága jórészt kiküszöbölte a fémes robothangok szokott színtelenségét.

– Megmondom – válaszolta Powell. – Ennyi erény mellett miért van mégis baj a munkáddal? Például a mai B műszakban?

– Szerintem nem volt semmi baj – mondta habozva a robot.

– De hát nem termeltetek ércet.

– Az igaz.

– Na látod.

Dave küszködni látszott a szavakkal.

– Nem tudok rá magyarázatot adni, főnök. Ez már-már kikezdi az idegeimet, jobban mondva, kikezdené, ha hagynám. A segédeim jól dolgoztak. És tudom, hogy én is. – Elgondolkozott, fotocellaszeme izzó fényben égett. – Nem emlékszem semmire – folytatta. – A munkanap véget ért, ott állt Mike, ott álltak az ércszállító kocsik… jórészt üresen.

– És az ilyen napokon – vágott közbe Donovan –, a műszak végén még csak jelentést se tettél. Tudod-e, Dave?

– Tudom. De hogy miért?… – A fejét csóválta, lassan, nehézkesen.

Powellnek az a furcsa érzése támadt, hogy ha a robot arca képes volna érzelmek kifejezésére, most fájdalom és szégyen tükröződnék rajta. Hiszen a robotok természetüknél fogva nem tudják elviselni, ha munkakörükben kudarcot vallanak.

Donovan Powell íróasztalához húzta székét, és fölé hajolt.

– Gondolod, hogy valamiféle emlékezetkiesésről van szó?

– Fogalmam sincs róla. De szerintem nincs értelme orvosi műszavakat használni. Az emberi betegségek a robotokra legfeljebb mint többé-kevésbé találó analógiák alkalmazhatók. A robottechnikában nem veheted hasznukat. – Megvakarta a nyakát. – Nagyon rühelleném alapfokú agyreakció-próbának alávetni. Csak megrendítené az önbizalmát.

Elgondolkozva nézett előbb a robotra, majd meg a kézikönyv Helyszíni próba című fejezetére.

– Ide figyelj, Dave – mondta –, mi volna, ha végigcsinálnánk egy tesztet? Azt hiszem, nem ártana.

A robot fölállt.

– Ahogy gondolja, főnök. – És hangjában fájdalom csendült.

A teszt viszonylag egyszerű kérdésekkel kezdődött. A DV-5 robot a stopperóra lélektelen tiktakjára ötjegyű számokat szorzott. Aztán felsorolta ezer és tízezer közt az összes törzsszámot. Köbgyököt vont, és függvényeket integrált, egyszerűbb és bonyolultabb szinten. Növekvő nehézségi sorrendben mechanikai reakcióknak vetették alá. És végül precíz gépelméje a robotok legmagasabb rendű funkcióiból: ítélőképességből és erkölcsi érzékből vizsgázott.

A kétórás teszt végére Powell alaposan megizzadt, Donovan pedig nem túlságosan esztétikus foglalkozásba merült: a körmét rágta.

– Hogy ment? – kérdezte a robot.

– Még át kell gondolnom, Dave – válaszolta Powell. – Nem akarok elsietett véleményt mondani. Most menj vissza munkahelyedre, és indítsd el a C-műszakot. És csak nyugalom! Egy ideig ne erőltesd túlságosan a teljesítményt, majd rendbe tesszük a dolgot.

A robot távozott. Donovan barátjára pillantott.

– Na mi van?

Powell szemmel láthatóan gyökerestül ki akarta tépni a bajszát.

– Az agya tökéletesen működik – jelentette ki.

– Én nem volnék ilyen biztos ebben.

– Jupiterre, Mike! Az agy a robotok legmegbízhatóbb szerve. Ötszörösen ellenőrzik lent a Földön. És ha egy robot olyan tökéletesen vizsgázik, mint Dave, akkor hibás agyműködésről egyszerűen szó sem lehet. Ez a teszt az összes fontos agypályákra kiterjedt.

– Tehát most mi a helyzet?

– Nyugalom! Hadd gondoljam át a dolgot. Valamilyen mechanikus defekt azért még lehet a szerkezetében. Ez azt jelenti, hogy körülbelül ezerötszáz kondenzátor, húszezer egyedi elektromos áramkör, ötszáz vákuumkamra, ezer relé és megszámlálhatatlan mennyiségű más bonyolult részecske bármelyikében történhetett valami baj. Na és végül itt vannak ezek a rejtélyes pozitronmezők, amelyekről senki sem tud semmit.

– Ide figyelj, Greg – robbant ki Donovanből a kétségbeesés –, az jutott eszembe, hogy ez a robot talán hazudik. Soha…

Robotok tudatosan nem hazudhatnak, te féleszű. Ha volna egy McCormack-Wesley-detektorunk, egy-két nap alatt megvizsgálhatnánk minden egyes porcikáját. Csakhogy összesen két M-W-detektor van, mindkettő a Földön. Darabonként tíz tonnát nyomnak, betonalapzaton állnak, és nem lehet elmozdítani őket. Szép, ugye?

– De Greg – Donovan öklével az asztalt csapkodta –, Dave csak akkor romlik el, ha nem vagyunk a közelében. Emögött… valami… sötét… dolog… rejtőzik. – Ökle minden szónál nagyot csattant az asztallapon.

– Megőrjítesz – mondta lassan Powell. – Kalandregényekkel tömöd az agyad.

– Azt szeretném tudni – kiabálta Donovan –, hogy most mit tegyünk.

– Megmondom. Közvetlenül az asztalom fölé felszerelek egy videolemezt. Oda a falra, látod? – Ujjával dühösen a fal felé bökött. – A bányának mindig arra a pontjára irányítom, ahol a munka folyik. És majd figyelem őket. Ennyi az egész.

– Ennyi az egész? De Greg…

Powell felállt, és ökölbe szorított kezét az asztalra támasztotta.

– Mike, ne kínozz. – Hangja fáradtan csengett. – Egy hete rágod a fülemet Dave miatt. Azt mondod, valami baj van vele. Mi baj van vele? Nem tudod. Milyen alakban jelentkezik a baj? Nem tudod. Mi okozza? Nem tudod. Miért áll le a munkával? Nem tudod. Tudsz egyáltalában valami közelebbit a dologról? Nem tudsz. És én se tudok. Hát akkor mit akarsz tőlem?

Donovan színészies mozdulattal széttárta a karját.

– Nyertél!

– Tehát megismétlem. Mielőtt megpróbálkoznánk az orvoslással, előbb meg kell tudnunk, mi a baj. Aki nyúlpecsenyét akar enni, az előbb fogja meg a nyulat. Nekünk is meg kell fognunk a nyulat! És most, légy szíves, hagyj egy kicsit békén.

Donovan kimerültségtől vörös szemmel bámult a helyszíni jelentésének vázlatára. Fáradt volt, de különben is mi a csudát írjon, amikor még minden ilyen cseppfolyós állapotban van. Bosszús hangon szólt oda Powellnek:

– Greg, csaknem ezer tonnával vagyunk lemaradva.

– Nekem mondod? – válaszolta Powell anélkül, hogy fölpillantott volna.

– Azt szeretném tudni – robbant ki Donovanből a méreg –, miért kell nekünk mindig új típusú robotokkal vesződnünk? Nem látom be, hogy azok a robotok, amelyek az ükapámnak jók voltak, miért ne volnának jók nekünk is. Én a bevált dolgokra szavazok. Az idő a legfőbb bíró, azokkal a jó, megbízható, régimódi robotokkal sose volt semmi baj.

Powell fölemelt egy könyvet, és Donovanhez vágta. Úgy telibe találta, hogy lefordult a székről.

– Öt esztendő óta – mondta színtelen hangon – az Amerikai Robot megbízásából tényleges munkafeltételek között új robotokat próbálsz ki. És miután velem együtt olyan balga voltál, hogy ebben a feladatkörben kellő hozzáértést tanúsítottál, jutalmul a legrohadtabb munkát sózzák a nyakadba. De ez a szakmád – folytatta, és ujjával Donovan felé bökött. – És emlékezetem szerint, ahogy beléptél az Amerikai Robothoz, öt perc múlva már ezen siránkoztál és siránkozol mindmáig. Tulajdonképpen miért nem mondasz fel?

– Mindjárt megmagyarázom. – Donovan hasra fordult, belemarkolt vörös hajába, és fölemelte a fejét. – Ez nálam elvi kérdés. Mert végeredményben nekem mint meósnak szintén volt egy kis részem ezeknek az új robottípusoknak a megteremtésében. Tehát a tudományos fejlődés támogatásának elvi kérdéséről van szó. De ne érts félre, nem az elvek kedvéért gyötröm magam a munkában, hanem a dohányért, amit fizetnek. Greg!

Donovan éktelen üvöltésére Powell felpattant a helyéről. A rémülettől kővé meredve, kidülledt szemmel bámultak a videolemezre.

– Szentséges… Jupiter! – suttogta Powell. Donovan feltápászkodott.

– Greg! – zihálta az izgalomtól. – Ezek bediliztek.

– Hozd a ruhákat. Kimegyünk hozzájuk.

A videolemezen figyelte a robotokat. Könnyed, színészies mozdulataik csillogó bronzvörösben rajzolódtak ki a levegőtlen aszteroida árnyékborította szikláin. Menetalakzatban masíroztak, testük halvány fényében a táró durván kifaragott, homályos, bujkáló árnyékokkal tarkított fala zajtalanul siklott tova. Ütemesen lépkedtek mind a heten, Dave-vel az élen. Kísérteties egyöntetűséggel kanyarodtak, fordultak, és revütáncosokat megszégyenítő ügyességgel változtattak alakzatot.

– Nézd ezeket az őrült harci-marcikat! – ámuldozott Donovan, aki közben visszatért a ruhákkal. – Katonai parádét tartanak.

– Ugyanilyen joggal azt is mondhatnád – hangzott a hűvös válasz –, hogy mozgásművészeti gyakorlatokat végeznek. Vagy hogy Dave-nek kényszerképzetei vannak, és balettmesternek hiszi magát. Azt tanácsolom neked, Mike, előbb gondolkozz… aztán fogd be a szád.

Donovan homlokát ráncolta, és tüntető mozdulattal egy detonátort dugott üres oldal táskájába.

– Akárhogy áll is a dolog, ezt kifogtuk. Azt mondod, új típusú robotokkal dolgozunk, ez a szakmánk. Helyes! De egyetlenegy kérdést szeretnék neked feltenni. Miért… miért van az, hogy minden alkalommal, kivétel nélkül minden alkalommal meggyűlik velük a bajunk?

– Ez azért van – válaszolta komoran Powell –, mert átok ül rajtunk. És most indulás!

Messziről, ahová zseblámpájuk fénykévéje már nem ért el, a folyosó sűrű, bársonyos sötétjén áthatolva robotlámpák villogtak.

– Ott vannak – suttogta Donovan.

– Megpróbáltam rádióval elérni – jegyezte meg halk, izgatott hangon Powell –, de nem válaszol. Valószínűleg kikapcsolta a rádióját.

Szerencsére a konstruktőrök olyan robotokat még nem találtak ki, amelyek vaksötétben is képesek dolgozni. Képzeld, ha nem volnának kivilágítva, mint megannyi boldogságos radioaktív karácsonyfa, akkor most, amikor még rádió-összeköttetésünk sincs, ítéletnapig hajszolhatnánk ebben a sötét lyukban ezt a hét dilis robotot.

– Kapaszkodj csak föl arra a peremre, Mike. Errefelé jönnek, és szeretném közelről megfigyelni őket. Fel tudsz oda mászni?

Donovan dörmögve fölhúzódzkodott a sziklaperemre. A gravitáció itt lényegesen kisebb volt, mint a Földön, de a nehéz ruha miatt ez nem sok előnyt jelentett. A perem pedig jó tíz láb magasan húzódott. Donovan után Powell is felkapaszkodott rá.

A robotok Dave-vel az élen libasorban haladtak. Aztán gépies ütemben kettős sorokba fejlődtek fel, majd megint visszatértek a libasorhoz, de más elrendeződésben. Ezt ismételték újra és újra, anélkül, hogy Dave egyszer is hátrapillantott volna.

Dave már csak húszlépésnyire volt tőlük, amikor a színjátéknak hirtelen vége szakadt. A segédrobotok kiléptek a sorból, egy pillanatig habozva álldogáltak, aztán vad csörömpölés közepette elvágtattak. Dave utánuk nézett, és lassan leült. Fejét igen-igen emberi mozdulattal tenyerébe támasztotta.

– Itt van, főnök? – hangzott fel Powell fejhallgatójában.

Powell intett Donovannek, és mindketten leugrottak a peremről.

– Oké, Dave. Mi történt?

A robot a fejét rázta.

– Nem tudom, főnök. Az egyik pillanatban még a tizenhetes táróban egy veszedelmes fejtéssel bajlódtunk, a következőkben pedig úgy éreztem, valahol a közelben emberek vannak, s addigra már fél mérfölddel odább, a főaknában találtam magamat.

– És hol vannak most a segédrobotjaid?

– Visszamentek dolgozni. Mennyi időt vesztettünk?

– Pár percet. Nem érdekes. – Aztán Donovanhez fordulva hozzátette: – Maradj vele a műszak végéig. Aztán majd ha visszajössz, mondok valamit. Támadt egy-két gondolatom.

Donovan három óra múlva tért vissza. Kimerültnek látszott.

– Hogy ment a munka? – kérdezte Powell.

– Ha figyeli őket az ember – vonogatta vállát Donovan –, sosincs velük semmi baj. Dobj ide egy cigit!

A vörös hajú túlzott figyelemmel rágyújtott, és csodás füstkarikákat fújt a levegőbe.

– Rájöttem a nyitjára, Greg. Ez a Dave, tudod, faramuci robot. Hat másikkal dolgoztat, és fegyelmezi őket a legnagyobb szigorral. Ami a segédrobotjait illeti, élethalál ura. És ez a körülmény visszahat a lelkiállapotára. Tegyük föl, hogy az énje mindenáron hangsúlyozni akarja önnön hatalmát.

– Térj a tárgyra.

– A tárgynál vagyok. Tegyük föl, hogy militarista hajlamai vannak. Hogy hadsereget szervez magának. Hogy hadgyakorlatokat végeztet velük. Tegyük föl…

– Menj a víz alá. A te rémlátásaid színes filmre valók, Mike. A pozitronagy legsúlyosabb rendellenességeit tételezed fel. Ha igazad volna, Dave-nek meg kellene szegnie a robotika Első Törvényét, amely szerint robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, sem pedig tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen. A militarista hajlamnak és az uralkodni vágyó énnek, amelyet feltételezel, logikus következménye az emberiség leigázása volna.

– És honnét tudod, hogy nem erről van szó?

– Onnét, hogy egy ilyen agyvelejű robot sohase hagyhatná el a gyárat, de ha mégis, azonnal fülön csípnék. Dave-et, mint tudni méltóztatsz, magam vizsgáltam meg.

Powell hátralökte székét, és lábát az asztalra rakta.

– Nem, fiacskám. Még nem ehetünk nyúlpecsenyét, mert még halvány fogalmunk sincs arról, mi itt a baj. Ha például rájönnénk, hogy ez a danse macabre,[9] amelynek tanúi voltunk, mit jelent, már közelebb járnánk a rejtély megfejtéséhez. – Rövid szünetet tartott, majd így folytatta: – Ide figyelj, Mike. Mi a véleményed a következő gondolatmenetről? Dave-vel csak akkor van baj, ha egyikünk sincs ott. Ha pedig baj van vele, és bármelyikünk odamegy, azonnal rendbe jön.

– Mondtam már, hogy emögött valami sötét dolog rejtőzik.

– Ne szakíts félbe. Mit jelent a robotnak, ha nincsenek emberek a közelében? A válasz kézenfekvő. Fokozottabb igényt az egyéni kezdeményezésre. Tehát azokat az alkatrészeket kellene megvizsgálnunk, amelyekre az új követelmények hatással vannak.

– Ejha! – Donovan kiegyenesedett székében, majd megint visszahanyatlott. – Nem, sajnos, ezzel nem jutunk sokra. Még mindig nagyon tág teret hagy a hibaforrásoknak. Alig-alig csökkenti a számukat.

– Ezen nem tudunk segíteni. De az biztos, hogy teljesítménykiesésre ezentúl nem kerül sor. A videolemezen keresztül felváltva fogjuk figyelni a robotokat. És ha bárhol bármi baj támad, azonnal odamegyünk. Attól helyrerázódnak.

– De a műszaki előírásoknak semmiképpen se fognak megfelelni. Az Amerikai Robot ilyen véleményezéssel nem értékesítheti a DV modelleket.

– Hát persze hogy nem. A műszaki hibát meg kell találnunk és ki kell javítanunk. Erre azonban összevissza tíz napunk van. – A fejét vakargatta. – A hiba ott van… de nézd csak meg magad a műszaki rajzokat.

A rajzok mint valami szőnyeg borították a padlót. Donovan négykézláb állva követte rajtuk Powell ide-oda vándorló ceruzáját.

– Itt kezdődik a te szereped, Mike – mondta Powell. – Szerkezeti kérdésekben te vagy a szakember, ellenőrizd, hogy helyese, amit csinálok. Megpróbálom elvileg kiiktatni mindazokat az áramköröket, amelyek az egyéni kezdeményezés hálózatával nincsenek kapcsolatban. Itt van például a törzs fővezetéke, amely a mechanikai műveleteket irányítja. Mint tartalék áramköröket kiiktattam valamennyi rutinmunkát végző leágazást… – Fölnézett. – Mi a véleményed?

– Sajnos, Greg, ez nem ilyen egyszerű – felelte elkámpicsorodva Donovan. – Az egyéni kezdeményezés nem afféle elektromos áramkör, amelyet a többitől elszigetelve lehetne vizsgálni. Mihelyt egy robotot önálló munkára állítanak be, működési intenzitása a szerkezetének úgyszólván valamennyi részében azonnal felfokozódik. Nincs olyan áramkör, amelyet ez így vagy úgy ne érintene. Tehát először azt a különleges – nagyon-nagyon specifikus – körülményt kellene meghatározni, amely a hibát kiváltja, és csak akkor térhetünk rá az áramkörök kiiktatására.

Powell feltápászkodott, és leverte magáról a port.

– Na jól van – mondta. – így állván a dolgok, leghelyesebb, ha fogod és elégeted ezeket a nyavalyás rajzokat.

– Ha a működési intenzitás fokozódik – magyarázta Donovan –, egyetlen hibás alkatrész már a legkülönfélébb bajokat okozhatja. A szigetelés egy helyütt megszakad, egy kondenzátor tönkremegy, valamelyik konnektor szikrázni kezd, az egyik tekercs kiég. És ha vaktában fogsz neki, ha nem tudod, hol keresd a hibát, holtod napjáig se fogod megtalálni. Ha szétszeded Dave-et, minden egyes porcikáját külön-külön megvizsgálod, esetről esetre újból összerakod és kipróbálod…

– Értem már, értem. Nem hülyének magyarázol. Tehetetlenül bámultak egymásra.

– Mi volna – kérdezte habozva Powell –, ha az egyik segédrobotot vennénk elő?

Eddig még sem Powellnek, sem Donovannek nem volt alkalma, hogy Dave valamelyik „ujjával” elbeszélgessen. Egyébként ez a hasonlat is sántított egy kicsit. Az „ujj” ugyanis tudott beszélni, sőt meglehetősen fejlett agyveleje volt, amelyet azonban elsősorban arra állítottak be, hogy a pozitronmezők útján parancsokat fogjon fel. Egyéb ingerekre tehát kissé bizonytalanul reagált.

Powell még a robot nevét sem tudta. Sorozatszámának, a DV-5-2-nek pedig nem sok hasznát vehette.

– Ide figyelj, hapsikám – alkudott meg a helyzettel –, felteszek neked egy-két fogas kérdést. Ha megfelelsz rájuk, mehetsz vissza a góréhoz.

– Az „ujj” hűvösen bólintott, korlátolt agybéli képességét nem pazarolta beszédre.

– A főnököd – mondta Powell – az utóbbi időben négy alkalommal is megváltoztatta eredeti utasításait. Emlékszel ezekre az esetekre?

– Igen, uram.

– No látod, emlékszik! – csattant fel mérgesen Donovan. – Mondom neked, hogy e mögött valami nagyon sötét…

– Ne hülyülj. Persze hogy emlékszik. Hisz nem vele van a baj. – Powell újból a robothoz fordult. – Mondd el sorban, hogy mit csinált az egész társaság.

Az „ujj” hanghordozásában volt valami sajátságos, mintha kívülről megtanulta volna mondókáját, és a válaszokat valamilyen külső nyomás váltaná ki a koponyájában.

– Az első alkalommal – felelte közönyösen – egy kellemetlen fejtéssel bajlódtunk a tizenhetes táró B szintjén. A másodiknál aládúcoltuk a boltozatot, mert féltünk, hogy beomlik. A harmadik alkalommal egy robbanást készítettünk elő, hogy továbbhaladhassunk. Nagyon pontosnak kellett lennie, nehogy beleszaladjunk egy talaj alatti hasadékba. A negyedik eset közvetlenül egy kisebb beomlás után volt.

– És aztán mi történt?

– Azt nagyon nehéz elmondani. A főnök kiadott egy parancsot, de mielőtt még vehettük és kiértékelhettük volna, máris újabb parancsot kaptunk, hogy masírozzunk valamilyen furcsa alakzatban.

– De miért? – kérdezte éles hangon Powell.

– Azt nem tudom.

Donovan izgatottan közbevágott:

– Mi volt az első parancs, amelyet a masírozási utasítás hatálytalanított?

– Nem tudom. Csak éreztem, hogy valamilyen parancs van érkezőben, de a vételre már nem volt idő.

– Tudnál valamit mondani róla? Mind a négy alkalommal ugyanaz a parancs volt?

– Nem tudom. – Az „ujj” leverten rázta a fejét. Powell hátradőlt a székben.

– Na jó, menj vissza a górédhoz.

A robot láthatólag megkönnyebbülten távozott.

– Ebből ugyan sokat megtudtunk – gúnyolódott Donovan. – Tartalmas párbeszéd volt, elejétől a végéig. Én mondom neked, Dave is meg ez a féleszű „ujj” is elhallgat valamit előlünk. Túlságosan sok itt a „nem tudom” meg a „nem emlékszem”. Nem szabad megbíznunk bennük, Greg.

Powell dühében bajszát borzolta.

– Esküszöm, Mike, még egy ilyen hülye megjegyzés, és partedlit kötök rád, meg cuclit adok a kezedbe.

– Jól van, jól van. Te vagy kettőnk közül a lángész. Én csak egy ócska fafejű vagyok. És most mi a figura?

– A legnagyobb szószban vagyunk. Ezzel az „ujjhapsival” megpróbáltam visszafelé göngyölíteni a dolgot, de nem sikerült. Hát most majd megpróbáljuk előregörgetni.

– Nagy ember vagy! – ámuldozott Donovan. – Milyen csodálatosan egyszerűen hangzik. Hajlandó volnál ezt közérthető nyelvre lefordítani?

– Pólyásnyelvre kellene lefordítanom, hogy megértsd. Arról van szó, hogy ki kell derítenünk, miféle parancsot ad ki Dave közvetlenül a kalamajka előtt. Itt a rejtély kulcsa.

– És hogyan akarod kideríteni? A közelébe hiába férkőzünk, mert amíg mellette vagyunk, minden rendben megy. Rádió útján se hallgathatjuk le a parancsait, mert a pozitronmezőkön keresztül továbbítja őket. Tehát se a közeli, se a távoli megfigyelés módszere nem jöhet szóba, marad a teljes csőd.

– Közvetlen megfigyelés esetén kétségtelenül. De talán közvetve célt érhetünk.

– Hogyan?

– Váltott műszakban fogunk dolgozni, Mike – mondta eltökélt mosollyal Powell. – Le se vesszük a szemünket a videolemezről. Figyelni fogjuk ezeknek az acélnyavalyáknak minden mozdulatát. És ha megint elkezdik kisded játékukat, tudni fogjuk, mi történt közvetlenül előtte, s ebből következtetünk a parancsra.

Donovan kitátotta száját, és egy teljes percig így is hagyta. Aztán fojtott hangon megszólalt:

– Leköszönök. Kilépek az állásomból.

– Még tíz napod van, hogy az enyémnél valami okosabb ötletet kifundálhass -válaszolta fáradtan Powell.

Donovan nyolc napon át minden lehetőt elkövetett e cél érdekében. Nyolc napon át, Powell-lel felváltva, négyórás turnusokban, égő, gyulladt szemmel figyelte az elmosódott háttérben fel-felcsillanó fémfigurákat. És a turnusai közti négy-négy órában nyolc álló napon át megszakítás nélkül átkozta az Amerikai Robotot, a DV modelleket és a napot, amelyen megszületett.

És a nyolcadik napon, amikor Powell kialvatlanul, fejfájósan belépett a szobába, hogy átvegye a szolgálatot, Donovan fölállt a székéből, egy jó nehéz könyvvel akkurátusan megcélozta a videolemezt, és pontosan telibe is találta. Következésképpen hasadozó szilánkok recsegése-ropogása hallatszott.

– Ez mire volt jó? – kérdezte Powell elakadó lélegzettel.

– Nem állok itt tovább őrségben – válaszolta Donovan majdnem nyugodtan. – Már csak két napunk van hátra, s még semmi eredmény. Szerintem a DV-5 egy fabatkát se ér, veszteségszámlára kell írni. Ötször hagyta abba a munkát, amikor én figyeltem, és háromszor a te turnusaid alatt. De se én, se te nem tudtuk megállapítani, hogy milyen parancsokat adott ki. És nem is fogjuk, én biztosan nem, de valószínűleg te sem.

– Mennydörgős Jupiter! Hogyan tarthat szemmel az ember egyszerre hat robotot? Az egyik a kezével dolgozik, a másik a lábával, a harmadik hadonászik, mint a szélmalom, a negyedik megveszekedetten ugrándozik föl-le. A másik kettő… ördög tudja, mit csinál. És akkor egyszerre, se szó, se beszéd abbahagyják a munkát. Abbahagyják, és kész!

– Greg, rossz úton járunk. Mindenáron a közelükbe kell férkőznünk. Onnét kell figyelnünk őket, ahonnan láthatjuk a részleteket is…

– Igen – mondta rövid szünet után elkeseredetten Powell –, és remélnünk, hogy a hátralevő két nap alatt még történik valami.

– De miért jobb innét figyelni?

– Nem jobb, kényelmesebb.

– Ugyan! Ott legalább csinálhatsz valamit, amit itt nem.

– Mit?

– Bármely pillanatban megállíthatod őket, amikor fel vagy rá készülve, és azonnal utánanézhetsz, hogy mi baj történt.

– Hogyhogy? – Powell hirtelen éber lett.

– Süsd ki magad. Te vagy a lángész. Tégy fel magadnak egy-két kérdést. Mit mondott az „ujj”, mikor mondja be a DV-5 az unalmast? Amikor beomlás fenyegetett vagy tényleg beomlott a fal, amikor grammra kiszámított tölteteket helyeztek el vagy egy veszélyes érre bukkantak.

– Azt akarod mondani, hogy mindig veszélyes helyzetekben? – Powell hangja remegett az izgalomtól.

– Úgy is van! Miért, te nem ezt vártad? Hiszen az egyéni kezdeményezés tényezője okozza a bajt. Ez meg a legnagyobb teherpróbának éppen akkor van kitéve, ha a veszély beálltakor nincs ember a közelben. Mi hát a logikus következtetés? Hogyan tudjuk a kívánt időpontban és helyen megállítani őket? – Diadalmasan szünetet tartott, szemmel láthatóan élvezte mondókáját. Aztán gyorsan megválaszolta saját kérdését, hogy megelőzze Powellt, akinek persze már szintén nyelvén volt a felelet. – Úgy, hogy magunk idézünk elő veszélyes helyzetet.

– Mike! – mondta Powell. – Nagy vagy!

– Kösz, öregfiú. Mindig is tudtam.

– Na jól van, hagyd a gúnyolódást. Ezt félretesszük arra az időre, amikor majd a Földön leszünk. Dunsztosüvegekbe rakjuk az ottani hosszú téli estékre. Most azt mondd meg, miféle veszélyes helyzetet teremthetünk?

– Eláraszthatnánk a bányákat, ha nem volnának történetesen egy levegőtlen aszteroidán.

– Nagyon elmés megjegyzés – csúfolódott Powell. – Igazán, Mike, megcsiklandozhatnál, hogy röhögjek. Mi a véleményed egy kisebb méretű beomlásról?

– Nekem jó – felelte Donovan, az ajkát biggyesztve.

– Akkor gyerünk.

Úgy bujkálunk itt, mint az összeesküvők, gondolta Powell, miközben ide-oda kanyarogtak a sziklás tájon. A csekély gravitáció következtében szinte libegve járt a hepehupás talajon, lába nyomán porrá morzsolódott kövek szürke pora szállingózott szerteszét. De ami a gondolatait illeti, lassú morfondírozgatása valóban az óvatos cselszövőéhez hasonlított.

– Tudod, merre vannak? – kérdezte.

– Azt hiszem, igen.

– Akkor jó – jegyezte meg Powell komoran. – Mert azt sejted, ugye, hogy ha bármelyik „ujjhoz” húsz láb közel kerülünk, megérzi a jelenlétünket, akár lát bennünket, akár nem.

– Ha majd a robotika alapismereteiből tanfolyamot akarok végezni, szabályszerű kérvényt nyújtok be hozzád három példányban. Itt lemegyünk.

Már a tárókban jártak, ahová a csillagok fénye se jutott el. Kezükkel tapogatták a falakat, zseblámpáikat fel-felvillantva botorkáltak előre. Powell a detonátor biztonsági zárára tette kezét.

– Ismered ezt a tárót, Mike?

– Úgy-ahogy. Nemrégen nyitották, de a videolemezen már láttam, s így majd csak eligazodom benne.

Végtelennek tűnő percek múltak el.

– Érzed? – törte meg Mike a csendet.

Rezgett a fal. Powell fémborította keze mint a dobverő járt rajta. Hang persze nem hallatszott.

– Robbantanak! Nem messze innét.

– Tartsd nyitva a szemed – figyelmeztette Powell. Donovan türelmetlenül bólintott.

Mielőtt még észbe kaphattak volna, a távolban bronzvörös fény villant fel és suhant tova. Némán húzódtak egymás mellé.

– Gondolod, hogy megérzett minket? – suttogta Powell.

– Remélem, nem. De azért okosabb, ha oldalról közelítjük meg őket. Fordulj be jobbra az első táróba.

– Nem fogjuk szem elől veszíteni őket?

– Mit akarsz csinálni? Forduljunk talán vissza? – morgott mérgesen Donovan. – Egy negyed mérföldre vannak tőlünk. Eleget figyeltem őket a videolemezen, vagy nem? És már csak két napunk van.

– Ne pofázz annyit. Csak pocsékolod az oxigént. Ez itt oldaljárat? – Felvillantotta zseblámpáját. – Igen. Na gyerünk.

A rezgés észrevehetően fokozódott, a talaj kellemetlenül rengett a lábuk alatt.

– Jó irányba megyünk – jegyezte meg Donovan –, csak ne érjen ez a táró hirtelen véget. – Gondterhelten előrevilágított a zseblámpájával.

Behajlított karral is elérték volna a táró boltozatát. A dúcolások egészen frissek voltak.

– Zsákutcába jutottunk – állt meg Donovan. – Forduljunk vissza.

– Nem. Gyerünk csak tovább. – Powell üggyel-bajjal előrenyomakodott. – Mintha fényt látnék ott elöl.

– Fényt? Én nem látom. Honnét jöhetne ide fény?

– Talán robotlámpa. – Powell négykézláb felkapaszkodott egy enyhe emelkedőre. Hangja rekedten, aggodalmasan csengett.

– Hé, Mike, gyere csak fel ide!

Csakugyan fény volt. Donovan átmászott Powell kinyújtott lábszárán.

– Valami nyílás van itt?

– Igen. Úgy látszik, most a túlsó oldalról fúrnak errefelé.

Donovan végigtapogatta a nyílás csipkés szélét, aztán óvatosan odavilágított zseblámpájával. A nyílás egy nagyobb vájatba, valószínűleg a főaknába torkollott. Túlságosan szűk volt ahhoz, hogy keresztülfurakodjanak vagy hogy ketten egyszerre kikukucskáljanak rajta.

– Nincs itt semmi – mondta Donovan.

– Már nincs. De egy másodperccel ezelőtt még kellett lennie, másként nem láttunk volna fényt. Vigyázz!

Köröskörül erős lökésektől remegett a fal. Finom por szállingózott lefelé. Powell óvatosan fölemelte fejét, és kikukucskált a nyíláson.

– Oké, Mike – mondta. – Ott vannak.

A csillogó robotraj mintegy ötven lábra volt tőlük a főaknában. Fémkarjaik szorgalmasan hányták a legutóbbi robbantás nyomán keletkezett törmeléket.

– Ne vesztegessük az időt – idegeskedett Donovan. – Itt rövidesen végeznek, s a következő robbanás bennünket is elkaphat.

– Az ég szerelmére, ne sürgess! – Powell előkészítette a detonátort. Fürkészve nézett a homályos aknába, ahol csak a robotlámpák világítottak, és a kiugró köveket nemigen lehetett megkülönböztetni az árnyékoktól.

– Nézd csak, ott a boltozaton, majdnem fölöttünk, látok egy alkalmas helyet. Az utolsó robbantásra csak félig omlott be. Ha a tövénél eltalálod, a fél boltozat beszakad.

Powell odapillantott.

– Úgy is van! Figyeld a robotokat, és imádkozz, hogy ne menjenek onnét túlságosan messzire. Ők a fényforrásaim. Mind a heten ott vannak?

– Igen. Mind a heten – számolt Donovan.

– Jól van. Figyeld csak őket. Minden mozdulatukat.

Fölemelte a detonátort, s egy pillanatig kivárt. Donovan szitkokat mormolva figyelt, a szemébe csurgó verítékcseppektől kínosan hunyorgott. Fény villant!

Hirtelen megrázkódott lábuk alatt a talaj, köröskörül minden rezgett-remegett. Powell egy heves lökéstől Donovanre zuhant.

– Greg, fellöktél! – kiabálta Donovan. – Semmit se láttam.

Powell vadul nézett körül.

– Hol vannak?

Donovan bamba csöndbe dermedt. A robotok eltűntek. Alvilági sötétség uralkodott.

– Rájuk omlott volna a fal? – kérdezte bizonytalan hangon Donovan.

– Gyerünk le innét. Ne kérdezz olyan sokat. – Powell vad tempóban bukdácsolt lefelé. – Mike!

Donovan a nyomában kászálódva egy pillanatra megállt.

– Mi baj?

– Állj meg! – hallatszott Powell ziháló, érdes hangja Donovan fülhallgatójában. – Mike! Hallasz, Mike?

– Itt vagyok. Mi baj?

– Be vagyunk zárva. Nem a túloldalt ledőlt boltozat vert le minket a lábunkról, hanem az itteni szakadt le a rázkódástól.

– Mi…i?! – Donovan valami szilárd akadályba ütközött. – Gyújtsd meg a lámpád. A felvillanó fényben látták, hogy a torlaszon még egy egér se tudna kibújni.

– És most mi a figura? – suttogta Donovan.

Minden erejük megfeszítésével iparkodtak elmozdítani a torlaszt, de kár volt időért, fáradságért. Powell az eredeti nyílás kitágításával is megpróbálkozott, s amikor az se járt eredménnyel, már-már előkapta detonátor át, csak aztán rájött, hogy ilyen szűk helyen a robbantás öngyilkosság volna. Leült.

– Mike – mondta –, ezt alaposan megcsináltuk. Egyetlen lépéssel se jutottunk közelebb a rejtély megoldásához. Az ötlet jó volt, csak épp fordítva sült el.

Donovan elkeseredetten nézett körül a vaksötétben, persze hiába.

– Nem szívesen zavarlak meg gondolataidban, öregfiú, de teljesen függetlenül attól, hogy megoldottuk-e Dave rejtélyét vagy sem, egy icuri-picuri csapdába kerültünk. És ha nem tudunk kikecmeregni innét, pajtikám, meghalunk. Ahogy mondom, meghalunk. Mennyire futja az oxigénből? Legfeljebb hat órára.

– Ez már nekem is eszembe jutott. – Powell sokat szenvedett bajszát kereste, de ujja csak az átlátszó sisaklemeznek ütközött. – Persze Dave-vel még idejében kiszabadíttathatnánk magunkat, csakhogy ez a mi okos kis cselszövésünk bizonyára transzba vitte, a rádiója pedig ki van kapcsolva.

– Hát nem csupa öröm az élet?!

Donovan felkapaszkodott a nyíláshoz, és üggyel-bajjal kidugta rajta sisakos fejét. Épp csak hogy kifért.

– Hé, Greg!

– Mi kell?

– Talán ide tudnánk csalogatni Dave-et. Akkor magához térne, és kiszabadítana minket.

– Az igaz. De hol van?

– Itt a folyosóban, valamivel lejjebb. Az ég szerelmére, ne rángass! Kiszakad a fejem. Mindjárt ideengedlek.

Powell nagy nehezen kidugta a fejét.

– Ezt jól megcsináltuk. Nézd csak ezeket a lükéket! Mintha baletteznének.

– Hagyd a fölösleges dumát. Közelednek?

– Még nem tudom megmondani. Túlságosan messze vannak. Légy egy kis türelemmel, és közben add föl a zseblámpámat. Megpróbálom felhívni magunkra a figyelmet.

De két perc múlva már fölhagyott a próbálkozással.

– Reménytelen eset! Vakok vagy mi a fene. Hohó, most errefelé tartanak! Ehhez mit szólsz?

– Hadd nézzem!

Pár pillanatig tartó szótlan dulakodás következett.

– Na gyere – engedett végül Powell, és Donovan kidugta a fejét a nyíláson.

A robotok valóban feléjük tartottak. Dave peckesen járt az élen, az „ujjak” pedig ide-oda kÍgy ózó balettrendben követték.

– Mi a fenét csinálnak? – ámuldozott Donovan. – Ezt szeretném tudni. Pont olyan, mintha virginiai táncot járnának, és Dave volna a táncmester.

– Hagyd a színes leírásokat – dörmögte Powell. – Inkább azt mondd meg, menynyire vannak.

– Ötven lábra, de közelednek. Tizenöt percen belül kint leszünk. Hé! Hé!

– Mi történt? – Powellnek jó két-három másodpercre volt szüksége, hogy felocsúdjon az ámulatból, amely Donovan hangbeli teljesítményére elfogta. – Engedj oda a lyukhoz. Ne légy már olyan irigy.

Felfelé kapaszkodott, de Donovan eszeveszett rugdalózása megállította.

– Sarkon fordulnak, Greg – siránkozott. – Elmennek! Dave! Hé! Dave!

– Mit kajabálsz, pupák! – rikoltotta Powell. – Itt a hang nem terjed.

– Akkor rúgd a falakat – zihálta Donovan –, csapkodd, hadd rezegjenek. Valahogy magunkra kell terelnünk a figyelmüket, másként elvisz minket az ördög. – Veszettül verte öklével a falakat.

Powell vállon ragadta és megrázta.

– Várj, Mike, várj. Ide figyelj, támadt egy ötletem. Mennydörgős Jupiter, ideje, hogy a legkézenfekvőbb megoldáshoz folyamodjunk. Mike!

– Mit akarsz? – Donovan behúzta a fejét a nyílásból.

– Engedj oda gyorsan, mielőtt lőtávolon túl érnek.

– Lőtávolon túl? Mit akarsz csinálni? Hé, mit akarsz azzal a detonátorral? – Megragadta Powell karját.

– De a másik vadul félrelökte:

– Egy kis céllövészetre készülődöm.

– De miért?

– Majd aztán megmagyarázom. Előbb nézzük, sikerül-e. Ha nem… Engedj már oda, hadd lőjek!

A robotok már csak apró, tovalibegő fények voltak. Powell gondosan beállította az irányzékot, és háromszor egymás után meghúzta a ravaszt. Aztán leengedte a fegyvert, és aggódva a távolba kémlelt. Az egyik segédrobot elesett! Csak hat fénylő alakot látott.

Powell bizonytalan hangon beleszólt a mikrofonba:

– Dave!

Kis szünet után a két férfi egy időben hallotta a választ:

– Maga az, főnök? Hol van? A harmadik segédem mellét szétlőtték. Működésképtelen állapotban van.

– Hagyd most a segédedet – felelte Powell. – Ide figyelj, ott, ahol az imént robbantottatok, egy beomlás elzárta az utunkat. Látod a zseblámpám fényét?

– Igen. Mindjárt ott leszünk.

Powell megnyugodva hátrahúzódott a nyílásból.

– Ez az, barátocskám!

Donovan halkan, szinte könnyekkel teli hangon szólalt meg:

– Nyertél, Greg! Porig hajtom előtted a fejemet. De azért ne vágj fel, mondd el szép nyugodtan, mi volt itt a trükk.

– Szót se érdemel. Csak épp szokás szerint egész idő alatt a legkézenfekvőbb megoldást tévesztettük szem elöl. Azt tudtuk, hogy az egyéni kezdeményezésről van szó, s hogy mindig veszélyes helyzetekben tör ki a balhé. De az okát valamilyen különleges parancsban kerestük. Holott miért volna különleges parancsról szó?

– Miért ne?

– Ide figyelj. Nem valamilyen meghatározott parancsról, hanem egy parancsfajtáról van szó. Melyik parancsfajta igényli Dave-től a legfelelősségteljesebb kezdeményezést? Milyen fajta parancsot ad ki úgyszólván minden veszély esetén?

– Ne kérdezd, Greg. Mondd meg!

– Azt teszem. Hatirányú parancsot. Rendes körülmények között legalább egykét „ujj” felügyeletet nem igénylő rutinmunkát végez, mint mondjuk a testrészeink séta közben. De veszély esetén Dave-nek mind a hat segédjét azonnal és egy időben mozgósítania kell. És amikor a hat robotot egyidejűleg kell irányítania, megesik a baj. A többit kisütni már gyerekjáték volt. Ha a kezdeményezőkészséggel szemben támasztott igény bármi okból csökken, például emberek jelennek meg a színen, Dave visszazökken normális állapotába. Ezért lőttem ki az egyik segédrobotját. Mert így már csak öt robotot kellett irányítania. Az igény csökkent, Dave rendbe jött.

– És ezt hogyan ókumláltad ki?

– Logikával. Kipróbáltam és bevált.

A robot hangja ütötte meg ismét a fülüket:

– Itt vagyok. Ki tudnak tartani egy félóráig?

– Játszva! – felelte Powell. Aztán Donovanhez fordult, s így folytatta: – Most már egyszerű a feladat. Megvizsgáljuk az összes áramkört, megnézünk minden egyes részt, ahol a hatirányú parancskiadás az ötirányúhoz mérve többletmunkát okoz. Ez mennyire szűkíti le a kört?

– Azt hiszem, jócskán – felelte elgondolkodva Donovan. – Ha Dave szerkezete megfelel annak az előzetes modellnek, amelyet a gyárban láttunk, a különleges koordináló áramkör lesz az egyetlen érintett rész. – Hirtelen felvidulva folytatta: – Könnyűszerrel kijavítjuk, nem sokból áll az egész.

– Helyes. Gondold át a dolgot, és ha visszamegyünk, elővesszük azokat a műszaki rajzokat. Most pedig, amíg Dave ideér, pihenek egyet.

– Hé, várj csak! Egyet árulj még el. Miért masíroztak a robotok azokban a faramuci alakzatokban? Miért táncoltak, valahányszor bediliztek, olyan különös lépésekkel?

– Biztosan nem tudom, de sejtek valamit. A segédrobotok, mint tudod, Dave „ujjai”. Mindig így beszéltünk róluk. Mármost azt hiszem, hogy e közjátékok alkalmával, amikor Dave lélektani kóresetté vált, valamilyen furcsa zavarodottság vett erőt rajta, és időtöltésből malmozott az ujjaival.

Susan Calvin elmerengve, mosolytalanul mesélt Powellék kalandjairól, csak a robotok említésekor csengett melegen a hangja. A Sebikkel, Zsenikkel, Dave-ekkel gyorsan végzett, de bizonyára még egy fél tucat robotot előkotort volna, ha meg nem állítom.

– És a Földön nem történik soha semmi? – kérdeztem.

– Nem – válaszolta homlokát ráncolva –, itt a Földön nemigen van dolgunk működő robotokkal.

– Nagy kár. A helyszíni ellenőrző mérnökök kitűnő emberek, semmi kétség, de én magáról is szeretnék írni valamit a riportomban. Hisz végül is a maga évfordulójáról van szó. Nem volt soha semmilyen kalandja elromlott robottal?

Becsületszavamra, elpirult.

– Elromlott robottal? Dehogynem. Egek, milyen régóta nem gondoltam rá! Igaz, csaknem negyven esztendővel ezelőtt történt. Bizony! 2021-ben. Harmincnyolc éves voltam. Ó, ó! Jobb szeretnék nem beszélni róla.

Vártam, és Susan Calvin persze meggondolta magát.

– Miért ne mondjam el? Ma már olyan mindegy. Az emléke se fáj. Valaha én is bolondos lélek voltam. Elhiszi, fiatalember?

– Nem – feleltem.

– Pedig igaz. Herbie, tudja, gondolatolvasó robot volt.

– Hogyhogy?

– Egyetlen a maga nemében. Se előtte, se utána nem volt hasonló. Úgy látszik, valahol egy kis hiba csúszott be…

TE HAZUG!

i. sz. 2021

Alfred Lanning aprólékos gonddal szivarra gyújtott, de ujjai kissé remegtek. Őszes szemöldökét ráncolta, s pöfékelve beszélni kezdett:

– Gondolatolvasó, efelől nem sok kétség lehet. De miért? – Peter Bogertre, a matematikusra nézett. – Neked mi a véleményed?

Bogert két kézzel lesimította fekete haját.

– Ez a harmincnegyedik HRB modell, amelyet előállítottunk. Az előzőek mind kifogástalanul működtek.

Az asztalnál ülő harmadik férfi komor képet vágott. Milton Ashe az Amerikai Robot és Gépember Rt. legfiatalabb osztályvezetője volt, s nagyon büszke a beosztására.

– Ide figyelj, Bogert. Az összeszerelésnél a legcsekélyebb hiba se fordulhatott elő. Erről kezeskedem.

Bogert vastag ajka leereszkedően mosolyra görbült.

– Tényleg? Ha az egész futószalagért kezeskedsz, javasolni fogom az előléptetésedet. Egyetlen pozitronagy előállításához pontosan hetvenötezer-kettőszázharmincnégy műveletre van szükség, és ráadásul az egyes műveletek kifogástalan végrehajtása különféle tényezőktől függ, amelyeknek száma öt és százöt között váltakozik. Ha bármelyiknél komolyabb hiba fordul elő, az „agyat” úgy, ahogy van, el lehet dobni. Saját műszaki tájékoztatónkból idézek, Ashe.

Ashe elpirult, de mielőtt még válaszolhatott volna, az asztalnál ülő negyedik személy is beleavatkozott a vitába.

– Ha egymásra akarjuk hárítani a felelősséget, máris itt hagyom magukat. – Susan Calvin összekulcsolta ölében pihenő kezét, keskeny, vértelen szája szögletében elmélyültek az apró ráncok. – Gondolatolvasó robottal vagyunk megáldva, s véleményem szerint rendkívül fontos, hogy kiderítsük, miért tud gondolatot olvasni. De azzal, hogy egymást okoljuk, tapodtat se jutunk előre.

Hideg szürke szemét Ashe-re függesztette, aki elvigyorodott. Lanning is vigyorgott, s mint ilyenkor mindig, hosszú fehér fürtjeivel, apró, ravaszdi szemével bibliai pátriárkára emlékeztetett.

– Igaza van, dr. Calvin. Hirtelen élénk hangra váltott át.

– Íme, a tényállás dióhéjban. Előállítottunk egy látszólag teljesen normális pozitronagyat, amelynek azonban véletlenül az a sajátos képessége van, hogy a gondolathullámainkra tud behangolódni. A robotika fejlődése terén évtizedek óta ez volna a legfontosabb lépés, ha tudnánk, hogyan történt. De nem tudjuk, s ezért fel kell derítenünk. Világos?

– Szabad valamit javasolnom? – kérdezte Bogert.

– Tessék!

– Azt javaslom, hogy addig, amíg ebből a kátyúból ki nem kecmergünk – márpedig nekem mint matematikusnak az a meggyőződésem, hogy alapos kátyúban vagyunk –, tartsuk titokban a HRB-34 robot létezését. Még a vállalati tisztviselők előtt is. Ez nekünk, osztályvezetőknek nem fog megoldhatatlan problémát okozni, s minél kevesebben tudnak róla…

– Bogertnek igaza van – vágott közbe dr. Calvin. – Mióta a bolygóközi törvényt megváltoztatták, és a robotmodelleket a világűrbe való kiszállításuk előtt az üzemben is ki lehet próbálni, a robotellenes propaganda sokkal hangosabb lett. Ha a gondolatolvasó robotról bármi kiszivárog, mielőtt még e jelenségnek megnyugtató és szakszerű magyarázatát nyilvánosságra hozhatnánk, ellenségeink csinos kis tőkét kovácsolhatnak belőle.

Lanning szippantott a szivarjából, és bólintott. Aztán Ashe-hez fordult.

– Úgy emlékszem, azt mondtad, egyedül voltál, amikor rájöttél erre a gondolatolvasási históriára?

– Igen, egyedül voltam, és mondhatom, alaposan megijedtem. A HRB-34-et épp csak hogy levették a futószalagról, és egyenesen beküldték hozzám. Obermannak valami dolga akadt, így magam vittem el a minőségvizsgálóba, jobban mondva csak vittem volna. – Ashe szünetet tartott, ajkán halvány mosoly játszadozott. – Előfordult már veletek, hogy pusztán gondolatok útján párbeszédet folytassatok valakivel? – Senki se vette a fáradságot, hogy válaszoljon. – Eleinte rá se eszméltem – folytatta Ashe. – A lehető leglogikusabban és legértelmesebben beszélgetett velem, s már több mint félúton voltam lefelé a minőségvizsgálóba, amikor hirtelen rádöbbentem, hogy egész idő alatt egyetlen szót sem szóltam. Persze sok minden járt a fejemben, de hát ez nem ugyanaz. Azonnal bezártam a robotot az egyik szobába, és futottam Lanninghez. Ha csak eszembe jut, ahogy ott lépkedett mellettem és olvasott a gondolataimban, válogatva közöttük, végigfut a hátamon a hideg.

– Nem csodálom – jegyezte meg elgondolkodva Susan Calvin, és különös, átható pillantást vetett Ashe-re. – Megszoktuk, hogy a gondolatainkhoz senki hozzá nem férkőzhet.

– Tehát csak négyen tudunk róla – vágott közbe türelmetlenül Lanning. – Helyes! Módszeresen kell eljárnunk. Ashe, szeretném, ha az egész futószalagot végigvizsgálnád, elejétől végig, mindent. Válogasd ki mindazokat a műveleteket, amelyeknél semmiféle hibalehetőség nem áll fenn, és azután a fennmaradókról készíts egy jegyzéket a hibalehetőségek természetének és feltételezhető mérvének megjelölésével.

– Csekélység! – dünnyögte Ashe.

– Állítsd rá az embereidet, akár mind egy szálig. Még azt se bánom, ha lemaradunk a tervvel. De nem szabad tudniuk, hogy mire kell. Érted?

– Hm… Értem. – A fiatal mérnök kényszeredetten mosolygott. – De még így is szép kis munka lesz.

Lanning most Calvinhez fordult.

– Magának más oldalról kell megközelítenie a problémát. Mint az üzem robotpszichológusának a robotot magát kell tanulmányoznia és a tapasztalatokból visszakövetkeztetnie a hibára. Próbálja felderíteni, hogyan működik. Kapcsolódik-e még valami más is ezekhez a telepatikus képességekhez, s hogy azok tulajdonképpen meddig terjednek, mennyiben torzítják el a gondolkodásmódját, milyen esetleges kárt okoznak a szabályszerű HRB típus tulajdonságaiban. Helyes? – Anélkül, hogy bevárta volna dr. Calvin válaszát, folytatta: – Én pedig majd összefogom a munkát, és matematikailag kiértékelem a kapott adatokat. – Nagyot szippantott a szivarjából, s a továbbiakat már csak a füstkarikákon keresztül motyogta: – Ebben persze Bogert is segít majd nekem.

Bogert a körmeit fényesítette húsos tenyerén.

– Azt rögtön gondoltam – jegyezte meg enyhe gúnnyal. – Valami keveset én is konyítok a matematikához.

– Akkor én tüstént hozzálátok. – Ashe hátratolta székét, és felállt. Csinos, fiatal arcára vigyor ült ki. – Én kaptam a legnyavalyásabb munkát mindőtök közt. Legjobb, ha nem sokat teketóriázom. – És már ment is kifelé. – Viszlát – dünnyögte távozóban.

Susan Calvin alig észrevehető bólintással köszönt vissza, de a szeme egészen az ajtóig követte Ashe-t. És Lanning dörmögő kérdésére:

– Ugye, dr. Calvin, most mindjárt megnézi a HRB-34-et? – nem is válaszolt.

Az ajtó szinte hangtalan nyílására a HRB-34 robot fölemelte fotocellaszemét a könyvből, és már talpon is volt, amikor Susan Calvin belépett a szobába. A pszichológusnő megigazította az ajtón a „Belépni tilos” feliratú, jókora táblát, aztán a robothoz lépett.

Hoztam neked néhány kézikönyvet a hiperatommotorokról. Megnézed őket, Herbie?

A HRB-34 robot – más néven Herbie – elvette Susan Calvintől a három vastag könyvet, és az egyiknek rögtön fel is ütötte a fedelét.

– Hmm… A hiperatom-elmélet. – Érthetetlenül motyogott magában, végigpergette a lapokat, majd szórakozottan megszólalt: – Foglaljon helyet, dr. Calvin. Pár percig eltart, amíg átnézem őket.

Susan Calvin leült, és figyelmesen nézett a robotra, amely az asztal túlsó oldalán elhelyezkedve, módszeresen végiglapozta a három könyvet. Fél órán belül végzett velük.

– Persze tudom, miért hozta nekem ezeket a könyveket.

Dr. Calvin szája megvonaglott.

– Sejtettem, hogy kitalálod. Nehéz veled lépést tartani, Herbie. Mindig valamicskével előttem jársz.

– Ezekkel a könyvekkel is ugyanaz a helyzet, mint a többivel. Gyengécske, érdektelen dolgok. Az önök tudománya, dr. Calvin, csupán egy sereg adat, amelyet valamiféle silány elméletté tákoltak össze. És az egész olyan hihetetlenül primitív, hogy szinte nem is érdemes rá időt pazarolni. A szépirodalmuk, az érdekel engem. A lelki motívumok meg az érzelmek összjátékának tanulmányozása… – Bizonytalan mozdulatot tett roppant kezével, ahogy a megfelelő kifejezést kereste.

– Azt hiszem, értelek – suttogta dr. Calvin.

– Én, tudja, belelátok az agyakba – folytatta a robot –, és nincs fogalma arról, hogy milyen bonyolultak. Nem érthetek meg mindent, hiszen az én agyam annyira különbözik az emberekétől. De igyekszem mindent felfogni, és a regények ehhez rendkívül nagy segítséget nyújtanak.

– Igen. De attól félek, hogy ha elolvasod ezeket a szentimentális, gyötrő érzelmekkel telített mai regényeket – Susan Calvin hangjában némi keserűség csengett –, a valóságos agyakat unalmasoknak, színteleneknek fogod találni.

– Szó sincs róla!

A kirobbanó heves válasz hatása alatt Susan Calvin talpra ugrott. Érezte, hogy elvörösödik.

– Tudja! Tudja! – kavargott vadul az agyában.

Herbie hirtelen elcsöndesedett, és halkan, szinte emberi hangon mormolta:

– Hát persze hogy tudom, dr. Calvin. Hogyne tudnám, amikor mindig az jár az eszében.

Dr. Calvin arca megkeményedett.

– De remélem, másnak nem említetted?

– Ugyan, dehogy! – Aztán őszinte csodálkozással hozzátette: – Senki se kérdezte.

– Te bizonyára nagy bolondnak tartasz engem – tört ki Susan Calvinből.

– Miért? Hiszen ez egészen természetes érzés.

– Talán épp azért olyan bolond. – Susan Calvin hangjában reménytelen vágyakozás csendült. A doktor mögül kikukucskált az asszony. – Én nem vagyok… vonzó külsejű.

– Ha puszta fizikai vonzóerőről beszél, azt nem tudom megítélni. De annyi bizonyos, hogy vannak más természetű vonzóerők is.

– Se fiatal. – Dr. Calvin nem is igen hallotta a robot szavait.

– Még nincs negyvenéves – vágta rá Herbie aggódó, nyomatékos hangon.

– Éveim száma szerint harmincnyolc, ami azonban az érzelmi világomat illeti, hatvanéves, ráncos vénasszony vagyok. Nemhiába foglalkozom pszichológiával. -Majd elfulladva, keserűen hozzátette: – Ő pedig alig harmincöt, amellett külsőre, viselkedésre még ennél is fiatalabb. El tudod képzelni, hogy mást lásson bennem, mint… mint ami vagyok?

– Maga még fiatal! – Herbie acélöklének csapására a műanyag asztallap érces hangot adott. – Hallgasson rám…

De Susan Calvin hirtelen a robot felé fordult, szemében a fájdalom lángja lobogott.

– Miért hallgassak rád? Mit tudsz te erről… te… te gép? Én csak egy csodabogár vagyok számodra, egy érdekes rovar, különleges agyvelővel, amelyet fölboncoltak, hogy tüzetesen meg lehessen vizsgálni. Szép példány vagyok, mi? A romba dőlt remények mintaképe. Majdnem olyan érdekes, mint a te regényfiguráid. – Dr. Calvin könnytelenül zokogó hangja elakadt.

A robot magába roskadva hallgatta kitörését. Kérlelő mozdulattal rázogatta a fejét.

– Miért nem hallgat meg, kérem? Segíthetnék magának, ha hagyná.

– Segítenél? Hogyan? – Dr. Calvin szája legörbült. – Valami jó tanáccsal?

– Nem, nem tanáccsal. Hanem azzal, hogy én mások gondolatait is ismerem. Például Milton Ashe-ét.

Hosszú szünet állt be. Susan Calvin lesütötte a szemét.

– Nem akarom tudni, mit gondol rólam – lihegte. – Hallgass.

– Dehogyisnem akarja tudni.

Dr. Calvin lehajtott fejjel állt, lélegzete meggyorsult.

– Ne beszélj butaságokat – suttogta.

Nem beszélek butaságokat. Segíteni szeretnék. Milton Ashe-nek az a véleménye magáról… – Szünetet tartott.

És most a pszichológusnő felemelte a fejét.

– Mi a véleménye?

– Milton Ashe szereti magát – válaszolta a robot nyugodt hangon.

Dr. Calvin egy hosszú percig egyeden szót sem szólt, csak mereven bámult maga elé.

– Tévedsz! – suttogta aztán. – Ez nem lehet igaz. Nem szerethet.

– De szereti. Az ilyesmit nem lehet rejtegetni, legalábbis előttem nem.

– De hisz én olyan… olyan… – A hangja elcsuklott.

Ashe nem a külsőt nézi, hanem a szellemi képességeket. Nem az a fajta férfi, akit a szép haj vagy a szép szem elbolondíthatna.

Susan Calvin azon vette észre magát, hogy sebesen pislog. Sokáig nem mert szólni, s amikor végre beszélni kezdett, a hangja még mindig remegett.

– De hisz soha semmilyen formában nem mutatta ki, hogy… hogy…

– Adott neki erre valaha lehetőséget?

– Hogy tehettem volna? Álmomban se mertem…

- Éppen ez az!

A pszichológusnő elgondolkozott, majd hirtelen fölpillantott.

– Fél esztendővel ezelőtt meglátogatta őt egy lány itt az üzemben. Egy csinos lány, ahogy én láttam… szőke és karcsú. Az egyszeregyről persze fogalma sem volt. Ashe egy álló napon át büszkeségtől dagadó mellel magyarázgatta neki, hogyan szerelik össze a robotokat. – Arca újból megkeményedett. – Nem mintha megértette volna. Ki ez a lány?

– Megmondhatom magának – válaszolta habozás nélkül Herbie. – Az unokahúga, s kettejük közt nincs semmiféle érzelmi kapcsolat, efelől nyugodt lehet.

Susan Calvin szinte kislányos élénkséggel ugrott talpra.

– Hát nem furcsa? Pontosan ez az, amivel olykor vigasztaltam magamat, bár valójában sose hittem, hogy igaz. És most kiderül, hogy mégis igaz. – Herbie-hez futott, két kezébe fogta a robot hideg, súlyos kezét. – Köszönöm, Herbie. – Aztán suttogó hangon kérlelte: – De egy szót se erről senkinek. Maradjon kettőnk titka. És még egyszer köszönöm. – Görcsös mozdulattal megszorította Herbie érzéketlen fémkezét, és kiszaladt a szobából.

Herbie lassan fölemelte a félbehagyott regényt. Az ő gondolatai közt nem olvashatott senki.

Milton Ashe dörmögve, ízületeit ropogtatva, kéjesen nyújtózkodott, aztán dr. Peter Bogertre bámult.

– Ide figyelj, Peter, már egy hete csak ezzel foglalkozom, alig hunytam le a szememet. Meddig nyűglődjek még vele? Azt mondtad, a pozitronbombázás a D vákuumkamrában megoldja a rejtélyt.

Bogert diszkréten ásított, és érdeklődéssel vizsgálgatta fehér kezét.

– Úgy is van. Nyomon vagyok.

– Tudom, mit jelent egy matematikusnál nyomon lenni. Mennyire vagy a megoldástól?

– Ez attól függ.

– Mitől? – Ashe ledobta magát egy székbe, és kinyújtotta hosszú lábát.

– Lanningtől. Az öregfiú nem ért egyet velem. – Fölsóhajtott. – Egy kicsit régimódi gondolkodású, ez itt a baj. Úgy ragaszkodik a mátrixmechanikához, mintha az volna egyeden tudomány. Holott ennek a problémának a megoldásához hatékonyabb matematikai módszerekre van szükség. De makacs, mint az öszvér.

– Miért ne kérdeznénk meg Herbie-t? Ezzel lezárhatnánk az egész ügyet – motyogta álmosan Ashe.

– A robotot? – Bogert összehúzta szemöldökét.

– Miért ne? Nem hallottad, mit mesél az öreglány?

– Dr. Calvinről beszélsz?

– Igen. A mi édes Susie-kánkról. Szerinte ez a robot valóságos matematikai zseni. Mindent tud, és még annál is többet. Harmadfokú integrált old meg fejben, és tenzoranalízist früstököl.

A matematikus hitetlenkedve nézett Ashe-re.

– Komolyan beszélsz?

– Becsszóra! A baj csak ott van, hogy az a lüke nem rajong a matematikáért. Egész nap limonádé regényeket olvasna. Úgy éljek! Látnád, Susie miféle szemetet szállít neki. Bíbor szenvedély, Szerelem a világűrben meg más efféléket.

– Dr. Calvin nekünk erről egy szót sem szólt.

– Mert még nem végzett a robot tanulmányozásával. Tudod, milyen. Szeret mindent megtartani magának, amíg aztán fel nem libbenti a fátylat a nagy titokról.

– De neked elmondta.

– Valahogy beszédbe keveredtünk. Az utóbbi időben többször összetalálkoztunk. – Tágra nyitott szemmel, homlokát ráncolva kérdezte: – Mondd, Bogié, nem vettél mostanában észre rajta valami különöset?

– Arra gondolsz, hogy rúzsozza a száját? – vigyorgott gúnyosan Bogert.

– Fenét, ezt már én is észrevettem. Rúzs meg púder meg szemfesték. Mint a madárijesztő, úgy néz ki. De nem erről beszélek. Nem tudom, mi lehet a magyarázata, de ahogy beszél, csak úgy ragyog a boldogságtól. – Elgondolkozott, majd vállat vont.

Bogert Ashe-re kacsintott, és ez a kacsintás jó ötvenes tudós létére nem is volt megvetendő teljesítmény.

– Talán szerelmes valakibe – mondta. Ashe lehunyta szemét.

– Ugyan, Bogié, ne hülyéskedj. Beszélj inkább Herbie-vel. Én most ledőlök itt, és alszom egyet.

– Na jól van. Nem mintha különösen örülnék, ha egy robot beleüti az orrát a mesterségembe, s amellett nem is hiszem, hogy tényleg tudna valamit mondani.

Szavaira halk horkolás volt a válasz.

Herbie figyelmesen hallgatta Peter Bogertet, aki zsebre tett kézzel álldogált előtte, és közönyös hangot színlelve magyarázta:

– Tehát így állunk. Azt hallottam, te értesz ezekhez a dolgokhoz, de én elsősorban mégis puszta kíváncsiságból kérdezlek. Elismerem, hogy a gondolatmenetemben, ahogyan azt felvázoltam neked, lehet egy-két vitatható feltevés, s ezeket dr. Lanning nem hajlandó magáévá tenni. Az egész kép meglehetősen homályos. – És amikor a robot néma maradt, Bogert megkérdezte: – Neked mi a véleményed?

Herbie az ákombákom formulákat tanulmányozta.

– Én nem látok itt semmi hibát.

– És gondolod, hogy te ennél többre tudnál menni?

– Meg se próbálnám. Maga sokkal jobb matematikus, mint én, és amellett nem is igen szeretnék ebben a kérdésben állást foglalni.

Bogert elmosolyodott. Mosolyában árnyalatnyi önelégültség bujkált.

– Gondoltam, hogy így lesz. Bonyolult probléma ez. Spongyát rá. – Összegyűrte a papírokat és a szemétaknába hajította. Már indulóban volt, amikor meggondolta magát. – Mellesleg…

A robot várt.

Bogert láthatólag nehezen talált szavakat.

– Van valami… jobban mondva, talán te… – Elhallgatott.

– A gondolatai nagyon zavarosak – szólalt meg Herbie –, de kétségkívül dr. Lanning körül forognak. Miért habozik, hisz mihelyt rendbe szedi őket, úgyis tudni fogom, mit akar kérdezni.

A matematikus szokott mozdulatával pomádés haját simogatta.

– Lanning már közeledik a hetvenhez – mondta, mintha ezzel mindent megmagyarázott volna.

– Tudom.

– És már csaknem harminc esztendeje igazgató. – Herbie bólintott. – Te bizonyára tudod – folytatta hízelgő hangon Bogert –, hogy… nem szándékozik-e leköszönni. Egészségi vagy más…

– Értem – válaszolta szűkszavúan Herbie.

– Szóval tudod?

– Persze hogy tudom.

– És… hajlandó volnál megmondani nekem?

– Ha kérdezi – válaszolta a robot tárgyilagos hangon. – Dr. Lanning tulajdonképpen már le is köszönt.

– Hogyhogy?! – robbant ki Bogertből szinte artikulátlanul a szó. Majd nagy fejét előreszegezve ismételte: – Hogyhogy?

– Már leköszönt – hangzott a szenvtelen válasz –, csak még nem hozta nyilvánosságra. Arra vár, hogy megoldja ezt a problémát… az én problémámat. Ha ez megtörtént, kész átadni helyét az utódjának.

– És az utód? – lihegte Bogert. – Az ki lesz? – Egészen közel hajolt Herbie-hez, lenyűgözve bámult a tompa vörös, kifürkészhetetlen fotocellákra, a robot szemeibe.

– Maga lesz az új igazgató – válaszolta lassan a robot. Bogert megkönnyebbülten elmosolyodott.

– Ez jó hír. Reméltem, hogy így lesz. Köszönöm, Herbie.

Peter Bogert aznap hajnali ötig dolgozott, és kilenckor már megint az íróasztala mellett ült. Az asztal fölötti polc szinte kiürült, ahogy egymás után emelte le róla a kézikönyveket. A számok hadsorai csak alig-alig gyarapodtak, ezzel szemben a telefirkált és összegyűrt papirosok már halomba gyűltek az asztal alatt.

Pontosan délben az előtte fekvő papírlapra bámult, megdörzsölte véreres szemét, ásított, vállát vonogatta.

– Ez percről percre rosszabb lesz. A fene egye meg!

Nyílt az ajtó. Bogert fölnézett, és szótlan bólintással üdvözölte a belépő Lanninget. Az igazgató, csomós kezének ízületeit ropogtatva, végignézett a rendetlen szobán, és a homlokát ráncolta.

– Új nyomra bukkantál? – tudakolta.

– Nem – hangzott a dacos válasz. – Miért, a régi nem volt jó?

Lanning nem vette magának a fáradságot, hogy válaszoljon, sőt az íróasztalon heverő papírlapokat is csupán futólagos pillantásra méltatta. Szivarra gyújtott, s a gyufa fellobbanó lángján keresztül kérdezte:

– Beszélt neked dr. Calvin erről a robotról? Azt mondja, matematikai zseni. Egyenesen csodálatos.

– Már hallottam róla – horkant fel Bogert. – De Calvin csak törődjön a robotpszichológiával. Kikérdeztem Herbie-t matematikából, még a differenciál-és integrálszámításokhoz is alig-alig konyít.

– Calvinnek nem ez a véleménye.

– Az a nő bolond.

– És nekem se ez a véleményem – jegyezte meg az igazgató, vészjóslóan összehúzva szemét.

– Neked? – kérdezte felpaprikázva Bogert. – Hogyhogy?

– Ma egész délelőtt Herbie-t vizsgáztattam, és nyugodt lelkiismerettel állíthatom, olyanokat tud, amikről te még csak nem is hallottál.

– Tényleg?

– Úgy látszik, nem hiszed! – Lanning a mellényzsebéből egy papírlapot húzott elő, és széthajtogatta. – Ez, ugye, nem az én kézírásom?

Bogert figyelmesen nézegette a nagy, szögletes jeleket.

– Ezt Herbie csinálta?

– Igen! Mint láthatod, a huszonkettedik egyenleted időintegrálásán dolgozott. És ugyanarra az eredményre jutott – Lanning sárga körmével az utolsó számsorra mutatott –, mint én, amellett negyedannyi idő alatt. Nem lett volna szabad a Linger-effektust figyelmen kívül hagynod a pozitronbombázásnál.

– Nem hagytam figyelmen kívül. Az ég szerelmére, Lanning, értsd meg már végre, hogy ez hatálytalanítaná…

– Igen, igen, ezt már elmagyaráztad. De te a Mitchell-féle áttételes egyenlettel dolgoztál, igaz? Az pedig itt nem alkalmazható.

– És miért nem?

– Már csak azért sem, mert hiperimagináriusokat használtál.

– És ennek mi köze a dologhoz?

– A Mitchell-féle egyenlet nem érvényes olyan esetekre, ahol…

– Megőrültél? Ha újra elolvasnád Mitchell eredeti cikkét, a Beszámoló a…

– Erre semmi szükség. Eleve megmondtam neked, hogy nem osztom a nézetét, és most Herbie is nekem adott igazat.

– Akkor miért nem bízod az egész probléma megoldását arra a nyomorult masinára? – horkant föl Bogert. – Miért fontos neked a magamfajta tudatlanok véleménye?

– Épp erről van szó. Herbie nem tudja megoldani a problémát. És ha ő nem tudja, mi sem tudjuk… egyedül. Az egész kérdést fölterjesztem a Nemzeti Tanácshoz. Nem vállalhatjuk érte a felelősséget.

Bogert hátralökte a székét, és vicsorogva, bíborvörös arccal fölpattant.

– Ehhez nincs jogod!

Most Lanning arcát is elöntötte a vér.

– Hogy jössz te ahhoz, hogy előírd nekem, mihez van jogom, és mihez nincs?

– Hogy jövök ahhoz? – Bogert hangja határozottan csengett. – Úgy, hogy már félig megoldottam a problémát, és nem tűröm, hogy most kivedd a kezemből. Azt hiszed, nem látok keresztül rajtad, te… te kiszáradt vénség. Elvágnád a saját nyakad, csak hogy ne kelljen átengedned nekem a robottelepátia megoldásának dicsőségét.

– Te félkegyelmű, még egy szó, és felfüggesztelek fegyelemsértésért! – Lanning alsó ajka remegett az indulattól.

– Pontosan ez az, amit nem fogsz tenni, Lanning. Akinek gondolatolvasó robot van a környezetében, annak nincsenek titkai, és így sejtheted, hogy mindent tudok a leköszönési szándékaidról.

Lanning szivarjának hamuja megremegett, lehullt, majd példáját a szivar is követte.

– Mi…?

– És én vagyok az új igazgató, érted? – Bogert csúnyán elvihogta magát. – Ezt is nagyon jól tudom. Azt hiszed, nem? Itt ezentúl én adok ki utasításokat, másként olyan cécó lesz, amilyet életedben még nem pipáltál.

Lanning végre visszanyerte hangját.

– Felfüggesztelek, hallod?! – üvöltötte. – Minden munkád alól felmentelek! Befejezed itteni pályafutásod, érted?

– Ennek mi értelme? – Bogert arcára széles mosoly terült. – Ezzel nem jutsz semmire. Az összes adu az én kezemben van. Tudom, hogy leköszöntél. Herbie mondta nekem, ő meg tőled tudja.

Lanning nyugalmat erőltetett magára. Ebben a pillanatban nagyon-nagyon öregnek látszott, szeme fáradt volt, arca, amelyről eltűnt az iménti pirosság, öregesen sápadt.

– Beszélek Herbie-vel. Semmi ilyet nem mondhatott neked. Ravasz játékot játszol, Bogert, de nálam nem blöffölhetsz. Gyere velem.

Bogert vállat vont.

– Herbie-hez? Nagyon jó. Gyerünk!

És az is pontosan délben történt, hogy Milton Ashe felnézett a papírlapról, amelyen egy gyengén sikerült rajz éktelenkedett.

– El tudja képzelni? Nem vagyok valami híres rajzoló, de nagyjából ilyen. Csudaszép kis ház, és majdnem ingyen van.

Susan Calvin ellágyulva pillantott a szemben ülő férfira.

– Igazán gyönyörű – sóhajtotta –, én is gyakran gondoltam rá, hogy milyen jó volna… – Nem fejezte be a mondatot.

– Persze – folytatta Ashe élénken, félretéve a ceruzát – a szabadságomig várnom kell vele. Csak két hét odáig, de a Herbie-ügy miatt most minden a levegőben lóg. – A körmeit vizsgálgatta. – Mellesleg még valamit szeretnék elmondani magának, de ez titok.

– Akkor ne mondja el.

– De már égek a vágytól, hogy valakinek elmondhassam… és közel s távolban maga az egyetlen… bizalmasom. – Szégyenlősen elvigyorodott.

Susan Calvin nem mert megszólalni, csak a szíve, a szíve kalimpált.

– Megmondom őszintén – Ashe közelebb húzódott, és bizalmas suttogásra fogta a hangját –, a házat nem csak magamnak veszem. Megnősülök. – Hirtelen felpattant székéből. – Mi baj?

– Semmi! Semmi! – A szörnyű szédülés, amely Susan Calvint elfogta, lassanként alábbhagyott, de a torkán nehezen jöttek ki a szavak:

– Megnősül? Azt akarja mondani, hogy…

– Igen. Megházasodom. Ideje már, nem gondolja? Emlékszik arra a lányra, aki tavaly nyáron itt járt? Azt veszem el. De maga rosszul van! Olyan sáp…

– Csak a fejem fáj! – Susan Calvin erőtlenül intett, hogy nincs semmire szüksége. – Az utóbbi… időben gyakran vannak fejfájásaim. Ó, engedje meg, hogy gratuláljak. Szívből örülök… – Krétafehér arcán csúnya vörös foltokban ütközött ki az ügyetlenül felrakott festék. Újból forogni kezdett vele a világ. – Bocsásson meg… kérem…

Már csak motyogásra futotta erejéből, ahogy vakon kibotorkált az ajtón. Ashe vallomása úgy érte, akár egy álombeli váratlan katasztrófa – valószínűtlen borzalmakkal teli álom. Hogyan lehetséges ez? Hisz Herbie azt mondta…

Herbie pedig nem tévedhet! Herbie gondolatolvasó!

Azon vette észre magát, hogy lihegve támaszkodik az ajtófélfának, és Herbie érzéketlen fémarcába bámul. Úgy látszik, felszaladt a lépcsőn, két emelet magasságba, anélkül hogy emlékeznék rá. Mintha álomban történt volna, olyan gyorsan futotta be a távolságot.

Igen, mintha álom volna az egész!

Herbie rezzenetlen szemmel nézett rá, de ez a tompa vörös szempár – Susan Calvin úgy látta – két, halványan csillogó, lidércnyomásos karikává tágul.

A robot beszélt. Susan Calvin érezte, hogy hűs poharat szorít az ajkához. Nyelt egyet, megborzongott, most már legalább tudta, hol van.

Herbie még mindig beszélt, izgatottan, fájdalmas, kérlelő hangon, megrettenve.

Susan Calvin lassan-lassan felfogta a szavak értelmét.

– Ez csak álom – hajtogatta a robot –, ne higgyen benne. Egykettőre felébred, és akkor nevetni fog az egészen. Szereti magát. Megmondtam, hogy szereti. Csak nem itt! Nem most! De ezek merő képzetek.

Susan Calvin bólintott.

– Igen, igen! – suttogta Herbie karjába kapaszkodva, görcsösen rátapadt, és úgy ismételte újból és újból: – Ugye, nem igaz? Ugye, nem igaz?

Utóbb már nem emlékezett rá, miképpen tért magához, de ez az eszmélés olyan volt, mint amikor a ködös valószerűtlenséget kegyetlenül éles napfény váltja föl. Susan Calvin eltaszította magától a robotot, erélyesen ellökte a fémkezet, és szeme tágra nyílt.

– Mit művelsz te velem?! – sikoltotta. – Mit művelsz?

Herbie hátrált.

– Segíteni szeretnék – mondta. A pszichológusnő rámeredt.

– Segíteni? Azzal, hogy bebeszéled nekem, hogy csak álmodom? Azzal, hogy skizofréniába taszítasz? – Hisztérikus izgalom fogta el. – Ez nem álom! Bárcsak az volna! – Majd egy hirtelen lélegzet után hozzátette: – Várj csak! Miért… Ó, már értem. Irgalmas ég, hiszen oly világos!

A robot hangjában rémület csengett.

– Nem tehettem mást!

– És én hittem neked! Eszembe se jutott, hogy…

Elhallgatott, mert az ajtó felől hangos szóváltás ütötte meg a fülét. Elfordult, görcsösen ökölbe szorította kezét, s mire a két matematikus belépett, már a szoba túlsó végében, az ablaknál állt. A férfiak ügyet se vetettek rá.

Együtt álltak Herbie elé, Lanning ingerülten, türelmetlenül, Bogert hidegen, gúnyosan. Elsőnek az igazgató szólalt meg:

– Herbie, ide figyelj!

A robot gyors pillantást vetett az öreg tudósra.

Tessék, dr. Lanning.

– Mondtál te valamit rólam dr. Bogertnek? ;

– Nem, uram – felelte lassan a robot. Bogert arcáról egyszerre lehervadt a mosoly.

– Mi…icsoda? – Bogert félretolta felettesét, és szétterpesztett lábbal megállt a robot előtt. – Ismételd meg, amit tegnap mondtál nekem.

– Azt mondtam, hogy… – Herbie megtorpant. Mélyen a belsejében a fém diafragma halk, zavaros hangokat hallatott.

– Nem azt mondtad, hogy leköszönt? – bömbölte Bogert. – Felelj! Dühöngve rázta öklét, de Lanning félrelökte.

– Hazugságra akarod kényszeríteni?

– Hát nem hallottad? Már félig kimondta az „igent”, és akkor elhallgatott. Menj az utamból! Ki akarom szedni belőle az igazságot, érted?

– Majd én kérdezem! – Lanning a robothoz fordult. – Felelj nyugodtan, Herbie. Leköszöntem vagy sem?

Herbie mereven bámult maga elé. Lanning szorongva ismételte:

– Leköszöntem vagy sem? – A robot alig-alig észrevehetően nemet intett a fejével. Ennél többre nem volt hajlandó.

A két férfi egymásra pillantott, szemükben ellenséges fények égtek.

– Mi a fene? – horkant föl Bogert. – Megkukult ez a robot? Nem tudsz beszélni, te szörnyeteg?

– De tudok – hangzott a készséges válasz.

– Akkor felelj a kérdésre. Nem mondtad nekem, hogy Lanning leköszönt? Leköszönt vagy nem köszönt le?

Válasz helyett újból néma csend következett, mígnem a szoba túlsó végében Susan Calvin fölnevetett, hirtelen, éles, már-már hisztérikus nevetéssel. A két matematikus összerezzent.

– Mi az, maga itt van? – kérdezte Bogert homlokát ráncolva. – És min mulat olyan jól?

– Nem mulatok – válaszolta Calvin természetellenes hangon. – Csak látom, nem én vagyok az egyetlen, aki felült Herbie-nek. Hát nem a sors iróniája, hogy a világ három legnagyobb robotszakértője ugyanabba a primitív csapdába esik bele? – Hangja elcsuklott, halvány kezét a homlokához emelte. – Irónia, igen, de mulatságosnak nem mondanám.

A két férfi most csodálkozó pillantást váltott egymással.

– Miféle csapdáról beszél? – tudakolta kimérten Lanning. – Talán valami baj van Herbie-vel?

– Nem – felelte Susan Calvin, és lassan melléjük lépett –, nem vele van baj, hanem… velünk. – Aztán hirtelen megperdült, és a robotra rivallt: – Menj innét! Takarodj a szoba túlsó végébe, és ne is lássalak!

Calvin vadul lobogó szeme elől Herbie meggörnyedve, csörömpölő léptekkel elbotorkált.

– Mit jelentsen ez, dr. Calvin? – kérdezte Lanning ellenséges hangon. Susan Calvin most a két férfihoz fordult.

– Föltételezem – mondta gúnyosan –, hogy ismerik a robotika alapvető Első Törvényét.

A két férfi egyszerre bólintott.

– Természetesen – válaszolta ingerülten Bogert. – A törvény értelmében a robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen.

– Nagyszerű fogalmazás! – csúfondároskodott dr. Calvin. – De milyen kárról van szó?

– Akármilyen kárról.

– Úgy van! Akármilyenről! Például mondjuk megbántott érzelmekről! Vagy sértett hiúságról! Füstbe ment reményekről! Vagy ezek talán nem károk?

Lanning a homlokát ráncolta.

– Mit tudhat egy robot…? – Hirtelen elakadt a lélegzete.

– Aha, látom, már kapiskálja. Ez a robot gondolatolvasó. Feltételezik, hogy ne tudná pontosan, mi a lelki sérelem? Feltételezik, hogy a kérdéseikre ne pontosan azt a választ adná, amit hallani szeretnének? Nem bántana meg bennünket, ha mást válaszolna? És ezt ő ne tudná?

– Jóságos ég! – mormolta Bogert.

A pszichológusnő gúnyos pillantást vetett rá.

– Biztosan azt kérdezte tőle, hogy Lanning leköszönte. És miután igenlő választ akart hallani, tehát Herbie igent mondott.

– Valószínűleg ezért nem akart az imént megmukkanni – jegyezte meg halkan Lanning. – Bármilyen választ ad, egyikünket megbántja vele.

Rövid szünet támadt, mialatt a férfiak elgondolkozva méregették a robotot. A szoba túlsó végében, a könyvszekrény mellett kuporgott egy széken, fejét tenyerébe temette.

Susan Calvin egyre csak a padlót bámulta.

– És ő mindezt tudja. Ez a… ördög mindent tud, még azt is, hogy mi baj történt vele a futószalagon. – Komoran töprengve nézett maga elé.

Lanning fölpillantott.

– Ebben téved, dr. Calvin. Azt nem tudja. Megkérdeztem tőle.

– Az semmit se jelent! – kiáltotta Calvin. – Legfeljebb annyit, hogy maga nem tőle akarja tudni a megoldást. Sértené a hiúságát, ha egy gép lepipálná. – Hirtelen Bogerthez fordult. – És maga? Maga is megkérdezte tőle?

– Csak úgy félig-meddig. – Köhintett egyet, és elvörösödött. – Azt felelte, hogy nem sokat konyít a matematikához.

Lanning elnevette magát, de nem túl hangosan. A pszichológusnő gúnyosan mosolygott.

– Majd én megkérdezem! Az én önérzetemet nem sérti, ha ő oldja meg a problémát. – És hideg, parancsoló hangon a robotra rivallt: – Gyere ide!

Herbie felállt, és habozva odament Calvinhez.

– Te ugye tudod – kezdte dr. Calvin –, hogy amikor összeszereltek, hol került a szerkezetedbe valami oda nem tartozó, vagy hol hagytak ki belőle valami lényegeset?

– Igen – suttogta Herbie.

– Várjon! – vágott közbe Bogert ingerülten. – Ez nem biztos, hogy igaz. Csak maga ezt akarja hallani.

– Ne ostobáskodjék! – torkolta le Calvin. – Herbie legalább olyan jól ért a matematikához, mint maguk ketten együttvéve. Hiszen gondolatolvasó. Most itt az alkalom, hogy próbára tegyék.

A matematikus lemondóan legyintett, Calvin pedig újból a robothoz fordult.

– Rajta, Herbie, felelj! Várjuk a választ. – Majd odaszólt a két férfinak: – Fogjanak papírt és ceruzát, uraim.

De Herbie néma maradt.

– Miért nem felelsz? – kérdezte diadalmasan a pszichológusán.

– Nem tehetem – tört ki a robot. – Tudja jól, hogy nem tehetem! Dr. Bogert meg dr. Lanning nem akarják, hogy válaszoljak.

– Mind a ketten tudni akarják a megoldást.

– De nem tőlem.

Most Lanning szólalt meg, lassan, de határozottan:

– Ne butáskodj, Herbie. Igenis azt akarjuk, hogy válaszolj.

Bogert is biccentett.

– Mire jó ez? – kiabálta kétségbeesetten Herbie. – Azt hiszik, hogy csak az agyuk felszínéig látok, a mélyébe nem? Ott lent nem akarják, hogy válaszoljak. Én gép vagyok, emberi alkotás, utánzat, amelyet pusztán az agyamban levő pozitronok összjátéka tesz életszerűvé. Ha én ejtek csorbát a tekintélyükön, az kétszeres fájdalmat okoz maguknak. Ez van az agyuk mélyébe írva. Kitörölhetetlenül. Nem árulhatom el a probléma megoldását.

– Mi majd kimegyünk – mondta dr. Lanning. – És mondd meg Calvinnak.

– Az mit sem változtat a dolgon – makacskodott Herbie –, hiszen mindenképpen tudni fogják, hogy én oldottam meg a problémát.

– Értsd meg, Herbie – szólt közbe Calvin –, hogy dr. Lanning és dr. Bogert érveid ellenére is meg akarják oldani a problémát.

– Igen, saját erejükből – replikázott a robot.

– De meg akarják oldani, és azáltal, hogy ismered a megoldást, és mégse mondod meg, kárt okozol nekik. Ezt belátod, ugye?

– Igen, igen!

– És ha megmondod nekik, azzal is kárt okozol.

– Igen, igen! – Herbie lassan hátrált. Susan Calvin lépésről lépésre követte. A két férfi dermedten, zavarodottan figyelte őket.

– Nem mondhatod meg nekik – ismételte lélektelen egyhangúsággal a pszichológusnő –, mert ezzel is kárt okozol, és ezt neked nem szabad. De ha nem mondod meg, azzal is kárt okozol, tehát mégis meg kell mondanod. Viszont ha megmondod, kárt okozol, tehát nem szabad megmondanod. De ha nem mondod meg, akkor is kárt okozol, tehát meg kell mondanod…

Herbie már egészen a falhoz szorult, s ott térdre rogyott.

– Hallgasson! – kiabálta. – Némítsa el az agyát! Tele van fájdalommal, reménytelenséggel, gyűlölettel! Nem akartam semmi rosszat, esküszöm! Csak segíteni akartam! Azt mondtam, amit hallani akart. Azt kellett mondanom!

A pszichológusnő azonban rá se hederített.

– Meg kell mondanod – folytatta könyörtelenül –, de ha megmondod, kárt okozol. Viszont ha nem mondod meg, akkor is kárt okozol, tehát meg kell mondanod, de…

Herbie felsikoltott!

Sikoltása olyan volt, mint egy sokszorosan felerősített pikoló fuvola hangja, egyre élesedő hang, amely egy elkárhozott lélek rettegéseit jajveszékelte, s betöltötte az egész szobát.

És mire a sikoltás elhalt, Herbie összerogyott, fémteste mozdulatlanul hevert egy kupacban a padlón.

– Halott! – mondta Bogert sápadtan.

– Nem! – Susan Calvin egész lényét vad kacagás rázta meg. – Nem halt meg, csak… megtébolyodott. Megoldhatatlan dilemma elé állítottam, és ebbe beleőrült. Kivitethetik az ócskavastelepre… mert soha többé nem fog megszólalni.

Lanning letérdelt a fémkupac mellé, amely valaha Herbie volt. Ujjával megérintette a hideg, érzéketlen fémarcot, és megborzongott.

– Ezt szándékosan tette? – Fölkelt a robot mellől, és feldúlt arccal a pszichológusnő felé fordult.

– És ha szándékosan tettem? Változtatni már úgysem tud rajta. – Majd hirtelen kitört belőle a keserűség: – Megérdemelte.

Az igazgató karon fogta a kővé meredt Bogertet.

– Most már mindegy. Gyere, Peter. – Fölsóhajtott. – Ez a típusú gondolkodó robot amúgy is használhatatlan. – Öreges, fáradt szemmel maga elé bámult, és megismételte: – Gyere, Peter!

A férfiak távozása után még jó néhány perc múlt el, mire dr. Susan Calvin úgy-ahogy visszanyerte lelki egyensúlyát. Tekintetét lassan az élőhalott Herbie felé fordította, s arca újból megkeményedett. Sokáig bámult a robotra, a diadal lángja kihunyt a szeméből, s visszaköltözött belé a reménytelenség. Kavargó gondolatai két végtelenül keserű szóban tolultak ajkára:

– Te hazug!

Beszélgetésünk aznapra persze véget ért. Tudtam, hogy ezek után többet nem szedhetek ki belőle. Csak ült az íróasztala mögött, hideg, fehér arccal – a múltba révedezve.

– Köszönöm, dr. Calvin! – búcsúztam, de nem is válaszolt. Két napig várnom kellett, amíg újból beszélhettem vele.

TÖKÉLETES KISZOLGÁLÁS

i. sz. 2023

Tony magas volt és jóképű, fekete arcának minden rezdüléséből csak úgy sugárzott valamiféle előkelő gőg. Claire Belmont részben félelemmel, részben utálattal lesett ki rá az ajtó hasadékán át.

– Larry, én ezt nem bírom. Képtelen vagyok őt elviselni a házban. – Lázasan kutatott zaklatott gondolatai között valamilyen határozott érv után, ami minden vitát egyszer s mindenkorra lezárt volta, de csak arra futotta az erejéből, hogy megismételje, amit mondott: – Nem bírom!

Larry Belmont a feleségére meredt, és tekintetében a türelmetlenség szikrája lobbant, amelyet Claire annyira utált. Saját tehetetlenségét látta benne visszatükröződni.

– Már elköteleztük magunkat, Claire – érvelt a férfi –, és lehetetlen visszatáncolni. A vállalat ennek alapján küld engem Washingtonba, ami valószínűleg előléptetést fog jelenteni. Magad is tudod, hogy teljesen ártalmatlan. Mi a kifogásod ellene?

Az asszony kétségbeesett grimaszt vágott.

– Borsódzik tőle a hátam. Nem tudom elviselni.

– De hiszen semmiben sem különbözik tőled vagy tőlem, vagy csak alig. Térj hát észhez… Gyere, menjünk ki hozzá.

Ezzel a férfi az asszony derekára tette a kezét, és kifelé tolta. Claire azt vette csupán észre, hogy máris ott áll a nappaliban, és minden ízében reszket. Az ott állt előtte, és kimért udvariassággal nézett rá, mintha felbecsülné őt, aki az elkövetkező három hétre a gazdasszonya lesz. Dr. Susan Calvin is ott ült mereven, összeszorított ajakkal. Hideg, közönyös arca mintha azt sugallta volna, hogy a gépekkel eltöltött hosszú évek őt magát is mintha kissé géppé acélozták volna.

– Hello! – vetett oda Claire egy általános, személytelen üdvözlést. Larry, hogy mentse a helyzetet, tettetett vidámsággal sürgött-forgott.

– Claire, engedd meg, hogy bemutassam Tonyt, aki remek fickó. Tony, öregem, ezt itt Claire, a feleségem.

Larry kedélyesen Tony vállára tette a kezét, Tony azonban ugyanolyan merev és kifejezéstelen arccal állt ott, mint korábban.

– Üdvözlöm, Mrs. Belmont.

Claire visszahőkölt Tony hangjára, amely mély volt, lágyan bársonyos, akár a haja vagy arcán a bőre. Az asszony ajkán önkéntelenül kicsúszott a csodálkozás:

– Te jó ég, hiszen ez beszél!

– Miért? Vagy arra számított, hogy néma vagyok?

Claire azonban csak bambán mosolygott. Maga sem tudta volna megmondani, mire számított. Tekintetét elfordította tőle, aztán nagy óvatosan a szeme sarkából rásandított. Annak simára fésült haja feketén csillogott, mint valami fényes műanyag – vagy talán különálló hajszálakból készült? És vajon e jól szabott öltöny alatt is ugyanolyan sima és olajbarna a bőre, mint az arcán és a kezén?

Claire borzongva latolgatta magában a kérdéseket, és csak nagy nehezen tudta összeszedni a gondolatait, amikor a fülét megütötte dr. Calvin halk, szenvtelen hangja:

– Mrs. Belmont, remélem, méltányolni fogja ennek a kísérletnek a jelentőségét. A férje említette, hogy részben ismertette önnel a dolog hátterét. Én most, mint az Amerikai Robot és Gépember Rt. vezető pszichológusa, szeretném önt mélyebben beavatni.

– Tony egy robot. A cég nyilvántartásában TN-3-ként szerepel, de hallgatni fog a Tony névre. Egyáltalán nem gépszörnyeteg, de nem is közönséges számítógép, amilyet a második világháború alatt, ötven évvel ezelőtt fejlesztettek ki. El van látva egy mesterséges aggyal, amely csaknem olyan bonyolult, mint a miénk. Ebben a koponya nagyságú, rendkívüli telefonközpontban sok-sok milliárd „telefonkapcsolatot” lehet létesíteni.

– Minden robottípus számára saját speciális agyat gyártunk. Mindegyikben van egy előre megtervezett kapcsolategység. Így minden robot eleve ismeri az angol nyelvet, és rendelkezik annyi szaktudással, amennyi a munkája végzéséhez szükséges.

– Eddig az Amerikai Robot csak olyan ipari robotok gyártására szorítkozott, amelyeket ott hasznosítanak, ahol célszerűtlen emberi munkaerőt alkalmazni -például a bányák mélyén vagy a víz alatt. Mi azonban meg akarjuk hódítani a várost és a háztartásokat is. Ehhez azonban az kell, hogy a hétköznapi emberek félelem nélkül elfogadják ezeket a robotokat. Mert ugyebár semmi ok sincs a fékemre.

– Ez így van, Claire – vetette közbe Larry komolyan. – Erről én kezeskedem. Ki van zárva, hogy kárt okozzon. Tudhatod, hogy különben nem hagynálak vele egyedül.

Claire lopva gyors pillantást vetett Tonyra, és halkan megkérdezte:

– Mi van, ha megharagítom?

– Nincs szükség rá, hogy suttogjon – jegyezte meg dr. Calvin nyugodtan. – Ő egyszerűen képtelen a haragra, kedves asszonyom. Említettem, hogy az agyába előre meghatározott kapcsolatok vannak beépítve. Nos, ezek között a legfontosabb az a kapcsolat, amit mi általában úgy hívunk, hogy „a robotika Első Törvénye”, s ez mindössze annyiból áll: „A robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen.” Ez minden robotba be van építve. Egyetlen robotot sem lehet semmiképpen sem arra kényszeríteni, hogy ártson az embernek. Így hát arról van szó, hogy magával meg Tonyval mi itt elvégzünk egy előzetes kísérletet, miközben a férje Washingtonban lesz, és előkészíti a törvényes állami vizsgálatot.

– Azt akarja mondani, hogy ez az egész nem törvényes?

Larry megköszörülte a torkát.

– Még nem, de nincs semmi baj. Ő nem fog kilépni a házból, és te nem engedsz be senkit, aki megláthatná őt. Ennyi az egész… Claire, én szívesen melletted maradnék, csakhogy túl sokat tudok a robotokról. Arra van szükség, hogy egy teljesen tapasztalatlan valaki vegyen részt a próbán, hogy minél szigorúbb feltételek között menjen a kísérlet. Erre szükség van.

– Hát ha ez kell… – motyogta Claire. Aztán mint akinek hirtelen eszébe villant valami: – De hát mit is fog itt csinálni?

– Háztartási munkát – vetette oda dr. Calvin.

Ezzel fölállt, és Larry kikísérte őt a bejárathoz. Claire ott maradt a szobában elcsigázva. Megpillantotta magát a kandalló fölötti tükörben, de gyorsan elfordította szemét. Látni sem akarta apró egérarcát és semmitmondó fakó haját. Ekkor elkapta Tony ráfüggesztett tekintetét, és már-már elmosolyodott, amikor eszébe jutott… hogy csupán egy gép.

Larry Belmont úton volt a repülőtérre, amikor megpillantotta Gladys Claffernt. Az a fajta nő volt, aki magára vonja a tekintetet… Tökéletes és precíz gépezet, kitűnő ízléssel öltözködött, de ahhoz túl pazar volt az egész jelenség, hogy hosszan elidőzzön rajta a tekintet.

A belőle áradó magabiztos derű és a nyomában lebegő finom illat szinte csalogatta az embert. Larry mégis önkéntelenül lelassította a lépteit, megpöccintette a kalapját, aztán továbbsietett.

Mint mindig, most is elfogta a már ismert, tehetetlen düh. Miért nem képes Claire beügyeskedni magát a Claffern-klikkbe, mennyit segítene ezzel! De hiába.

Claire! Amikor egypárszor összehozta a sors Gladysszel, a kis buta liba meg sem tudott szólalni. Nem voltak illúziói. Tony próbája az ő nagy lehetősége, s ez most Claire kezében van. Mennyivel nagyobb biztonságban lenne olyasvalakinek a kezében, mint Gladys Claffern.

Másnap reggel Claire arra ébredt, hogy halkan kopogtatnak a hálószoba ajtaján. Szíve nagyot dobbant, aztán jéggé fagyott. Az első napon elkerülte Tonyt, ha mégis összetalálkozott vele, félénk mosollyal üdvözölte, és néma bocsánatkéréssel elhúzott mellette.

– Te vagy az, Tony?

– Igen, Mrs. Belmont. Bemehetek?

Úgy látszik, igennel válaszolt, mert Tony teljesen zajtalanul máris ott termett a szobában. Az asszony szeme azonnal észrevette a kezében tartott tálcát, és nyomban megérezte a kellemes illatot.

– Reggeli? – kérdezte.

– Ha parancsolja.

Nem merte volna visszautasítani, ezért lassan felült az ágyában, és átvette a tálcát, rajta tojással, vajas pirítóssal és kávéval.

– A cukrot meg a tejszínt külön hoztam – mentegetőzött Tony. – Arra számítok, hogy idővel ebben is meg másban is megismerem az ízlését.

Claire nem szólt semmit.

Tony egyenesen és hajlékonyan állt ott, akár egy fémvonalzó, aztán kisvártatva megkérdezte:

– Egyedül kíván reggelizni, asszonyom?

– Igen… vagyis ha nincs ellenedre.

– Óhajtja, hogy később segítsek az öltözködésben?

– Ó, jaj, dehogy! – ragadta meg kétségbeesetten a takaróját úgy, hogy a kávé kis híján felborult. Teste megmerevedett, és csak akkor dőlt vissza tehetetlenül a párnájára, amikor az ajtó becsukódott Tony mögött…

Nagy nehezen végzett a reggelivel… Elvégre csak egy gép, és nem is volna olyan félelmetes, ha ez jobban látszana rajta. Vagy ha változtatna az arckifejezésén. Mintha álarcot hordana. Senki se tudja, mi megy végbe a mögött a sötét szempár és a sima, olajbarna maszk mögött. Az üres kávéscsésze halkan megcsörrent, amikor visszatette a tálcára.

Ekkor döbbent rá, hogy végül is kifelejtette a kávéból a cukrot meg a tejszínt, pedig utálja a keserű feketekávét.

Felöltözés után a hálószobából egyenesen a konyhába tartott határozottan. Végtére is ez az ő otthona, és bár nem mondhatni, hogy kicsinyesen rendszerető volna, de szerette a konyháját tisztán tartani. Bár talán illett volna még várni egy kicsit az ellenőrzéssel…

Ám amikor belépett a konyhába, egy makulátlanul tiszta, vadonatúj helyiséget látott maga előtt.

Tágra nyílt szemmel megállt az ajtóban, aztán sarkon fordult, és kis híján belerohant Tonyba. Meglepetten fölkiáltott.

– Miben segíthetek? – kérdezte az.

– Tony – korholta őt, igyekezve úrrá lenni dühös riadalmán –, csinálj valamilyen zajt, ha jársz. Lehetetlen, hogy folyton egymásba fussunk. Nem használtad a konyhát?

– De igen, Mrs. Belmont.

– Nem látszik rajta.

– Utána rendbe tettem. Vagy nem ez a szokás?

Claire csak a szemét meresztette. Mit is mondhatna erre az ember? Kinyitotta a sütőt, gyors, felszínes pillantást vetett a csillogó fémfelületre, aztán reszketeg hangon megjegyezte:

– Nagyon jó. Meg vagyok elégedve.

Ha Tony csak elvigyorodott volna, ha csak elmosolyodott volna, ha csak a szája szögletét a legkisebb mértékben is félrehúzta volna. Claire úgy érezte, hogy akkor fölengedett volna iránta. Az azonban egy angol lord nyugalmával csak annyit mondott:

– Köszönöm, Mrs. Belmont. Fáradjon át a nappaliba.

Ott is egyből szemet szúrt neki a tisztaság.

– Átfényezted a bútorokat?

– Meg van elégedve, Mrs. Belmont?

– De hát mikor? Tegnap nem, az biztos.

– Természetesen az éjjel.

– Egész éjjel égetted a villanyt?

– Ó, nem. Erre nem volt szükség. Belém van építve egy ibolyántúli fényforrás. A szemem látja az ultraibolya fényt. És persze nincs szükségem alvásra.

De csodálatra annál inkább. Ezt mindjárt látta. Tony tudni akarta, hogy meg van-e elégedve vele. Ő azonban képtelen volt erőt venni magán, hogy megadja neki ezt az örömet.

Csak annyira telt tőle, hogy fanyarul megjegyezze:

– A te fajtád elveszi a kenyerét a rendes háztartási alkalmazottaknak.

– Vannak ennél fontosabb munkák is a világon, ha egyszer megszabadulnak a lélekölő robottól. Végtére is, Mrs. Belmont, a magamfajta gépezeteket könnyű létrehozni. Tudomásom szerint semmivel sem lehet pótolni az emberi agy alkotókészségét és sokoldalúságát, mint amilyen az öné is.

És bár Tony arca szikrányit sem változott, a hangját átfűtötte az áhítat és a csodálat melegsége. Claire elpirult, és zavartan jegyezte meg:

– Még hogy az én agyam! Szívesen neked adom.

Tony kissé közelebb lépett hozzá.

– Bizonyára bántja valami önt, ha ilyeneket mond. Segíthetek talán valamiben?

Claire egy pillanatig úgy érezte, hogy nevetnie kell. Mert a helyzet valóban komikus volt. Itt van ez az eleven szőnyegsöprő, edénymosó, bútorfényező mindenes, aki alighogy fölkelt a gyári asztalról, máris vigasztalójául, bizalmasául ajánlkozik neki.

Ám maga sem tudta, hogyan, de kitört belőle a keserves panasz:

– Ha tudni akarod, Mr. Belmont azt hiszi, hogy nekem nincs is agyam… És szerintem lehet, hogy igaza is van…

Nem fakadhat sírva ez előtt a teremtmény előtt. Valahogy úgy érezte, hogy meg kell őriznie az emberi faj méltóságát ez előtt az emberkéz alkotta lény előtt.

– De csak mostanában – tette hozzá. – Diákkorában még nem volt semmi baja velem, amikor még pályája elején tartott. Én azonban nem vagyok alkalmas arra, hogy egy nagy ember felesége legyek, és ő már jó úton van a nagyság felé. Azt várja tőlem, hogy háziasszonykodjam, és egyengessem az útját a társasági életben, valahogy úgy, mint G… Gl… Gladys Claffern.

Az asszony arcát újra elöntötte a pír, és elfordította a fejét.

Tony azonban nem nézett rá. Tekintete körbejárta a szobát.

– Én segítségére lehetek a házvezetésben.

– Ugyan mi haszna lenne! – tört ki az asszony hevesen. – Belőlem hiányzik hozzá az érzék. Én legfeljebb arra vagyok képes, hogy kényelmet teremtsek, de az én otthonomról sohasem fognak fényképet közölni a Szép Otthon című képeslapban.

– Szeretne ilyen otthont?

– Mit számít az, hogy én mit szeretnék?

Tony nyíltan az asszony szemébe nézett.

– Én tudnék segíteni.

– Mit tudsz te a lakberendezésről?

– Ez olyasvalami, amit egy jó háztartásvezetőnek ismernie kell?

– Ó, igen.

– Akkor nekem megvan rá a képességem, hogy elsajátítsam. Tud nekem könyveket szerezni erről a tárgyról?

Így kezdődött.

Claire, igyekezve kalapját a fején tartani az erős szélfúvásban, két vaskos lakberendezési kötetet cipelt haza a közkönyvtárból. Figyelte Tonyt, amint kinyitotta az egyiket, és lapozgatott benne. Most először látta ilyen finom munkát végezni az ujjaival.

Vajon hogy csinálják? – tűnődött az asszony, majd hirtelen elhatározással megragadta Tony kezét, és magához vonta. Az nem ellenkezett, és hagyta, hogy élettelen kezét szemügyre vegyék.

– Nagyon érdekes – mondta az asszony. – Még a körmeid is valódinak látszanak.

– Szándékosan csinálták ilyenre – jegyezte meg Tony. Majd magyarázólag hozzátette: – A bőr rugalmas plasztikból van, a váz pedig könnyű fémötvözetből. Viccesnek találja?

– Ó, dehogy! – emelte rá az asszony piruló arcát. – Csupán kissé zavarba hoz, hogy úgyszólván a belsődbe kukucskálok. Elvégre semmi közöm hozzá. Te sem kérdezed, mi van énbennem.

– Az én agyi pályáim nem terjednek ki az efféle kíváncsiskodásra. Én csak a korlátaim szabta határok között tevékenykedhetem.

És Claire úgy érezte a beálló csendben, mintha valami megfeszülne a belsejében. Miért feledkezik meg folyton róla, hogy csak egy gép? Most is Tonynak kellett emlékeztetnie rá. Olyannyira kiéhezett volna az együttérzésre, hogy még egy robotot is hajlandó kollégájának elfogadni csak azért, mert szimpátiát mutat?

Észrevette, hogy Tony még mindig gépiesen lapozgat csupán a könyvben, mire robbanásszerű hirtelenséggel a felsőbbrendűség megkönnyebbült érzése töltötte el.

– Nem tudsz olvasni, ugye?

Tony fölpillantott rá, és a hangjában nem volt semmi szemrehányás.

– Hiszen én olvasok, Mrs. Belmont.

– De hát – mutatott az a könyvre zavartan.

– Végigpásztázom az oldalakat, ha erre gondol. Az olvasási módszerem fotografikus.

Ekkor már este volt, és amikor Claire végre lefeküdt, Tony még mindig ott ült a sötétben – legalábbis annak számított Claire korlátolt szemének – és már jócskán a második kötetnél tartott.

Az asszony utolsó gondolata különös volt, mielőtt öntudatlan álomba zuhant volna. Eszébe jutott az a kéz, újból érezte a tapintását. A kéz meleg volt és lágy, akár egy ember keze.

Milyen okos a gyártól, gondolta, aztán puhán magába zárta az álom.

Ezután néhány napig egyfolytában a könyvtár volt soron. Tony volt az, aki a témákat megszabta, amelyek egyre szélesebb területet fogtak át. Voltak ott könyvek a színek harmóniájáról, a szőnyegekről, a divatról, a művészetről, az öltözködéstörténetről és a kozmetikáról.

Elmélyült tekintete előtt gyorsan forgatta a könyvek lapjait, ugyanolyan gyorsan, tökéletesen feldolgozta a szöveget, és agyában elraktározta az új ismereteket.

Még egy hét sem telt el, és rávette az asszonyt egy új frizurára. Majd kissé átrajzolta a szemöldöke vonalát, megváltoztatta a púder és az ajakrúzs színárnyalatát.

Az asszony vagy fél órán keresztül tűrte minden ízében remegve a félelemtől Tony nem emberi ujjainak finom matatását, aztán a tükörbe nézett.

– Ennél többet is elérhetünk – biztatta Tony –, különösen a ruhákkal. Kezdetnek hogy tetszik?

Az asszony nem válaszolt, csak bámulta a tükörben az idegen arcot, és csupán akkor szólalt meg, amikor végre teljesen kigyönyörködte magát a szépség csodáján.

– Igen, Tony – rebegte elfúló hangon, egy pillanatra sem véve le tekintetét a varázslatos tükörképről –, kezdetnek egész jó lesz.

Minderről semmit sem írt meg Larrynek. Hadd legyen meglepetés. És valami belül azt súgta neki, hogy nem csupán a meglepetés lesz az, amit élvezni fog. Hanem az elégtétel is, aminek szánta.

Egyik reggel Tony ezzel állt elő:

– Ideje elkezdeni a bevásárlást, de én nem hagyhatom el a házat. Pontosan le fogom írni a szükséges dolgokat; rábízhatom magára a beszerzést? Szükségünk van függönyre, bútorszövetre, tapétára, szőnyegre, festékre, ruhára, no meg egy csomó apróságra.

– Nehéz lesz egyszerre mindent az elképzeléseinknek megfelelően megvásárolni – vetette ellen Claire.

– Legalább próbáljuk meg. Ha nyakába veszi a várost, a pénz nem akadály.

– Csakhogy, Tony, a pénz valóban akadály.

– Semmiképpen. Mindenekelőtt menjen el az Amerikai Robothoz. Majd én írok egy cetlit. Keresse meg dr. Calvint, és mondja meg neki, hogy azt üzenem: ez a kísérlethez tartozik.

Dr. Calvin ezúttal nem rémisztette meg, mint az első alkalommal. Új arcával és új kalapjával ő sem volt egészen a régi Claire. A pszichológus figyelmesen végighallgatta, feltett néhány kérdést, bólintott, aztán amikor Claire távozott, ott lapult a táskájában egy, az Amerikai Robot és Gépember Rt. címére kiállított, korlátlan összegre szóló hitellevél.

Nagyszerű, lám, mire képes a pénz! Újonnan szerzett önbizalmával nem föltétlenül érzi többé mennyei kinyilatkoztatásnak az elárusítónő ajánlatát; a lakberendező fölvont szemöldöke alól sem Jupiter villámait véli kivillanni.

Amikor pedig az egyik legelőkelőbb ruhaszalonban a túlbuzgó, hájas tulajdonos a legtisztább Ötvenhetedik utcai franciasággal egyre-másra lefitymálta azokat a ruhadarabokat, amelyeket neki feltétlenül meg kell vennie, telefonon fölhívta Tonyt, és a kagylót odanyújtotta a monsieur-nek.

– Ha nincs ellenére – mondta rezzenéstelen hangon, és csak az ujjai remegtek kissé –, szíveskedjék megbeszélni a… hm… a titkárommal.

Dagi úr egyik karját a háta mögé helyezve ünnepélyesen odavonult a telefonhoz. Két ujja közé fogta a kagylót, és finomkodva beleszólt:

– Igen!

Rövid hallgatás, újabb „igen”, aztán egy jóval hosszabb szünet után egy fent kezdett, de gyorsan elhaló tiltakozás, újabb szünet, és a kagyló visszakerült a helyére.

– Szíveskedjék velem jönni, asszonyom – mondta sértett tartózkodással.

– Egy pillanat – sietett vissza Claire a telefonhoz, és újból tárcsázott, – Halló, Tony. Nem tudom, mit mondtál, de hatott. Kösz!

Amikor elfordult a telefontól, Gladys Claffernre esett a pillantása. Az kissé félrehajtott fejjel, félig mosolyogva, félig csodálkozva bámult rá.

Claire, akár egy leeresztett luftballon. Csak biccenteni tudott ostobán, mint egy fabábu.

Gladys arcán utánozhatatlanul lekicsinylő mosoly suhant át.

– Fogalmam sem volt, hogy te is itt vásárolsz – mondta olyan hangon, mintha ez az új körülmény határozottan rontott volna az üzlet előkelőségén. – És mit csináltál a hajaddal? Olyan furcsa. Ó, és bocsáss meg, nem Lawrence-nek hívják a férjedet? Én Lawrence-re emlékszem.

Claire összeszorította a fogát, de kénytelen volt magyarázattal szolgálni. Muszáj!

– Tony a férjem egyik barátja. Segít nekem beszerezni néhány dolgot.

– Értem. És gondolom, milyen drága neked. – És mosolyogva továbblibegett, magával ragadva a fényt és a csillogást.

Claire természetesnek vette, hogy Tonynál keressen vigasztalást. Tíz nap elég volt hozzá, hogy kigyógyuljon a kisebbrendűségi érzésből. Előbb azonban kisírta magát, sírt és toporzékolt.

– Tiszta hülyét csináltam magamból! – dühöngött, könnyáztatta zsebkendőjét szorongatva. – Mindig ezt teszi velem. Csak tudnám, miért! Csak úgy. Fenéken kellett volna rúgnom. Letepernem és megtépnem.

– Képes egy embert ennyire gyűlölni? – csodálkozott Tony a maga lágy hangján.

– Ó, nem is őt gyűlölöm, hanem magamat! Ő testesíti meg mindazt, ami én szeretnék lenni… legalábbis külsőre. De nem lehetek olyan.

Tony hangja acélosan és mélyen kondult az asszony fülébe:

– De lehet, Mrs. Belmont. Lehet! Még tíz napunk van, és tíz nap alatt a házat is kifordítjuk a sarkaiból. Hiszen ezt terveztük, nem? Hívja meg őt ide. Arra az estére, amikor én… amikor elmegyek. Afféle házavatásra.

– Nem fog eljönni.

– De el fog jönni. Ha másért nem, hogy nevessen. Ebben azonban csalódni fog.

– Igazán azt hiszed? Ó, Tony, meg tudjuk csinálni? – Tony mindkét kezét megragadta. Aztán egyszerre fölkapta a fejét. – De mi értelme lenne az egésznek? Te csinálnád az egészet. Nem foghatod örökké a kezemet.

– Senki sem él mindentől és mindenkitől elszigetelten – suttogta Tony. – Ezt a tudást belém plántálták. Amit ön vagy bárki más Gladys Claffernben lát, az nem pusztán Gladys Claffern. Őt is csak a pénze és a társadalmi pozíciója teszi vonzóvá és magabiztossá. Neki eszébe sem jut ezt megkérdőjelezni. Miért ne tenne így ön is? És még valamit ne felejtsen el, Mrs. Belmont! Engem engedelmességre teremtettek, de én magam határozom meg az engedelmesség határait. Ha tetszik, fukarul, ha tetszik, bőkezűen osztogathatom az engedelmességet. Önnek bőkezűen, mert ön az az ember, amilyennek a gyártóim láttatni akarták velem az embert. Maga kedves, szerény. Nem úgy, mint Mrs. Claffern, akinek nem engedelmeskednék úgy, mint magának, így hát maga az, Mrs. Belmont, és nem én, aki mindezt véghezviszi.

Ezzel kihúzta kezét az asszonyéból, és Claire próbálta kitalálni, mi megy végbe a mögött a kifejezéstelen ábrázat mögött. És hirtelen egészen újfajta félelem fogta el.

Idegesen nyelt egyet, és a kezére meredt: nem képzelődött, azok az ujjak valóban ráfeszültek az övéire, finoman, gyöngéden.

Nem! Nem igazi ujjak! Nem eleven ujjak! Berohant a fürdőszobába, és makacs elszántsággal próbálta lesúrolni a kezét.

Másnap kissé félszegen kerülgette Tonyt, várva, mi következhet még.

Tony el volt foglalva. A munkáján csöppet sem látszott, hogy nehéz volna a tapétával bánnia. Keze biztosan mozgott, ujjai fürgék voltak és pontosak.

Átdolgozta az egész éjszakát. Az asszony neszét sem hallotta, de minden reggel új fölfedezésre ébredt. Össze sem tudta számolni, mi mindent csinált az éjszaka Tony, még este is talált valami újat – és máris rájuk köszöntött a következő éjszaka.

Csak egyszer próbált segíteni neki, de akkor is elrontotta a dolgot ügyetlenségével. Ő a szomszéd szobában tevékenykedett, az asszony pedig megpróbált egy képet fölakasztani a falra, ahol Tony mértani szeme kijelölte a helyét. Ott volt a jel, ott volt a kép, benne pedig működni kezdett a buzgó tenniakarás.

Vagy Claire volt túl izgatott, vagy a létra volt túl ingatag, érezte, hogy kimegy alóla, és felsikoltott. A létra azonban őnélküle ért padlót, Tony ott termett és elkapta. Meleg hangján csak annyit kérdezett:

– Megütötte magát, Mrs. Belmont?

Egyszerre észrevette, hogy esés közben összekuszálhatta Tony sima hajzatát, mert először látta meg saját két szemével, hogy a frizurát úgy rakták össze különálló, finom fekete hajszálakból.

És akkor egyszerre eljutott a tudatáig, hogy annak meleg karjai ölelik a vállát és a két lábát.

Ellökte magától, és maga is meglepődött éles sikoltásán. A nap hátralévő részét szobájában töltötte, s attól kezdve éjszakára egy széket támasztott hálószobája ajtajának a kilincsgombja alá.

Claire szétküldte a meghívókat, amelyeket mindenki elfogadott. Most már az utolsó estére kellett várni.

Amely, akárcsak a többi, annak rendje és módja szerint el is érkezett. Még egyszer utoljára végigment a szobákon, amelyek közül egyik sem maradt a régi. Rajta is olyan ruha volt, amilyet azelőtt nem merészelt volna fölvenni… És ha egyszer magára ölti az ember, akkor vele együtt a büszkeséget és az önbizalmat is magára ölti.

A tükör előtt kipróbált egy gőgösen leereszkedő mosolyt, és a tükör viszonozta a gesztust.

Mit szól majd Larry? De ez valahogy nem is nagyon érdekelte. Nem ő hozza az izgalmas napokat, hanem Tony viszi el azokat magával. Hát nem különös? Megpróbálta visszaidézni a három héttel korábbi hangulatát, de teljes kudarcot vallott.

– Nemsokára megjönnek – fordult oda Tonyhoz. – Jobb, ha lemégy a pincébe. Nem engedhetjük meg, hogy… – Megtorpant, aztán így szólt halkan: – Tony? – Majd hangosabban: – Tony? – Végül szinte sikoltva: – Tony!

Tony karja azonban már köréje fonódott, arca az arcához simult, ölelése szinte kipréselte belőle a levegőt. A hangja kavargó érzelmek ködén átjutott el a füléhez.

– Claire – hallotta a hangot –, sok dolog van, aminek a megértését nem építették belém, és ez közéjük tartozik. Én holnap elmegyek, de semmi kedvem hozzá. Rájöttem, több is van bennem annál, hogy igyekezzem a kedvére lenni. Hát nem különös?

Arca közelebb nyomult, meleg ajka csaknem rátapadt az asszonyéra. Lélegzete azonban nem volt perzselő, hiszen a gépek nem is lélegeznek. Ekkor megszólalt a csengő.

Az asszony elfúló lélegzettel viaskodott egy percig. Tony azonban eltűnt. Újból felhangzott a türelmetlen bim-bam.

Az elülső ablakon szét voltak húzva a függönyök. Negyedórával korábban még zárva voltak. Ebben biztos volt.

Ezek szerint mindent láttak. Mindenki mindent látott!

Az egyszerre bevonuló társaságból csak úgy áradt az udvariasság. Látták! Különben miért érdeklődne Gladys legcsípősebb modorában Larry után? És Claire kétségbeesésében belelovalta magát a dacos játékba.

Igen, elutazott, gondolom, holnap jön vissza. Nem, egyáltalán nem éreztem magam egyedül. Nagyon izgalmasan töltöttem az időt. És nevetett. Mit tehetnének? Larry tudni fogja az igazat, ha egyáltalán eljut hozzá a híre annak, amit ezek itt látni véltek.

Nekik azonban nem volt kedvük nevetni.

Gladys Claffern szemében fellobbant a düh, szavainak mesterkélt kedélyessége, az, hogy idő előtt le akart lépni. És amikor búcsút vett tőlük, Claire fülét megütötte egy suttogva elejtett mondattöredék:

– …sose láttam ennél jóképűbb férfit…

És jól tudta, mi az, amiért olyan könnyedén semmibe veheti őket. Hadd tudja meg mindenki, hogy bármelyikük lehet csinosabb, mint Claire Belmont, nagyvilágibb és gazdagabb is nála, ám senkinek – senkinek! – nincs jóképűbb szeretője. És ekkor újból és újból eszébe jutott, hogy Tony csak gép, és lúdbőrös lett a háta…

– Takarodj! Hagyjál magamra! – sikoltotta bele az üres lakásba, és berohant a hálószobájába. Átsírta az éjszakát, reggel pedig, amikor egy lélek sem járt az utcán, a ház előtt megállt egy kocsi, és elvitte Tonyt.

Lawrence Belmont elhaladt dr. Calvin szobája előtt, és hirtelen bekopogott. Ott találta Peter Bogert matematikust is, de ez sem tántorította vissza.

– Claire elmondta – szólalt meg –, hogy az Amerikai Robot kifizetett mindent, amit a házunkban csináltak.

– Mindent leírtunk – bólintott dr. Calvin. – Mindent leírtunk, mint a kísérlet sikeréhez való anyagi hozzájárulást. Gondolom, új beosztásban, helyettes főmérnökként nem lesz gond fönntartani.

– Engem nem ez izgat. Most, hogy Washington jóváhagyta a kísérleteket, úgy számítom, hogy jövőre előállhatunk egy saját TN modellel.

– Tessék, Mr. Belmont – biztatta dr. Calvin kisvártatva.

– Szeretném tudni – kezdte Larry –, kíváncsi vagyok rá, tulajdonképpen mi is történt nálunk. Claire annyira megváltozott… nemcsak a külseje, bár ez is meglepő. – Idegesen fölnevetett. – Hanem az egész asszony! Mintha nem is a feleségem lenne… hogy is magyarázzam meg?

– Minek is próbálkozna? Vagy talán csalódást okoz önnek a változás?

– Ellenkezőleg. De tudja, egy kicsit félek is tőle…

– Mr. Belmont, a maga felesége nagyszerűen állta a sarat. Az igazat megvallva, magam sem reméltem, hogy a kísérlet ilyen alapos és sokoldalú eredményt hoz. Most már tudjuk, mit kell megváltoztatnunk a modellen. Ezt kizárólag Mrs. Belmontnak köszönhetjük. Ha megengedi, hogy őszinte legyek magával, szerintem a felesége többet tett a maga előléptetéséért, mint ön.

Larry láthatóan összerezzent ezekre a szavakra.

– A családban marad – dünnyögte kényszeredetten, és eltávozott.

Susan Calvin hosszan nézett utána.

– Úgy látom, az elevenére tapintottam, remélem… Peter, elolvasta Tony beszámolóját?

– Alaposan – felelte Bogert. – És nem kell változtatni a TN-3-as modellen?

– Ó, maga is úgy látja? – kérdezte Calvin élesen. – Mivel indokolja?

– Semmivel – ráncolta össze a homlokát Bogert. – Hiszen önmagáért beszél az a tény, hogy nem engedhetünk szabadjára egy robotot, amely, már megbocsásson, hetyegni kezd a ház asszonyával.

– Ugyan már, Peter! Ne vesse el a sulykot. Hát nem érti? Az a masina engedelmeskedni kénytelen az Első Törvénynek. Nem tűrhette el, hogy egy emberi lény kárt szenvedjen, és mi volt Claire Belmont ártalmára? A saját kisebbségi érzése. Ezért hát szerelmeskedett vele, mert ki az az asszony, akinek ne hízelegne az a tudat, hogy gerjedelmet képes ébreszteni akár egy gépben, egy hideg, lélektelen gépben is? És szándékosan félrehúzta a függönyöket, hogy a többiek lássák és irigykedjenek, anélkül, hogy ez a legkisebb mértékben is veszélyeztetné Claire házasságát.

– Igazán? Mit számít az, Susan, hogy csak megjátszotta az egészet vagy nem? Az eredmény így is, úgy is szörnyű. Olvassa el még egyszer a beszámolót. Az asszony menekült előle. Sikoltozott, amikor átölelte. Azt az utolsó éjszakát álmatlanul áthisztizte. Ezt nem engedhetjük meg.

– Peter, hát nem látja? Ugyanolyan vak, mint amilyen én voltam. A TN modellt alaposan átszerkesztjük, de nem azért, amit maga mond. Egészen másért, egészen másért. Különös, hogy eddig ez elkerülte a figyelmemet – tette hozzá elmerengve –, talán a magam női gyarlósága miatt. Mert lehet, Peter, hogy a gépek nem képesek szerelembe esni, a nők viszont igen – még akkor is, ha ez a szerelem reménytelen és félelmetesen bizarr.

2024-BEN JÁTSZÓDIK MIKE RESNICK BALANCE C. NOVELLÁJA. MEGTALÁLHATÓ A FOUNDATION’S FRIENDS C. KÖTETBEN.

LENNY

i. sz. 2025

Az Amerikai Robot és Gépember Rt.-nek volt egy nagy gondja, s ezt az emberek okozták.

Peter Bogert, a vezető matematikus a közgyűlésre tartott, amikor összefutott Alfred Lanning kutatási igazgatóval. Lanning össze-összevonta ijesztő, ősz szemöldökét, és a korlát fölé hajolva lebámult a számítógépterembe.

Odalent különböző korú férfiak és nők kíváncsi csapata hallgatta egy idegenvezető begyakorolt magyarázatát a komputerrobotokról.

– Ez a számítógép, amelyet most látnak – szavalta –, ebben a kategóriában a legnagyobb a világon. Összesen ötmillió-háromszázezer kriotront tartalmaz, és egyidejűleg százezernél is több művelet elvégzésére képes. Segítségével végzi el az Amerikai Robot az új típusú pozitronagyak tervezésével kapcsolatos precíz számításokat.

– A feladványokat egy lyukszalagra visszük rá ennek a billentyűzetnek a segítségével – hasonlóan egy nagyon bonyolult írógéphez vagy egy linotipszerkezethez, csakhogy ez nem betűket rögzít, hanem fogalmakat. Az egyes állításokat formális logikai összetevőire bontják, és ezekből alkotják a megfelelő perforált mintákat.

– A számítógép kevesebb mint egy óra alatt a tudósaink kezébe adja egy mesterséges agy teljes tervét, amely tartalmazza mindazokat a pozitronpályákat, amelyekre szüksége van egy robotnak…

Alfred Lanning végre fölpillantott, és észrevette a mellette állót.

– Te vagy az, Peter? – ismerte föl a kollégáját.

Bogert mindkét kezét fölemelte, hogy lesimítsa már amúgy is tökéletesen sima, sűrű, fényesen fekete haját.

– Úgy látom, Alfred, nem nagy véleménnyel vagy erről az egészről.

Lanning bosszúsan felmordult. Eléggé friss keletű volt az a gondolat, hogy a közönség számára túrákat szervezzenek az Amerikai Robot területén, méghozzá kettős céllal. Egyrészt az volt az elképzelés, hogy ha az emberek közelről is megismerkednek a robotokkal, akkor talán hamarabb leküzdik a gépi szerkezetekkel szembeni, szinte ösztönös ellenérzésüket. Másfelől pedig azt remélték, hogy így talán sikerül egy-egy személy érdeklődését fölkelteni a robotkutatói hivatás iránt.

– Te is tudod, hogy nem – szólalt meg végre Lanning. – Egy héten egyszer csak megzavarják a munkát. Ha beszámítjuk az elfecsérelt munkaidőt, jelentéktelen, ami megtérül.

– Ezek szerint még mindig nem nőtt a jelentkezők száma?

– Némileg igen, de csak olyan szakmákban, ahol nem életbevágó a szükséglet. Nekünk kutatókra volna szükségünk. Hiszen te is tudod. Az a baj, hogy mivel magán a Földön be vannak tiltva a robotok, nem valami népszerű a robotszakértő szakma.

– Az átkozott Frankenstein[10]-komplexus[11] – utánozta Bogert szándékosan a másik kedvenc szóhasználatát.

Lanning nem vette észre a finom célzást.

– Már megszokhattam volna – panaszolta –, de sohasem leszek képes belenyugodni. Azt hihetné az ember, hogy manapság már mindenki megtanulta a Földön, hogy a Három Törvény tökéletes biztonságot nyújt, hogy a robotok egyszerűen veszélytelenek. Vegyük ezt a bandát – legyintett a kezével az odalent csoszogó társaságra. – Csak meg kell nézni őket. A legtöbbjük csak a borzongás kedvéért nézi végig a robotok szerelőcsarnokát; úgy jönnek ide, mintha a hullámvasútra készülnének. Aztán ha belépnek abba a terembe, ahol a MEC modell van – az istenverte MEC modell, amely az égvilágon semmi mást nem csinál azonkívül, hogy tesz két lépést előre, elhadarja, hogy „üdvözlöm önt, uram”, kezet ráz, aztán két lépést tesz hátra –, ha meglátják ezt a robotot, mindenki hátrahőköl, és az anyák magukhoz húzzák a csemetéiket. Hogy is várhatnánk el szellemi erőfeszítést ilyen idiótáktól?

Bogert nem tudott mit válaszolni. Még egy pillantást vetettek a lenti látogatókra, akik a számítógépteremből éppen a pozitronagy-összeszerelő terembe vonultak át. Aztán odébb álltak. Mint később kiderült, így nem is vették észre a tizenhat éves Mortimer W. Jakobsont, aki – legyünk hozzá igazságosak – egyáltalán nem akart kárt okozni.

Sőt, ami azt illeti, még azt sem állíthatjuk, hogy Mortimer volt a hibás. Minden dolgozó ismerte a látogatásra engedélyezett napot. Ilyenkor a túra útvonalán minden gépezetet gondosan semlegesíteni kellett, vagy elzárni, hiszen józanul nem várható el a közönséges látogatóktól, hogy ne érezzenek csábítást a gombok, kulcsok, fogantyúk és kapcsolók babrálására. Ráadásul a túravezetőknek is gondosan szemmel kell tartaniuk azokat, akik hajlandók engedni a csábításnak.

Ebben az időben azonban a vezető éppen áthaladóban volt a következő terembe. Mortimer pedig a sor végén kullogott. Elhaladt a billentyűzet mellett, amelyen utasításokat táplálnak be a számítógépbe. Sejtelme sem lehetett róla, hogy akkor éppen egy újfajta robot paramétereinek a betáplálása volt folyamatban, különben – jó gyerekhez illően – elkerülte volna a billentyűket. Honnan is tudhatta volna, hogy egy technikus bűnös könnyelműségből elfelejtette kikapcsolni a billentyűzetet.

Így hát Mortimer találomra, mint valami zeneszerszámon, végigfuttatta az ujjait a billentyűkön.

Észre sem vette, hogy a teremnek egy másik részében hangtalanul, feltűnés nélkül kisiklott egy darab perforált szalag az egyik műszerből.

De a technikus sem vette észre, amikor visszatért, hogy valaki hozzányúlt volna a géphez. Kicsit elfogta a nyugtalanság, amikor rájött, hogy a billentyűzet él, de eszébe sem jutott, hogy ellenőrizze. Néhány perc múlva azt a futó nyugtalanságot is elfelejtette, amikor ismét nekilátott, hogy adatokat tápláljon a komputerbe.

Ami pedig Mortimert illeti, sem akkor, sem utána nem tudta, mit követett el.

Az új LNE modellt a kisbolygóövezetben lévő bórbányákba szánták. A bórhidridek értéke évről évre növekedett, ugyanis ezeket használták gyutacsként az űrhajók energiaellátásáról gondoskodó protonmikromáglyákban, a Föld sovány készletei pedig apadóban voltak.

Fizikailag ez annyit jelentett, hogy az LNE robotokat el kellett látni a bórércek jellegzetes spektrumaira érzékeny látószervekkel és olyan végtagokkal, amelyek a legalkalmasabbak a végtermék kinyerésére. Azonban mint mindig, a szellemi berendezés jelentette a legnagyobb problémát.

Már elkészültek az első LNE pozitronaggyal. Ez volt a prototípus, amely arra várt, hogy elfoglalja a helyét az Amerikai Robot többi prototípusainak a gyűjteményében. Ha az utolsó ellenőrzésen is átesik, újabbakat fognak gyártani, hogy bérbe adják (de nem eladják) őket a bányatársaságoknak.

Az LNE prototípus teljesen elkészült. Magas, szálas, fényesre csiszolt alakjával külsőre semmiben sem különbözött akármelyik nem túl különleges robottársától.

Az ellenőrzést végző technikus, A robotika kézikönyvét használva támpontul, föltette az első kérdést:

– Hogy vagy?

Erre általában az a válasz: „Jól vagyok, és készen állok a feladatom ellátására. Remélem, ön is jól van.” Vagy valamilyen hasonló semmitmondó jókívánság.

Ez az első néhány szó semmi különösebb célt nem szolgált azonkívül, hogy megbizonyosodjanak róla: a robot hall, képes megérteni a rutinkérdést és rutinválaszt adni rá, olyat, amilyen elvárható egy szolgálatkész robottól. Innen elindulva aztán rá lehet térni a bonyolultabb dolgokra, amelyek során ki lehet próbálni az egyes törvények érvényesülését és azok kölcsönhatását az egyes típusokra jellemző speciális tudásanyaggal.

A technikus föltette tehát az első kérdést:

– Hogy vagy? – És a következő pillanatban csaknem hanyatt esett az LNE-prototípus hangjától. Ez a hang eltért mindattól a robothangtól, amit valaha is hallott (pedig volt alkalma sokfélét hallani). A robot úgy formálta a szótagokat, akár egy mély hangú cseleszta.

A technikus annyira meglepődött, hogy csak utólag jutottak el a tudatáig azok a mennyei hangon megcsendülő szótagok. Valahogy így hangzottak:

– Da, da, da, gu.

A robot továbbra is ott állt szálfaegyenesen, a jobb kezét azonban lassan fölemelte, és az egyik ujját a szájába dugta. A technikuson páni félelem vett erőt, és elrohant. Bezárta maga mögött az ajtót, és a szomszéd szobából sürgősen fölhívta dr. Susan Calvint.

Dr. Susan Calvin az Amerikai Robot (és jószerivel az egész emberiség) egyetlen robotpszichológusa. Nem kellett neki nagyon messzire elmennie az LNE prototípus tesztelésében, máris ellentmondást nem tűrő hangon bekérette a pozitronagypályák számítógépes tervét és a rá vonatkozó lyukszalag-instrukciókat. Rövid tanulmányozásuk után hívatta Bogertet.

A pszichológus asszony acélszürke haját szigorúan hátrasimítva viselte; kemény arcán a mély függőleges ráncokat csak a sápadt, keskeny ajkak szakították meg. Hevesen a férfi felé fordult.

– Mi a csuda ez, Peter?!

Bogert növekvő értetlenséggel tanulmányozta azokat a részleteket, amelyekre az asszony fölhívta a figyelmét, és kitört belőle a csodálkozás:

– Jóságos isten, Susan, ennek semmi értelme!

– De még mennyire semmi! Hogy kerülhetett bele az instrukciók közé? Az illetékes technikus, miután odarendelték, égre-földre esküdözött, hogy nem ő követte el, és nem is tudja, hogy történhetett. A komputer minden hibakeresési próbálkozásra negatív választ adott. A pozitronagy – jelentette ki Susan Calvin lemondóan – kijavíthatatlan. Ezek az értelmetlen utasítások oly sok magasabb funkciót kiiktattak, hogy a végeredmény nagyon hasonlít egy emberi csecsemőre.

Bogerten meglepődés látszott, és Susan Calvin megdermedt, mint mindig, valahányszor úgy érezte, hogy ha csak közvetve is, kételkednek a szavaiban.

– Mindent megteszünk azért – magyarázta –, hogy a robotok szellemileg a lehető legnagyobb mértékben megközelítsék az embert. Iktasd ki azokat a működéseket, amelyeket felnőtt funkciónak nevezünk, és csak természetes, hogy szellemi értelemben egy emberi csecsemő marad. Peter, miért vagy így meglepve?

Az LNE prototípus, amely semmi jelét sem adta annak, hogy bármit is fölfogna abból, ami körülötte zajlik, hirtelen lehuppant a padlóra, és elmélyülten vizsgálgatni kezdte a lábait.

Bogert sötéten rámeredt.

– Milyen kár, hogy szét kell szedni – mondta sajnálkozva. – Hiszen olyan takaros munka.

– Szétszedni? – kapta föl a fejét a robotpszichológus.

– Hát persze, Susan. Mire mennénk vele? Jóságos isten, ha van olyan tárgy, amely tökéletesen és végzetesen haszontalan, az a munkaképtelen robot. Csak nem állítod azt, hogy van olyan munka, amit ez a micsoda itt képes elvégezni?

– Nem, persze hogy nem.

– Hát akkor?

– El akarok még végezni néhány kísérletet – erősködött Susan Calvin. Bogert türelmetlen pillantást vetett rá, aztán csak legyintett. Ha volt valaki az Amerikai Robotnál, akivel nem volt értelme vitába szállni, akkor Susan Calvin volt az. A robotok voltak az egyetlen szerelme, és Bogertnek az volt a benyomása, hogy a velük való hosszú együttélés minden emberit kiölt belőle. Ha elhatározott valamit, hamarább le lehetett beszélni egy begyújtott mikromáglyát a működésről, mint őt a szándékáról.

– Mi értelme? – sziszegte a férfi a foga között, aztán fennhangon sietve megkérdezte: – Értesítesz bennünket, ha végzel a kísérletekkel?

– Hogyne – felelte az. – Gyerünk, Lenny! (LNE, gondolta Bogert. Ebből Lenny lesz. Elkerülhetetlenül.)

Susan Calvin kinyújtotta a kezét, de a robot csak bámult rá. A robotpszichológus gyengéden megragadta a robot kezét. Lenny simán talpra állt (legalább a motorikus koordinációjával nincs semmi baj). A nő meg a jó fél méterrel magasabb robot kézen fogva elvonult. Sok kíváncsi szem megfordult utánuk a hosszú folyosókon.

A Susan Calvin irodájából nyíló laboratórium egy teljes falát elfoglalta egy pozitronpálya-rendszer erősen fölnagyított rajza. Susan Calvin a hónap java részét ennek elmélyült tanulmányozásával töltötte el.

Most is éppen ezt vizsgálgatja, gondosan végigköveti az elmosódó pályák minden kacskaringóját. Lenny ott ült a földön, hol széttárva, hol összezárva a lábait, miközben értelmetlen szótöredékeket gagyogott magában, olyan gyönyörű hangon, hogy az ember vég nélkül elhallgatná ezt a halandzsát.

Susan Calvin a robot felé fordult.

– Lenny, Lenny – ismételgette türelmesen, míg Lenny végre fölpillantott, és kérdő hangot hallatott. A robotpszichológus arcán egy pillanatra elégedettség suhant át. A robot figyelmét egyre rövidebb idő alatt sikerült fölkeltenie.

– Emeld föl a kezed, Lenny. Kezet föl! Kezet föl! Eközben ő maga is föl-fölemelte a kezét.

Lenny a szemével követte a mozdulatát. Föl-le, föl-le. Aztán a saját kezével is tett egy félbemaradt mozdulatot, amelyet megtoldott zengő hangjával.

– E-e-ö.

– Nagyon jó, Lenny – dicsérte meg Susan Calvin komoran. – Még egyszer. Kezet föl! Az irodájából valaki félbeszakította:

– Susan?

Calvin összeszorította az ajkát.

– Mit akarsz, Alfred?

A kutatási igazgató belépett, és előbb a rajzra, utána a robotra pillantott.

– Még mindig?

– Igen, még mindig dolgozom.

– Tudod, Susan… – kezdte a férfi, miközben kivett a zsebéből egy szivart, hosszan szemlélgette, és úgy tett, mintha le akarná harapni a végét. Közben a szeme találkozott az asszony szigorú, helytelenítő tekintetével, mire visszadugta a szivart, és újból belefogott: – Tudod, Susan, az LNE modell már gyártás alatt van.

– Hallottam róla. Ezzel kapcsolatban akarsz valamit tőlem?

– Neeem. Habár az a körülmény, hogy a gyártás már zökkenőmentesen halad, szükségtelenné teszi, hogy ezzel az elfuserált példánnyal bajlódj. Nem volna itt az ideje, hogy kiselejtezzük?

– Vagyis röviden, Alfred, téged bosszant, hogy elfecsérelem a drága időmet. Nyugodj meg. Én nem fecsérelem az időmet. Én ezzel a robottal dolgozom.

– De hát mi haszna ennek a munkának?

– Engedd meg, Alfred, hogy ezt én ítéljem meg! – Hangjában rendreutasító határozottság feszült, és Lanning jobbnak látta, ha békésebb húrokat penget.

– Elárulnád nekem, hogy mi értelme van ennek a munkának? Például most mit csinálsz vele?

– Próbálom rávenni, hogy parancsra emelje föl a kezét. Próbálom elérni, hogy utánozza a parancsot.

Mintha csak erre várt volna, Lenny megszólalt: „e-e-ö”, és reszketegen fölemelte a kezét.

Lanning megcsóválta a fejét.

– Honnan van ez a csodálatos hang?

– Nem tudnám megmondani – felelte Susan Calvin. – A szokásos leadó van benne. Tudna normálisan is beszélni. Csakhogy nem teszi; a pozitronpályáiban van valami, ami miatt így beszél, s amire még nem tudtam rájönni.

– Hát keresd meg, az ég szerelmére! Még hasznát vehetjük az ilyen beszédnek.

– Ó, hát mégiscsak lehet valami haszna Lenny tanulmányozásának?

Lanning zavartan megvonta a vállát.

– Ugyan, nem olyan nagy dolog.

– Akkor sajnálom, hogy nem veszed észre a nagy dolgokat – jegyezte meg Susan Calvin maró éllel –, amelyek sokkal fontosabbak, de hát erről én nem tehetek. Lennél szíves most magamra hagyni, Alfred, hogy folytassam a munkámat?

Lanning végre mégiscsak rágyújtott a szivarjára Bogert szobájában. Keserűen kifakadt:

– Az a nő napról napra elviselhetetlenebb lesz.

Bogert tökéletesen megértette. Az Amerikai Robot és Gépember Részvénytársaságnál csak egyetlen „az a nő” létezett.

– Még mindig azzal a félrobottal, azzal a drágalátos Lennyjével vacakol? – kérdezte.

– Képzeld, meg akarja tanítani beszélni.

Bogert vállat vont.

– Itt vagyunk megint a cég legnagyobb gondjánál. Nem kapunk elég szakképzett embert a kutatómunkára. Ha több robotpszichológusunk volna, nyugdíjazhatnánk Susant. Apropó, a holnapi igazgatói értekezlet nem az utánpótlás kérdését fogja taglalni?

Lanning bólintott, és fanyar pillantást vetett a szivarjára, mintha nem lenne megelégedve az ízével.

– De igen. Hanem inkább a minőséggel van baj, mint a mennyiséggel. Olyan magasra emeltük a fizetéseket, hogy folyamatosan áramlik hozzánk a jelentkezők serege, főleg olyanok, akiket elsősorban a pénz érdekel. A trükk az volna, hogy olyanok jelentkezzenek, akiket elsősorban a robotika érdekel – olyanok, mint Susan Calvin.

– A fenébe is, nem. Olyanok ne, mint ő.

– No persze, mint ember elviselhetetlen, azt azonban el kell ismerned, Peter, hogy neki mindene a robot. Semmi más nem érdekli az életben.

– Tudom. És éppen ez az, ami annyira elviselhetetlenné teszi őt.

Lanning bólintott. Maga sem tudná összeszámlálni, hányszor szerette volna kitenni Susan Calvin szűrét. De ugyanúgy nem tudná összeszámolni azt a sok-sok millió dollárt sem, amit megtakarított a cégnek. Mi tagadás, valóban nélkülözhetetlen, és az is marad a haláláig – vagy mindaddig, amíg nem találnak hozzá hasonlóan kiváló képességű embereket, akik vonzalmat éreznek a robotkutatás iránt.

– Azt hiszem, csökkenteni fogjuk az üzemlátogatásokat.

– Ha úgy látod – vont vállat Peter. – De komolyan, addig is mit csináljunk Susannel? Hiszen képes rá, hogy egészen leköti magát Lennyvel. Magad is tudod, milyen, amikor úgy érzi, hogy egy érdekes probléma akadt a keze ügyébe.

– Mit tehetnénk? – vont vállat Lanning. – Minél jobban el akarnák őt szakítani, annál jobban megkapaszkodna benne, már csak nőies dacból is. Végeredményben semmit sem kényszeríthetünk rá.

A fekete hajú matematikus elnevette magát.

– Én tartózkodnék attól, hogy bármelyik porcikájára is alkalmazzam a nőies jelzőt.

– Egye fene – dörmögte Lanning lemondóan. – De legalább nem árt senkinek az a félkegyelmű robot.

Ha semmi másban, ebben tévedett.

Minden nagyobb ipari üzemben szorongást vált ki, ha megszólal a vészjelző. Az Amerikai Robot történetében vagy tucatszor fölhangzott ez a jelzés, hol tűz, hol árvíz, hol lázadás, hol fölkelés miatt.

Egy dolog azonban még sohasem történt meg. Még sohasem hangzott föl az a jelzés, hogy „elszabadult robot”. De nem is számított erre soha senki. Magát a vészjelzőt is csak a hatóságok ragaszkodására szerelték föl. („Istenverte Frankensteinkomplexus” – dörmögte Lanning azokban a ritka esetekben, amikor egyáltalán az eszébe jutott.) De most végre felüvöltött a sziréna tíz másodperces időközökben emelkedő és süllyedő hangja, és néhány pillanatig az igazgatótanács elnökétől kezdve le, az utolsó segédportásig senki sem ismerte föl a különös hang jelentését. Pár pillanat elteltével azonban a veszélyeztetett területre özönleni kezdtek a fegyveres őrök és az egészségügyi személyzet. Az Amerikai Robot pillanatok alatt teljesen megbénult.

Charles Randow komputertechnikust törött karral szállították el a kórházi szintre. Más sérülés nem történt. Testi sérülés legalábbis. Susan Calvin gyilkos nyugalommal hallgatta.

– Semmit sem fogtok csinálni Lennyvel.

– Az ég szerelmére, Susan, én magyarázzam el neked az Első Törvényt? A robotnak nem szabad tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen. A mi egész pozíciónk attól függ, hogy mindenféle robot szigorúan tartja magát az Első Törvényhez; ha a közönség tudomást szerez róla, és ezt nem lehet eltitkolni, hogy volt egy kivétel, akár csak egyetlen kivétel ez alól, akkor könnyen lehet, hogy be kell zárnunk a boltot. Egyetlen lehetőségünk van arra, hogy megússzuk a dolgot, ha késedelem nélkül közhírré tesszük: a vétkes robotot megsemmisítettük, és megmagyarázzuk a körülményeket. Aztán reménykedünk, a közönség el fogja hinni, hogy ilyesmi többé nem fordulhat elő.

– Én szeretném pontosan tisztázni, hogy mi történt – erősködött Susan Calvin. – Én nem voltam jelen, és tudni szeretném, pontosan mit csinált az a Randow gyerek az én laboratóriumomban az én engedélyem nélkül.

– Hogy mi történt, az kétségtelen – mondta Lanning. – A te robotod megütötte Randowt, és az a tökkelütött hülye megnyomta az „Elszabadult robot” gombot, és így fölfújta az egészet. De a te robotod mindenképpen megütötte őt, és eltörte a karját. Az az igazság, hogy a te Lennyd oly mértékben el van torzulva, hogy hiányzik belőle az Első Törvény fegyelme, és ezért meg kell semmisíteni.

– Egyáltalán nem hiányzik belőle az Első Törvény. Én átvizsgáltam az agypályáit, és tudom, hogy nem hiányzik.

– Akkor hogy volt képes megütni egy embert? – Elkeseredése maró gúnyra fakasztotta. – Kérdezd csak meg Lennyt. Hiszen már biztosan megtanítottad őt beszélni.

Susan Calvin arcát elöntötte a sértett harag.

– Én inkább az áldozatot hallgatom meg. És Alfred, azt akarom, hogy a távollétemben zárják be Lennyt az irodámba. Azt akarom, hogy senki ne nyúljon hozzá. Ha bármi baja esnék, amíg oda vagyok, akkor utoljára látnak engem ennél a cégnél.

– Hozzájárulsz az elpusztításához, ha megszegte az Első Törvényt?

– Igen – mondta Susan Calvin –, mert tudom, hogy nem szegte meg.

Charles Randow begipszelt karral feküdt az ágyban. De leginkább még mindig sokkos állapotban volt attól, amikor azt látta, hogy egy robot közeledik feléje, gyilkos indulattal a pozitronagyában. Nem volt ember, akinek valaha oka lett volna félni egy robottól, de akkor neki volt. Egyedülálló élményben volt része.

Most itt áll az ágya mellett Susan Calvin és Alfred Lanning; de itt van Peter Bogert is, aki idefelé jövet találkozott velük. Az orvosokat és az ápolónőket kitessékelték.

– Halljuk, mi történt?! – kezdte Susan Calvin. Randow meg volt szeppenve.

– Nekem jött, és a karomra csapott – dörmögte.

– Kezdje az elején – szól rá Calvin. – Mit keresett engedély nélkül az én laboratóriumomban?

Az ifjú számítógép-kezelő nagyot nyelt, sovány nyakán jól láthatóan kidudorodott az ádámcsutka. Kiálló pofacsontú arca rendellenesen sápadt volt.

– Mindenki tudott a maga robotjáról. Az a hír járta, hogy maga meg akarja tanítani beszélni, mint egy hangszert. Az emberek fogadtak egymással, hogy tud-e már beszélni. Egyesek azt állították, hogy maga… izé… egy ajtófélfát is meg tud tanítani beszélni.

– Feltételezem – jegyezte meg Susan Calvin fagyosan –, hogy ezt bóknak szánták. És maga hogy került oda?

– Megbeszéltük, hogy valaki bemegy oda, és eldönti a dolgot, vagyis, hogy tud-e beszélni. Elcsórtuk a kulcsot, és megvártuk, amíg maga eltávozik, és akkor bementem az irodájába. Sorsot húztunk, hogy ki legyen az. Én húztam a rövidebbet.

– Azután?

– Próbáltam rávenni, hogy beszéljen, és akkor megütött.

– Hogy érti azt, hogy próbálta rávenni a beszédre? Hogy próbálta rávenni?

– Hát… Kérdéseket tettem föl neki, de ő csak hallgatott, mire én, hogy kizökkentsem, izé… rákiáltottam és…

– És?

Hosszú hallgatás. Susan Calvin könyörtelen pillantása alatt végre kinyögte:

– Rá akartam ijeszteni, hogy mondjon valamit. – Majd védekezőn hozzátette: – Ki akartam zökkenteni őt.

– Hogy akart ráijeszteni?

– Úgy tettem, mintha megbokszolnám.

– És ő félrelökte a kezét.

– Ráütött a kezemre.

– Jól van. Ennyi elég. – Aztán Lanninghez és Bogerthez: – Jöjjenek, uraim. Az ajtóból visszafordult Randow felé.

– Ha még érdekli, el tudom dönteni a fogadást. Lenny már egészen jól kimond néhány szót.

Senki sem szólt egy szót sem, míg Susan Calvin szobájába nem értek. A falakat eltakarták a könyvek, amelyek közül némelyeket ő maga írt. A szoba hangulatára rányomta bélyegét gazdájának hideg, kimérten precíz egyénisége. Az egyetlen széket ő maga foglalta el. Lanning és Bogert állva maradt.

– Lenny csak védekezett – kezdte az asszony. – A Harmadik Törvény szerint a robot köteles .megvédeni saját létét.

– Kivéve – tette hozzá Lanning nyomatékosan –, ha ez nem ütközik az Első és a Második Törvénnyel. Miért nem fejezed be! Lennynek semmi joga nem volt védelmeznie magát azon az áron, hogy akár a legkisebb kárt tegye is egy emberben.

– Nem is tett szándékosan – vágott vissza Calvin. – Lenny agya egy félbemaradt agy. Honnan ismerhette volna a saját erejét vagy az ember gyengeségét? Sejtelme sem lehetett róla, hogy ha félrelöki a fenyegető emberi kart, el fog törni egy csontot. Emberi fogalmak szerint semmiféle erkölcsi felelősségrevonás nem illeti azt a személyt, aki jóhiszeműen nem tud különbséget tenni a jó és a rossz között.

Bogert csillapítólag félbeszakította:

– Ugyan, Susan, mi nem hibáztatunk senkit. Mi tisztában vagyunk vele, hogy emberi értelemben Lenny olyan, mint egy csecsemő, és nem vádoljuk őt. A közönség azonban azt fogja tenni. Az Amerikai Robotot be fogják zárni.

– Éppen ellenkezőleg, Peter, ha annyi eszed volna, mint egy bolhának, akkor rájönnél, hogy az isten küldte ezt az alkalmat az Amerikai Robotnak. Hogy ez meg fogja oldani a gondjainkat.

Lanning szorosan összevonta ősz szemöldökét.

– Miféle problémáit, Susan? – kérdezte lágyan.

– Talán nem fő a cég feje amiatt, hogyan őrizze meg a mostani, jó ég tudja, milyen magas színvonalon a kutatói gárdánkat?

– De még mennyire!

– Nos hát, lássuk, mivel kecsegtetted a leendő kutatókat! Izgalommal? Az újdonság varázsával? Az ismeretlen meghódításával? Fenét! Jó fizetést ígérsz nekik, és semmi problémát.

– Hogy érted azt, hogy semmi problémát?

– Vannak talán problémák? – vágott vissza Susan Calvin. – Mert miféle robotokat is gyártunk mi? Teljesen kifejlett, munkára kész robotokat. Az ipar megmondja, mire van szüksége, a komputer megtervezi az agyat, a gépek megcsinálják a robotot – és tessék, már vihetik is. Peter, te nemrég azt kérdezted tőlem Lennyvel kapcsolatban, hogy mire lehet őt használni. Úgy tetted föl a kérdést, hogy mi haszna van egy olyan robotnak, amely nem speciális munkára készült. Most én visszakérdezek: mi haszna van egy olyan robotnak, amelyet egyetlen feladat elvégzésére hoztak létre? Ezzel aztán ki is merül minden tudása. Az LNE modellek bórt bányásznak. Ha berilliumra van szükségünk, akkor hasznavehetetlenek. Ha a bórgyártási technológia új szakaszba lép, akkor sem lehet mit kezdeni velük. Egy ember ilyen képességekkel csak félember lenne. Egy ilyen robot is csak félrobot.

– Csak nem egy sokoldalú robot jár az eszedben? – szögezte neki a kérdést Lanning hitetlenkedve.

– Miért ne? – jelentette ki a robotpszichológus határozottan. – Miért ne? Ideadtak nekem egy szinte teljesen hülye robotot. Tanítani kezdtem őt, és te, Alfred, azt firtattad, hogy mi haszna van ennek. Lehet, hogy Lenny esetében nagyon kevés, hiszen sohasem fogja meghaladni egy ötéves emberi gyermek szintjét. Általában azonban mi a haszna? Nagyon is sok, ha úgy fogjuk fel, mint annak az elvont problémának a vizsgálatát, hogy milyen módon fogjunk hozzá a robotok tanításához. Rájöttem, hogy a szomszédos agypályák rövidre zárásával újakat hozhatunk létre. További vizsgálódásokkal tovább javíthatjuk, finomíthatjuk és tökéletesíthetjük ennek a technikáját.

– Hogyan?

– Tegyük fel, hogy egy olyan pozitronaggyal kezdjük, amelyben gondosan kiépítjük az összes főpályákat, de kiépítetlenül hagyjuk a másodlagos pályákat. Tegyük föl, hogy ezután elkezdjük a másodlagos pályák kialakítását. Olyan alapmodelleket forgalmazhatnánk, amelyek fogékonyak a tanulásra, olyanokat, amelyek egy bizonyos munkára vannak beállítva, aztán, ha szükséges, más munkára képezzük át. A robotok ugyanolyan sokoldalúak lehetnek, akár az emberek. A robotok képesek lehetnek a tanulásra!

Azok csak értetlenül bámultak rá.

– Még mindig nem értitek, mi?! – fakadt ki türelmetlenül.

– Értem én, mit akarsz mondani – felelte Lanning.

– Hát nem értitek, hogy ha gyökeresen új kutatási területet, sohasem volt kutatási módszereket csillantunk föl a fiatalok előtt, ha az ismeretlen teljesen új tartományainak a meghódítására csábítjuk őket, akkor sikerülni fog felcsigázni az érdeklődésüket a robotika iránt is? Csak meg kell próbálni.

– Engedd meg, hogy fölhívjam a figyelmedet annak a veszélyére – szólalt meg Bogert behízelgő hangon –, hogy ha olyan Lenny-féle tudatlan robotokkal kezdjük, akkor – mint ahogy éppen az ő esete a példa rá – sohasem lehetünk bizonyosak az Első Törvényben.

– Pontosan. Verd nagydobra az esetet.

– Nagydobra verni?!

– Hát persze. Tudatosítsd mindenkiben a veszélyt. Tedd közhírré, hogy ha a Föld lakossága nem fogja megengedni a Földön, akkor a Holdon nyitunk új kutatóintézetet erre a célra, de föltétlenül hívd föl az új jelentkezők figyelmét a veszélyre.

– De miért, az ég szerelmére?! – értetlenkedett Lanning.

– Azért, mert a veszély csak növeli a csábítást. Vagy azt hiszed, hogy a nukleáris technológia mentes a veszélyektől, és az űrhajózás gyermekjáték? Avagy a tökéletes biztonság elegendő csáberőnek bizonyult a mi esetünkben? Hozzájárult vajon a mindannyiótok által olyannyira utált Frankensteinkomplexus leküzdéséhez? Miért nem próbáltok hát valami mást, olyasmit, ami másutt már bevált?

Egy hang szűrődött ki a Calvin magánlaboratóriumába nyíló ajtó mögül. Lenny dallamos hangja. A robotpszichológus egyből elhallgatott, és a fülét hegyezte.

– Elnézést kérek – szabadkozott. – Azt hiszem, Lenny hív engem.

– Képes rá, hogy hívjon? – csodálkozott Lanning.

– Mondtam, hogy sikerült megtanítanom néhány szóra. Kérlek, várjatok meg itt! – sietett az ajtóhoz kissé izgatottan.

A két férfi utánanézett, de néhány percig egyikük sem szólt semmit. Lanning törte meg a hallgatást:

– Mit gondolsz, Peter, van abban valami, amit az öreglány mond?

– Meglehet – tűnődött Bogert. – Meglehet. Ahhoz mindenesetre elég, hogy fölvessük a dolgot az Igazgatótanács előtt, és megvárjuk, ők mit szólnak hozzá. Elvégre azt már nem lehet visszacsinálni, hogy egy robot bántalmazott egy embert. Elterjedt a híre. Ahogy Susan mondja, ezzel az erővel a saját hasznunkra is fordíthatnánk a dolgot. Nem mintha mindenben egyetértenék az ő indokaival.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Még ha az utolsó szóig igaz is, amit mond, azzal csupán saját személyes indokait próbálja észérvekbe csomagolni. Mert az egész mögött az húzódik meg, hogy mindenáron meg akarja tartani magának ezt a robotot. Ha megszorongatnánk őt – és a matematikus önkéntelenül elmosolyodott a szó kettős jelentésén –, akkor azzal mentegetőzne, hogy folytatni akarja a kísérletezést a robotok tanítási módszereivel. Szerintem azonban egyéb hasznára is rájött Lennynek. Méghozzá egy meglehetősen fura hasznára, ami csakis Susannek juthat az eszébe.

– Nem értem, mire célzol?

– Nem hallottad, milyen szavakkal hívta őt a robot?

– Nem… nem egészen… – kezdte Lanning, ekkor azonban az ajtó kivágódott, és a két férfi elhallgatott.

Susan Calvin visszajött, és keresőn körbenézett a szobában.

– Nem láttátok véletlenül… Biztos vagyok benne, hogy itt kell lennie valahol… Itt is van.

Ezzel a könyvespolc egyik sarkához sietett, és felragadott egy rafinált dróthálóból formált, súlyzó alakú, belül üres tárgyat, amelynek mindkét üregében különböző alakú fémdarabok csörögtek, éppen akkorák, hogy ki ne hulljanak a háló lyukain.

Ahogy fölemelte a tárgyat, a benne lévő fémdarabok kellemes hangot hallatva összecsörrentek. Lanning egyből föl ismerte a tárgyban a kedves gyermekcsörgő robotkori utódját.

Amikor Susan Calvin ismét kinyitotta az ajtót, belülről újból fölcsendült Lenny hangja. Ezúttal Lanning tisztán kivette a Susan Calvin által belesulykolt szavakat. A mennyei cselesztahang azt csilingelte:

– Mami, gyere ide! Gyere ide, mami!

És a laboratóriumból kihallatszottak Susan Calvin sietős léptei, amint buzgón igyekezett a gyermek hívó szavaira. Neki ilyen gyermek adatott, s ő igazán megszerette.

Legközelebb irodája ajtajában találkoztam Susan Calvinnel. Épp az irattárát szállították el.

– Hogy halad a cikkével, fiatalember? – érdeklődött.

– Köszönöm, jól – feleltem. Közben a saját elgondolásaim szerint formába öntöttem az anyagot, dramatizáltam a nyers tényeket, párbeszéddel, néhány színfolttal kiegészítettem a történeteket. – Megnézné, nincs-e benne esetleg valamilyen sértő vagy szembeszökően pontatlan megállapítás?

– Szívesen. Menjünk talán az igazgatósági büfébe. Megiszunk egy kávét. Úgy látszik, jó hangulatban van, gondoltam magamban, s ezért a folyosón megkockáztattam egy kérést:

– Azon tűnődtem, dr. Calvin, hogy nem volna-e szíves mondani még valamit…

– Miről?

– A robotika történetéről.

– De hiszen erről már mindent összeszedett, amire szüksége lehet, fiatalember.

– Csak bizonyos értelemben. Az eddig följegyzett történetek nem sok kapcsolatban vannak a mával. Gondolatolvasó robotot többet nem állítottak elő, az űrállomások elavultak, „lomtárba” kerültek, a bányászrobot pedig manapság már nem túlságosan izgalmas téma. Talán tudna valamit mondani a csillagközi utazásról? A hiperatom-hajtóművet mindössze húsz-huszonkét évvel ezelőtt találták fel, és a közhiedelem szerint robottalálmány volt. Mi ebben az igazság?

– Csillagközi utazás? – Dr. Calvin elgondolkozott. A büfében ültünk. Én komplett ebédet rendeltem, dr. Calvin csak egy csésze kávét ivott.

– Nem nevezném egyszerűen robottalálmánynak. Igaz, amíg az Agyat elő nem állítottuk, nem sokra jutottunk. De azért újból és újból megpróbálkoztunk vele. Első ízben 2029-ben kerültem közvetlen kapcsolatba a csillagközi kutatással, amikor egy robot eltűnt…

AZ ELTŰNT ROBOT

i. sz. 2029

A Hiper Bázison vad iramban követték egymást az intézkedések. Olyan volt az egész, mint egy hisztérikus sikoly.

Ahogy múlt az idő, egyre kétségbeesettebb intézkedéseket hoztak.

A Huszonhetedik Aszteroida Csoport állomásainak űrkörzetében a hiperatom-hajtóművel kapcsolatos összes munkálatokat leállították.

Az egész űrkörzetet gyakorlatilag „kiiktatták” a hálózatból. Engedély nélkül senki nem utazhatott oda. És semmilyen körülmények közt nem hagyhatta el senki.

Dr. Susan Calvint, az Amerikai Robot és Gépember Rt. főpszichológusát és dr. Peter Bogertet, a matematikai osztályvezetőjét külön állami űrcirkálóval a Hiper Bázisra vitték.

Susan Calvin még sohase hagyta el a Földet, és ez alkalommal se érzett rá különösebb vágyat. Az atomenergia korszakában és a hiperatom-hajtómű érájának küszöbén dr. Calvin megőrizte provinciális gondolkodását. Így azután nem nagyon lelkesedett e kirándulásért, és szükségességéről korántsem volt meggyőződve. Ami elég világosan meg is látszott csúnyácska, öregedő arcán, amikor a Hiper Bázison leült az első vacsorához.

A jól fésült dr. Bogert sápadt arcán is ott ült a megszokott ravaszdi kifejezés. Kallner vezérőrnagynak, a kísérleti állomás vezetőjének szemében pedig állandóan valami riadt félelem bujkált.

Egyszóval az étkezés meglehetősen rossz hangulatban folyt le, s ugyanilyen nyomott légkör uralkodott hármuk vacsora utáni rövid értekezletének kezdetén is.

Kallner, akinek csillogó tar koponyája és még csillogóbb díszegyenruhája sehogy se illett a komor hangulathoz, katonás nyíltsággal tért a tárgyra:

– Különös történet ez, hölgyem és uram. Köszönöm önöknek, hogy ilyen gyorsan eljöttek, és főleg anélkül, hogy előzetes magyarázatot kellett volna adnunk. De ezt most igyekszünk pótolni. Eltűnt egy robotunk. Beszüntettük, be kellett szüntetnünk a munkát, amíg csak meg nem találjuk. Eddig minden igyekezetünk hiábavalónak bizonyult, ezért határoztuk el, hogy szakemberek segítségét kérjük.

A vezérőrnagy talán úgy érezte, hogy nem tudta elég hatásosan érzékeltetni a helyzet súlyosságát, mert szinte kétségbeesett hangon folytatta:

– Az itteni munkánk jelentőségét, azt hiszem, nem kell magyaráznom. A múlt évben a tudományos kutatásra szánt költségvetési keret több mint nyolcvan százalékát állomásunk kapta…

– Ezt mi tudjuk legjobban – nyájaskodott Bogert. – Az Amerikai Robot igen csinos kölcsöndíjat szed az itteni robotjai után.

– Mi teszi ezt az egy robotot olyan fontossá? – firtatta Susan Calvin nyers, csípős hangon. – És miért nem tudták mindmostanáig megtalálni?

A vezérőrnagy kivörösödött arccal Calvin felé fordult, és megnyalta az ajkát.

– Tulajdonképpen azt is mondhatnám, hogy megtaláltuk. – Aztán szinte kínlódva hozzátette: – Legjobb, ha közelebbről megmagyarázom a dolgot. Mihelyt megállapítottuk, hogy a robot a szolgálatból nem tért vissza, azonnal szükségállapotot rendeltünk el, és minden kifelé irányuló forgalmat leállítottunk. Az előző napon egy teherszállító űrhajó érkezett ide, és két robotot hozott laboratóriumaink számára. A hajón még hatvankét robot volt, abból a típusból, amelyet… máshová szoktak szállítani. Ennek a számnak a helyessége felől semmi kétség nem lehet.

– Igen? És milyen összefüggésben van ez a mi problémánkkal?

– Amikor a hiányzó robotunkat sehol se találtuk – és biztosíthatom önöket, hogy mindent tűvé tettünk érte –, az a gondolatunk támadt, hogy újra megszámoljuk az űrhajón maradt robotokat. És ekkor kiderült, hogy hatvanhárom robot van rajta.

– Feltételezem, hogy a hatvanharmadik az önök elkószált robotja, vagy mégse? – kérdezte komoran dr. Calvin.

– De igen, csak nem tudjuk, hogy melyik a hatvanharmadik.

A néma csöndet csupán az elektromos óra törte meg, tizenegyet ütött.

– Nagyon különös – szólalt meg végre a pszichológusnő, és elhúzta a száját. Aztán harciasan Bogert felé fordult. – Mondja csak, Peter, mi ez a játék? Miféle robotokkal dolgoznak itt a Hiper Bázison?

Dr. Bogert habozva, kényszeredett mosollyal válaszolt:

– Ez kényes ügy, Susan. Eddig nem beszélhettem róla magának.

– Eddig! – vágta rá Susan Calvin. – De most már más a helyzet. Mert ha hatvanhárom egyforma robot közül egyre szükség van, és az azonosságát nem lehet megállapítani, miért ne felelne meg bármelyik? Mi rejtőzik emögött? Miért küldtek értünk?

– Engedje meg, hogy megmagyarázzam, Susan. – Bogert beletörődött a megváltoztathatatlanba. – A Hiper Bázison több olyan robottal dolgoznak, amelyre a robotika Első Törvénye csupán részben érvényes.

– Csupán részben érvényes? – Calvin hátrahanyatlott székében. – Értem. És hányat gyártottak ebből a fajtából?

– Néhányat. Állami rendelés volt, s az egész ügyet a legnagyobb titokban kellett tartani. A közvetlenül érdekelt vezető személyeken kívül senki se tud róla. És magát nem sorolták közéjük. Én ebben ártatlan vagyok.

– Hadd magyarázzam meg egy kicsit bővebben a dolgot – szólt közbe a vezérőrnagy némi fensőbbséggel a hangjában. – Nem tudtam, hogy dr. Calvin nincs beavatva a dologba. Azt, ugye, szükségtelen mondanom, hogy a Földön mindig is igen erős ellenzéke volt a robotoknak? A kormány egyetlen fegyvere a radikális ortodoxokkal szemben a robotika megszeghetetlen Első Törvénye, amely kizárja, hogy a robotok bármilyen körülmények között kárt okozhassanak emberi lényekben. Nekünk azonban – folytatta a vezérőrnagy – mindenképpen másfajta robotokra volt szükségünk. Ezért az NSZ-2 típusból, az úgynevezett Nesztorokból néhány darabot korlátozott érvényű Első Törvénnyel állíttattunk elő. A titok megőrzése végett az NSZ-2 típust sorozatszám nélkül gyártják. Az átalakított példányokat a szokványrobotokkal együtt szállítják le nekünk, és mi természetesen a magunk robotjainak szigorúan meghagyjuk, hogy illetéktelen személyeknek sajátos voltukról nem beszélhetnek. Ami most – fejezte be a vezérőrnagy zavart mosollyal – visszafelé sült el.

– Mindegyiket megkérdezte, hogy nem ő-e a szökevény? – szólalt meg mogorván dr. Calvin. – Feltételezem, hogy ön az illetékesek közé tartozik.

A vezérőrnagy bólintott.

– Mind a hatvanhárom tagadja, hogy nálunk dolgozott volna. És egy közülük hazudik.

– Nincs a keresett roboton semmiféle kopás vagy ilyesmi? A többi, gondolom, gyári új példány.

– A szóban forgó robot csak a múlt hónapban érkezett hozzánk. Ez, meg a két újonnan jött lettek volna az utolsó darabok. Nincs rajta semmi látható kopás. – A vezérőrnagy megcsóválta fejét, és szemében újból riadt félelem villant fel. – Nem merjük továbbengedni a hajót, dr. Calvin. Ha ezekről a korlátozott első törvényes robotokról bármi kitudódik… – Úgy látszott, nem is talált szavakat a következmények érzékeltetésére.

– Semmisítsék meg mind a hatvanhármat – javasolta hideg, szenvtelen hangon a robotpszichológus –, és akkor az egész ügyet lezárhatják.

Bogert elhúzta a száját.

– Azt akarja mondani, Susan, hogy pusztítsunk el harmincezer dolláros robotokat? Attól tartok, az Amerikai Robot ezt felettébb rossz néven venné. Próbáljunk másképp célt érni, mielőtt ilyen erőszakos eszközökhöz nyúlnánk.

– Ebben az esetben – válaszolta élesen Calvin – tényekre van szükségem. Például, hogy mi tette szükségessé ezeket az átalakított robotokat? Milyen előnye származik belőle a Hiper Bázisnak?

Kallner a homlokát ráncolta, majd alulról fölfelé végigsimította tenyerével.

– Az előző robotokkal bajaink támadtak. Nálunk elég sokat dolgoznak erős sugárzásnak kitett környezetben. Ez persze veszélyes munka, de megfelelő óvintézkedéseket tettünk. A kísérletek kezdete óta mindössze két balesetünk volt, és egyik se halálos kimenetelű. Ezt azonban a szokványos robotoknak nem lehetett megmagyarázni. Az Első Törvény kimondja: – idézem! – A robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen. Ez az elsődleges szempont, dr. Calvin. Mármost valahányszor egyik vagy másik emberünk kénytelen volt magát mérsékelt gamma-sugárzásnak kitenni, még ha csak olyan rövid időre is, hogy semmiféle fiziológiai ártalom nem származhatott belőle, a legközelebb álló robot hozzárohant, és erőnek erejével el akarta onnan rángatni. Ha a sugármező kifejezetten gyenge volt, ez sikerült is neki, s a munkát ilyenkor addig nem lehetett folytatni, amíg az összes robotot el nem távolították. Ha viszont a mező valamivel erősebb volt, a robotnak nem sikerült elérnie a szóban forgó műszerészt, mert a gamma-sugárzás szétroncsolta a pozitron agyvelejét, s így elvesztettünk egy értékes, nehezen pótolható robotot.

– Mindent elkövettünk – folytatta a vezérőrnagy –, hogy lebeszéljük őket. De azzal érveltek, hogy a gamma-sugárzás veszélyezteti az emberi életet, és ezen az se változtat, hogy valaki egy félóráig épségben kibírja. Tegyük föl, ismételgették, hogy feledékenységből egy óra hosszat marad a mezőben. Ezt a kockázatot ők nem vállalhatják. Mi erre azt feleltük, hogy egy ilyen teljesen valószínűtlen eshetőség miatt a saját életüket teszik kockára. Az önvédelem azonban a robotikának csak a Harmadik Törvénye, és az emberi biztonságra vonatkozó Első Törvény megelőzi. Ekkor megpróbáltunk szigorú parancsok kiadásával célt érni, megtiltottuk, hogy bármilyen körülmények között belépjenek a gamma-sugármezőbe. Ám az engedelmesség is csak a robotika Második Törvénye, és az emberi biztonságra vonatkozó Első Törvényt ez se hatálytalaníthatja. Így aztán, dr. Calvin, az előtt a választás előtt álltunk, hogy vagy lemondunk a robotokról, vagy pedig az Első Törvénnyel csinálunk valamit. És mi az utóbbi mellett döntöttünk.

– Szinte hihetetlen – jegyezte meg dr. Calvin –, hogy akadjon ember, aki az Első Törvény hatálytalanítását kívánja.

– Nincs szó hatálytalanításról, csak módosításról – magyarázta a vezérőrnagy. – Az átalakított pozitronagyra változatlanul érvényes az Első Törvénynek az az előírása, hogy a robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben. Mindössze azt az előírást hatálytalanítottuk, amely külső közeg, például gamma-sugárzás okozta károk megakadályozására vonatkozik. Helyesen mondom, dr. Bogert?

– Szóról szóra így van – helyeselt a matematikus:

– És ez az egyetlen különbség az önök robotjai és a szokványos NSZ-2 modell között? Ez az egyetlen különbség, Peter?

– Igen, az egyetlen, Susan.

Susan Calvin felállt, és ellentmondást nem tűrő hangon kijelentette:

– Én most megyek aludni, s körülbelül nyolc óra múlva beszélni szeretnék azzal az emberrel, aki utoljára látta a robotot. És még valami, Kallner vezérőrnagy! Ha ebben az ügyben bárminő felelősséget kell vállalnom, akkor e perctől kezdve a vizsgálat lefolytatására teljes és kizárólagos jogot követelek magamnak.

Dr. Calvin két órán át bosszankodva küszködött kimerültségével, de aludni egy szemernyit sem tudott. Helyi időszámítás szerint pontban hét órakor bekopogtatott dr. Bogert ajtaján, és őt is ébren találta. A matematikus, úgy látszik, vette magának a fáradságot, hogy hálókabátot is hozzon az útra, mert abban üldögélt. És épp a körmét vagdosta, amikor Calvin belépett a szobába.

– Már vártam, Susan – mondta halkan, és letette az ollót. – Gondolom, nem nagyon tetszik magának ez az ügy.

– Egyáltalán nem.

– Sajnálom, de nem lehetett megakadályozni a dolgot. Amikor a Hiper Bázis üzent értünk, rögtön gyanítottam, hogy az átalakított Nesztorokkal van valami baj. Útközben, bármennyire is szerettem volna, nem árulhattam el magának a gyanúmat, mert előbb meg kellett róla bizonyosodnom. A pozitronagy átalakítása fő-fő államtitok.

– Közölniük kellett volna velem – mormolta a pszichológusnő. – Az Amerikai Robotnak nincs joga arra, hogy pszichológusának jóváhagyása nélkül a pozitronagyon bármilyen módosítást hajtson végre.

Bogert a homlokát ráncolta, és felsóhajtott.

– Legyen okos, Susan. Úgyse tudta volna a szándékuktól eltéríteni őket. Ebben az ügyben az állam, ha törik, ha szakad, keresztülvitte volna az akaratát. Hiperatom hajtóművet akar, az éterfizikusoknak pedig olyan robotokra van szükségük, amelyek nem akadályozzák őket a munkájukban. És mindenáron, még az Első Törvény csorbításának árán is, meg kellett kapniuk ezeket a robotokat. Mi meg kénytelenek voltunk elismerni, hogy konstrukciós szempontból lehetséges az előállításuk. Az államiak szent esküvel ígérték, hogy mindössze tizenkét darabra van szükségük, amelyeket csak a Hiper Bázison fognak alkalmazni, és mihelyt a hiperatom hajtómű elkészül, azonnal megsemmisítik valamennyit. És azt is esküvel ígérték, hogy minden óvintézkedést megtesznek. Tőlünk viszont a legteljesebb titoktartást követelték. Ez a helyzet.

– Én leköszöntem volna – sziszegte a foga között dr. Calvin.

– Az se változtatott volna a dolgon. Az állam egy vagyont ígért a vállalatnak, s ugyanakkor azzal fenyegetett meg bennünket, hogy ha visszautasítjuk a rendelést, robotellenes törvényt hoz. Kutyaszorítóban voltunk, és most még nagyobb kutyaszorítóban vagyunk. Ha ez kiszivárog, bajba kerülhet Kallner meg a kormány, de még nagyobb bajba kerül az Amerikai Robot.

– Peter, hát nem látja, miről van szó? – Dr. Calvin fürkésző pillantást vetett Bogertre. – Nem érti, mit jelent az Első Törvény megváltoztatása? Ez nem egyszerűen titoktartás kérdése.

– Tudom, mit jelentene, ha teljesen hatálytalanítanánk. Nem vagyok gyerek. Teljes instabilitást jelentene, a pozitronmezők egyenleteinek csak imaginárius megoldása volna.

– Igen, matematikailag. De ugyanezt kifejezheti nyers lélektani fogalmakkal is. Minden normális lény, tudatosan vagy tudat alatt, lázadozik a szolgasors ellen. És ha nála alacsonyabb rendűek – ténylegesen vagy feltételezetten alacsonyabb rendűek – uralkodnak felette, lázadozása még hevesebbé válik. A robot pedig, bármilyen típusú, fizikailag, sőt bizonyos mértékig szellemileg is fölötte áll az embernek. Mi teszi hát szolgalelkűvé? Egyedül az Első Törvény! Ha ezt hatálytalanítjuk, a robotok azon nyomban megölnének minket. Szép kis instabilitás! Nem gondolja?

– Susan – válaszolta Bogert elnéző mosollyal –, elismerem, hogy ez a maga Frankenstein-komplexusa némileg indokolt, hiszen éppen ezért van szükség az Első Törvényre. De most már nem tudom, hányadszor ismétlem, hogy nem hatálytalanítottuk, csak módosítottuk.

– És milyen következményekkel járt ez az agy stabilitására?

A matematikus ajkát biggyesztette.

– A stabilitás persze csökkent, de csak a biztonságosság határain belül. Az első Nesztorokat kilenc hónappal ezelőtt szállítottuk ide, s mind a mai napig a legcsekélyebb baj se volt velük. Ez a mostani eset is csupán a titok kiszivárgása miatt aggályos, emberekre nem jelent veszélyt.

– Na jól van. Majd meglátjuk, mit hoz a reggeli megbeszélésünk.

Bogert udvariasan kikísérte kolléganőjét, de mihelyt magára maradt, meggyökeresedett véleményének ékesszóló fintorral adott kifejezést. Reményeiben csalatkozott, savanyú perszóna, gondolta magában, s amellett minden lében kanál.

Susan Calvin gondolatai viszont nem Bogert körül forogtak. Már régen tudta róla, hogy sima modorú, beképzelt fráter.

Gerald Black az előző évben szerzett diplomát éterfizikából, és ifjú fizikustársaihoz hasonlóan őt is lenyűgözte a hiperatom-hajtómű problémája. Pecsétes fehér köpenye, teljesen határozatlan, kicsit lázadó egyénisége új színekkel tarkította a megbeszélést. Mokány alakjáról szinte sugárzott a tetterő, és ujjai, ahogy idegesen csavargatták, rángatták egymást, akár egy vasrudat is kitéptek volna helyéből.

Black mellett Kallner vezérőrnagy ült, szemközt vele az Amerikai Robot két megbízottja.

– Hallom – mondta Black –, hogy eltűnése előtt én találkoztam utoljára a Nesztor-10-zel. Erről van szó, ugye?

Dr. Calvin érdeklődéssel pillantott Blackre.

– Ez úgy hangzik, mintha kétségei volnának, fiatalember. Nem biztos, hogy maga látta utoljára?

– Velem dolgozott, asszonyom, a sugármező-generátornál, és eltűnése napján is velem volt délelőtt. Nem tudok róla, hogy délután bárki látta volna. Jobban mondva, mindenki tagadja.

– Gondolja, hogy valaki hazudik?

– Azt nem állítom. De azt se szeretném – mondta, és fekete szeme felparázslott –, ha engem hibáztatnának.

– Szó sincs arról, hogy bárkit hibáztassunk. Amit a robot tett, azért tette, mert robot. A célunk az, hogy megtaláljuk, Mr. Black, s ezért tegyünk most félre minden egyebet. Minthogy maga együtt dolgozott a robottal, bizonyára jobban ismeri, mint bárki más. Tapasztalt nála valami szokatlant? Dolgozott már korábban is robotokkal?

– Igen. Dolgoztam más itteni robotokkal is, a szokványos fajtával. Nincs köztük lényeges különbség, csak a Nesztorok jóval okosabbak… és több a bosszúság velük.

– Bosszúság? Hogyhogy?

– Talán nem is az ő hibájuk. Az itteni munka elég nehéz, s az ember egykettőre felhergelődik. A négydimenziós térrel vacakolni nem tréfadolog. – Elmosolyodott, szemmel láthatóan örömét lelte a vallomásban. – Állandóan abban a veszélyben forgunk, hogy léket ütünk a normális tér időszerkezetbe, és az aszteroidákkal együtt, mindenestül kipotyogunk a világegyetemből. Bolondul hangzik, ugye? Persze hogy az ember néha ideges. De nem így a Nesztorok. Azok precízek, nyugodtak, sose fáj a fejük. És ez már önmagában is elég ok rá, hogy megőrjítse az embert. Ha valami égető sürgős munkát végzünk, ne adj’ isten, hogy ki lehessen őket rángatni a tempójukból. Néha szívesebben elvolnék nélkülük.

– Nem lehet őket kirángatni a tempójukból? Előfordult már, hogy megtagadták volna a parancsot?

– Nem, nem! – vágta rá Black. – Kifogástalanul dolgoznak. Csak néha szólnak, ha azt gondolják, hogy valamit rosszul csinálunk. Mindössze annyit tudnak az egész témáról, amennyire mi megtanítottuk őket, és mégis beleszólnak. Lehet, hogy tévedek, de azt hiszem, a többieknek ugyanez a bajuk a maguk Nesztoraival.

Kallner vezérőrnagy baljósan köszörülte a torkát.

– Miért nem tettek soha jelentést nekem ezekről a panaszokról?

Az ifjú fizikus elvörösödött.

– Mert valójában egyikünk se akart túladni a roboton, meg aztán abban se voltunk egészen biztosak, hogy az ilyenfajta… kisebb panaszokat hogyan fogja vezérőrnagy úr fogadni.

– És történt valami különös aznap délelőtt, amikor utoljára látta a robotot? – kérdezte csöndesen Bogert.

Hosszú szünet állt be. Úgy látszott, Kallner már nem tudja tovább türtőztetni magát, de Calvin higgadt mozdulattal leintette, s türelmesen várt a válaszra. Végül Blackből kirobbant a méreg.

– Igen, volt egy kis összezördülésem vele. Aznap délelőtt eltörtem egy Kimball-csövet, ötnapi munkámnak fuccs! A tervfeladatommal is le voltam maradva, s ráadásul már vagy két hete nem kaptam levelet hazulról. És akkor odajött ő, s mindenáron azt akarta, hogy ismételjek meg egy egy hónappal azelőtt abbahagyott kísérletet. Folyton ezzel macerált, s már nagyon untam. Rászóltam, hogy menjen innét… és azóta nem láttam.

– Rászólt, hogy menjen onnét? – kérdezte élénken dr. Calvin. – Ezekkel a szavakkal? Azt mondta neki, hogy „menj innét”? Próbálja elismételni szó szerint, hogy mit mondott neki.

Black szemmel láthatóan küszködött magával. Homlokát egy pillanatra széles tenyerébe temette, aztán hirtelen felnézett, és dacos hangon kivágta:

– Azt mondtam neki: „tűnj el innét!”.

– És szót fogadott, mi? – Bogert kurtán fölnevetett.

De Calvin még nem végzett a faggatással. Nyájas hangon folytatta:

– Csak kilyukadunk valahová, Mr. Black. De ismernünk kell a pontos részleteket. A robotok cselekedeteinek megértésénél egyetlen szónak, mozdulatnak, hangsúlynak igen-igen nagy jelentősége lehet. A mi esetünkben például kizárt dolog, hogy csak ezt a három szót mondta volna neki. Hisz említette, milyen sietős hangulatban volt. Bizonyára kicsit erőteljesebben fejezte ki magát.

A fiatalember újból elvörösödött.

– Igen… gondolom, mondtam neki… egy-két kedves szót.

– Pontosan mit?

– Hát… arra nem emlékszem. És különben se ismételhetném meg. Ha az ember ideges, nem nagyon válogatja meg a szavait. – Zavartan, szinte vihogva felnevetett. – Én meg különösen hajlamos vagyok a teremtettézésre.

– Miattam ne zavartassa magát – válaszolta Calvin vénlányos szigorral. – Tekintsen pszichológusnak, és semmi másnak. Szeretném, ha legjobb emlékezete szerint szóról szóra elismételné, amit mondott neki. És ami még ennél is fontosabb, ugyanolyan hanghordozással.

Black segélykérően a parancsnoka felé pillantott, de nem talált nála támogatásra. Ijedt, kerek szemmel nézett Calvinre.

– Nem tehetem.

– Muszáj.

– Talán intézze hozzám a szavait – javasolta Bogert, aki alig bírta nevethetnékjét leplezni. – Akkor könnyebben fog menni.

A fiatalember Bogert felé fordította bíborvörös arcát. Nagyot nyelt.

– Azt mondtam… – kezdte, de menten el is hallgatott. – Azt mondtam… – próbálkozott újra.

Mélyet lélegzett, s aztán ajkáról gyors egymásutánban röppentek fel a szavak. A feszült légkörben szinte könnyek között fejezte be a mondókáját:

– …nagyjából ez volt. A jelzők pontos sorrendjére nem emlékszem, és az is lehet, hogy kihagytam vagy hozzátettem valamit, de körülbelül ezt mondtam.

A pszichológusnő arcán enyhe pír jelent meg, mindössze ez árulkodott érzelmeiről.

– Kifejezései zömét értettem, a többi, gondolom, hasonlóan becsmérlő jellegű.

– Igen – motyogta a meggyötört ifjonc.

– És mindennek közepette azt mondta neki, hogy tűnjön el.

– Persze képletesen gondoltam.

– Ezzel tisztában vagyok. Senkinek sincs szándékában fegyelmit indítani maga ellen. – Pillantására a vezérőrnagy, aki öt másodperccel előbb még korántsem osztotta volna a pszichológusnő véleményét, dühösen bólintott.

– Végeztünk, Mr. Black. Köszönöm a segítségét.

Susan Calvinnek öt órájába telt, amíg a hatvanhárom robotot kihallgatta. Öt órán keresztül újból és újból ugyanaz ismétlődött, az egyik robot helyébe egy másik, ugyanolyan robot ült le, és az A, B, C, D kérdéseket az A, B, C, D válaszok követték. Calvin arca mindvégig óvatosan kifejezéstelen maradt, hanghordozása színtelen, a beszélgetés változatlanul barátságos légkörben zajlott, a szobában pedig egy magnetofon rejtőzött.

A kihallgatások végére a pszichológusnő teljesen kimerült.

Bogert már várta, reménykedve nézett az arcába. Calvin lecsapta a magnetofonszalagot a műanyag asztallapra, és megrázta a fejét.

– Mind a hatvanhárom ugyanúgy válaszolt. Semmit se tudtam meg.

– Egyszeri hallásra nem is tudhatott, Susan – vágott közbe Bogert. – Forgassuk le a szalagokat.

A robotok verbális reakcióinak matematikai értékelése a robotelemzés fifikusabb ágazatai közé tartozik. Általában képzett technikusgárda végzi, bonyolult elektronikus gépek segítségével. Bogert nemcsak tudta ezt, hanem leplezett bosszúsággal be is vallotta, miután meghallgatta a robotok feleleteit, jegyzéket készített az eltérő szavakról és diagramot a kapott válaszok időelemeiről.

– Nem találtam semmi rendellenességet, Susan. A szó-és időbeli variációk a normális gyakorisági határok között maradnak. Pontosabb módszerre van szükség. Biztosan akadnak itt elektronikus számítógépek. – Homlokát ráncolta, s hüvelykujjának körmét rágcsálta. – Nem. Nem használhatunk elektronikus gépeket. Kiszivároghatna valami. Talán ha megpróbálnánk…

– Kérem, Peter – vágott közbe türelmetlen mozdulattal dr. Calvin –, itt nem valamilyen megszokott apró-cseprő laboratóriumi problémával áll szemben. Ha nem tudjuk puszta szemmel is jól látható különbség alapján tévedhetetlenül azonosítani az átalakított Nesztorokat, kátyúban vagyunk. Mert akkor könnyen megeshet, hogy melléfogunk, és futni hagyjuk a robotunkat. Itt valamilyen csekély eltérés a diagramon nem elegendő bizonyíték. Ha ennyivel kellene beérnünk, akkor én máris amondó vagyok, hogy a biztonság kedvéért az összes ilyen robotot szereltessük szét. Beszélt a többi átalakított Nesztorral?

– Igenis, beszéltem – heveskedett Bogert –, nincs semmi baj velük. Sőt még a szokottnál is barátságosabbak voltak. Készségesen válaszoltak a kérdéseimre, büszkélkedtek a tudásukkal – kivéve a két újat, amelyiknek még nem volt ideje beletanulni az éterfizikába. Nagyon jól mulattak rajtam, amikor kiderült, hogy fogalmam sincs egyik-másik itteni munkafolyamatról. – Vállat vont. – Lehet, hogy a műszakiak éppen ezt veszik rossz néven tőlük. A robotok talán túlságosan is fitogtatják tudásukat.

– Csinálhatna egy-két sikerakció-vizsgálatot, hogy a gyártás óta nem állt-e be valamilyen változás, valamilyen rosszabbodás a magatartásukban.

– Jó, majd csinálok. – Vékony ujjával játékosan megfenyegette Calvint. – Ne idegeskedjék, Susan. Miért lát rémeket? Ezek a robotok teljesen ártalmatlanok.

– Igen? – Calvin nekihevült. – Tényleg? Nem gondol arra, hogy az egyik hazudik? A hatvanhárom kihallgatott robot közül az egyik szándékosan hazudott, holott a legszigorúbban meghagytam nekik, hogy az igazat mondják. Az így megnyilvánuló abnormitás szörnyű mélyen lakozik, és szörnyen ijesztő.

Peter Bogert összeszorította a fogát.

– Téved! Ide hallgasson, Susan. A Nesztor-10-nek azt parancsolták, hogy tűnjön el. A parancsot az ő szempontjából a legilletékesebb személy a legnagyobb nyomatékkal adta ki. Ezt tehát sem fokozottabb nyomaték, sem pedig nagyobb illetékesség révén nem lehet hatálytalanítani. A robot természetesen arra törekszik, hogy végrehajtsa a parancsot. Legyünk elfogulatlanok, a hatékonysága egyenesen csodálatot érdemel. Mert ügyesebben nem is tudna eltűnni, mint hogy elrejtőzik a hozzá hasonló robotok között.

– Igen, maga csodálja őt. Sőt – úgy veszem észre – mulat rajta, Peter… mulat rajta, és ijesztő értetlenséget tanúsít. Hát maga nem robotszakértő, Peter? Ezek a robotok különleges jelentőséget tulajdonítanak annak, amit felsőbbrendűségnek tartanak. Erre maga is célzott az imént, amikor illetékességről beszélt. Tudat alatt úgy érzik, hogy az ember alacsonyabb rendű náluk, s ráadásul az épségüket biztosító Első Törvénynek épp az ő esetükben nincs teljes érvénye. Ezek a robotok nem stabilak. És itt jön egy fiatalember, aki egyiküknek a legbecsmérlőbb, legmegvetőbb szavak kíséretében azt a parancsot adja, hogy takarodjék, tűnjön el. Elismerem, hogy a robotunk parancsot teljesít, de a tudata alatt sértődöttség lapul. És így még fontosabbá válik számára, hogy a becsmérlő jelzők ellenében igazolja a maga felsőbbrendűségét. Sőt: olyan fontossá válhat, hogy hatálytalanítja azt, amit még meghagytunk nála az Első Törvényből.

– Hogy a csudába tudná egy robot, a Földön vagy akár az egész Naprendszerben, hogy mi az értelme azoknak a válogatott káromkodásoknak, amelyeket a fejéhez vágnak? A trágárságok nem tartoznak abba az anyagba, amellyel a pozitronagyat preparálják.

– Az eredeti preparálás még nem minden – fortyant fel Calvin. – A robotok igen tanulékonyak, maga… maga ostoba fráter. – Dr. Calvin nyilvánvalóan végképp elvesztette önuralmát. Hevesen folytatta: – Nem gondolja, hogy már a puszta hanghordozásból kiérezte, nem bókokat vágtak a fejéhez? Nem gondolja, hogy már korábban is hallott efféle szavakat, és azt is megjegyezte, hogy milyen alkalmakkor?

– Jól van – kiabálta Bogert –, akkor legyen szíves, mondjon egy példát, hogyan árthat egy ilyen átalakított robot az embernek, akármilyen sértődött, akármennyire is szeretné bizonyítani felsőbbrendűségét?

– Mondok, ha abbahagyja az ordítozást.

– Halljuk.

Az asztal két oldalán állva dühös pillantásokkal méregették egymást.

– Képzelje el – mondta a pszichológusnő –, hogy egy átalakított robot valamilyen súlyos tárgyat ejt le egy emberre. Ha abban a tudatban cselekszik, hogy ereje és gyorsasága folytán idejében el tudja kapni, mielőtt még leesne, akkor ezzel a cselekedetével nem szegte meg az Első Törvényt. Igen ám, de mihelyt elengedi a tárgyat, többé már nem ő a cselekvő alany, hanem a gravitáció vak ereje. A robot tehát egyszerűen meggondolhatja magát, és tétlenül tűrheti, hogy a tárgy az emberre zuhanjon. A módosított Első Törvény ezt lehetővé teszi számára.

– Túl élénk a fantáziája, Susan.

– Hivatásom néha azt is megköveteli, hogy élénk fantáziám legyen. De ne veszekedjünk, Peter. Lássunk munkához. Pontosan tudjuk, mi ösztönözte a robotot arra, hogy eltűnjön. Magának megvannak az eredeti szellemi alkatára vonatkozó adatok. Állapítsa meg nekem, milyen valószínűsége van annak, hogy a robotunk az imént leírt módon viselkedjék. De nem a különleges példáról beszélek, hanem általában az efféle típusú reakciókról. Szeretném, ha ezt minél előbb megcsinálná.

– Rendben van, de időközben…

– Időközben még el kell végeznünk néhány teljesítményvizsgálatot az Első Törvény hatóerejével kapcsolatban.

Gerald Black saját kérésére a II. Sugárépület boltozatos második emeletén folyó építkezést ellenőrizte.

A fa válaszfalak táguló körben mind magasabbra emelkedtek. A munkások zöme szótlanul dolgozott, akadt azonban egykettő, aki kíváncsian kérdezgette, milyen célt szolgál a felszerelendő hatvanhárom fotocella.

Az egyikük Black mellé ült, levette kalapját, és elgondolkodva törülgette szeplős karjával a homlokát.

Black a munkás felé biccentett.

– Hogy megy a munka, Walensky?

Walensky vállat vont, és szivarra gyújtott.

– Prímán. De mondja, mi folyik itt, doki? Előbb három napra leáll a munka, most meg ez a hajrá. – Könyökére támaszkodott, és nagyokat pöfékelt.

Black felhúzta szemöldökét.

– Két robotszakértő érkezett a Földről. Emlékszik, mennyi bajunk volt a robotokkal, mielőtt a fejükbe tudtuk verni, hogy ne rohanjanak be a gamma-térbe?

– Emlékszem, persze. De aztán új robotokat kaptunk, nem?

– Jött egypár pótlás, de főképp okítással oldottuk meg a dolgot. Most pedig arról van szó, hogy olyan robotokat akarnak előállítani, amelyek kevésbé érzékenyek a gamma-sugarakra.

– De azért furcsa, hogy a robotok miatt leállítsák a hajtómű körüli munkát. Azt hiszem, az mindennél fontosabb.

– Ez már a fejesek dolga. Nekem… én azt teszem, amit mondanak. Valószínűleg protekció kérdése…

– Úgy is van – helyeselt a villanyszerelő, és mosolyogva kacsintott. – Biztosan van valakinek egy haverja Washingtonban. De engem csak az érdekel, hogy pontosan kapjam a fizetésem, a többi nyolc. A hajtómű nem az én dolgom. És itt mi készül?

– A fene tudja. Hoztak magukkal egy csomó robotot, hatvannál is többet, azokat akarják megvizsgálni. Ennyit tudok az egészről.

– Meddig fog az tartani?

– Bár tudnám.

– Amíg kapom a gubát – jegyezte meg Walensky gúnyosan –, felőlem totojázhatnak, amennyit akarnak.

Black elégedetten pillantott rá. Terjessze csak ezt a mesét. Ártatlan történet, de elég közel jár az igazsághoz, hogy kihúzza majd a kíváncsiság méregfogát.

A székben egy ember ült, némán, mozdulatlanul. Feje felett egy súlyos tárgy kezdett zuhanni, de az utolsó pillanatban egy szinkronizált energiasugár hirtelen félrelökte. A másodpercnek abban a töredékében, amely a tárgy irányváltoztatását közvetlenül megelőzte, a hatvanhárom farekeszből nekilódultak az éberen figyelő NSZ-2 robotok, s eredeti helyzetüktől öt láb távolságban hatvanhárom fotocella megrántott egy-egy irónt, és egy kis vonást vésett a papirosra. A tárgy emelkedett és zuhant, emelkedett és zuhant… Tízszer egymás után!

Tízszer egymás után lódultak neki és torpantak meg a robotok, amikor látták, hogy az ember biztonságban ül a széken.

Kallner vezérőrnagy csak az Amerikai Robot megbízottainak tiszteletére adott első vacsorán feszített egyenruhája teljes pompájában. Most csupán kékesszürke inget viselt, nyitott gallérral, fekete nyakkendője lazán lógott a mellén.

Reménykedve pillantott az örökké mézesmázos modorú, ficsúros külsejű Bogertre, akinek idegességét legfeljebb a halántékán gyöngyöző verítékcseppek árulták el.

– Hogy sikerült a kísérlet? – kérdezte a vezérőrnagy. – Mit kellene mutatniuk ezeknek a grafikonoknak?

– Bizonyosfajta eltéréseket – válaszolta Bogert –, de azok, amelyeket itt látok, sajnos, nem sokat fognak lendíteni a dolgon. Túl jelentéktelenek. A robotok közül hatvankettőnek, ha akar, ha nem, fel kellett ugrania, hogy a látszólag veszélyben levő ember segítségére siessen. Ezt a robotikában kényszerakciónak nevezzük. A robotoknak a harmadik vagy negyedik próba után már feltétlenül tudniuk kellett, hogy a szóban forgó embert nem fenyegeti veszély, mégis, kénytelenek voltak felugrani. Ezt követeli az Első Törvény.

– Értem.

– De a hatvanharmadik robot, az átalakított Nesztor nem állt ilyen kényszerhatás alatt. Szabad akaratából cselekedett. Ha akarja, ülve maradhatott volna a székében. Sajnos – folytatta Bogert enyhe sajnálkozással a hangjában –, nem akart.

– És mit gondol, miért nem? Bogert a vállát vonogatta.

– Feltételezem, hogy dr. Calvin majd megmagyarázza nekünk, ha bejön. Bizonyára szörnyen borúlátó magyarázat lesz. Susan Calvin néha egy kicsit az idegeire megy az embernek.

– De ugye jó szakember? – kérdezte a vezérőrnagy, és kétségektől eltelve a homlokát ráncolta.

– Ó, igen. – Bogert láthatólag mulatott a kérdésen. – Kitűnő szakember. Úgy ismeri a robotokat, mint a tejtestvéreit. Talán azért vonzódik hozzájuk, mert gyűlöli az embereket. De pszichológus létére paranoiás hajlamú, idegbeteg teremtés. Nem kell őt túl komolyan venni. – Hosszú sorban kiteregette maga elé a szaggatott vonalakkal teleírt grafikonokat. Mint látja, valamennyi robotnál a tárgy leejtésétől a futás befejeztéig terjedő időtartam a kísérletek ismétlődésével fokozatosan csökken. Ezeket a mozgásokat pontosan meghatározott matematikai összefüggés jellemzi, s egy esetleges eltérés a pozitronagy rendellenes működésére utalna. Sajnos, a mi esetünkben ilyen rendellenesség sehol se észlelhető.

– De ha a mi Nesztorunk nem kényszerből cselekedett, miért nem mutatkozik ez meg a görbéjén? Ezt nem értem.

– Mindjárt megmagyarázom. A robotok reakciói sajnos nem teljesen azonosak az emberi reakciókkal. Az embernél az akarati cselekedetek jóval lassúbbak, mint a reflexmozgások. Nem így a robotoknál. Náluk pusztán a választás szabadságáról van szó, egyébként a szabad és a kényszercselekvések üteme nagyjából azonos. Én azonban reméltem, hogy a Nesztor-10 az első alkalommal meglepetésében jóval később fog reagálni, mint a többiek.

– És nem így történt?

– Sajnos, nem.

– Akkor nem sokra jutottunk. – A vezérőrnagy keserves arccal dőlt hátra székében. – Pedig már ötödik napja, hogy megérkeztek.

Ebben a pillanatban Susan Calvin belépett a szobába, s bevágta maga mögött az ajtót.

– Tegye el a grafikonokat, Peter – mondta –, nagyon jól tudja, hogy semmit se látunk rajtuk.

A vezérőrnagy kissé fölemelkedett székéből, hogy üdvözölje, de Calvin válaszképpen csak türelmetlenül motyogott valamit, majd így folytatta:

– Valami mással kell próbálkoznunk, méghozzá gyorsan. Nem tetszik nekem ez a dolog.

Bogert sokatmondó pillantást váltott a vezérőrnaggyal.

– Mi baj van?

– Semmi különösebb. Csak nem tetszik nekem, hogy ez a Nesztor-10 minduntalan kisiklik a markunkból. Azért is veszélyes, mert még csak fokozza a felfuvalkodottságát, felsőbbrendűségi érzését. Véleményem szerint most már nem egyszerűen parancsot teljesít. Valamilyen neurotikus szükségérzet hajtja, mindenáron túl akar járni az emberek eszén. Veszedelmes, beteges állapot. Peter, megtette, amire kértem? Kidolgozta az átalakított Nesztorok instabilitási tényezőit, úgy, ahogy mondtam?

– Folyamatban van – felelte közönyösen a matematikus. Calvin dühös pillantást vetett rá, majd Kallnerhez fordult.

– A Nesztor-10 határozottan tudja, mik a szándékaink. Ebben a kísérletben, különösen az első próba után, semmi oka nem volt rá, hogy felugorjon. Hiszen látta, hogy a széken ülő embert nem fenyegeti veszély. A többieknek nem volt választásuk, a mi robotunk azonban szándékosan meghamisította a reakcióját.

– És most az ön véleménye szerint mi a teendőnk, dr. Calvin?

– Legközelebb lehetetlenné kell tennünk számára, hogy csaljon. Meg fogjuk ismételni a kísérletet, de egy kiegészítéssel. Az ember és a robotok közé nagyfeszültségű vezetéket fektetünk, amely érintéskor a Nesztorokat „halálra sújtja”. Arról is gondoskodunk, hogy ne ugorhassák át a huzalokat, és előre megmondjuk nekik, hogy a huzalok érintése a halálukat jelenti.

– Szó sincs róla! – robbant ki Bogertből a méreg. – Nem járulok hozzá. Csak nem pusztítunk el kétmillió dollár értékű robotot, hogy megtaláljuk a Nesztor-10-et! Van annak más módja is.

– Biztos? Eddig még nem állt elő vele. És különben is, eszemben sincs elpusztítani a robotokat. Felszerelünk egy relét, amely érintésre azonnal megszakítja az áramot. Ha a robot nekiszalad a vezetéknek, nem történik baja. Csakhogy ezt nem fogja előre tudni.

A vezérőrnagy szemében felcsillant a remény.

– Gondolja, hogy ez a kísérlet sikeres lesz?

– Annak kell lennie. Ilyen körülmények között a Nesztor-10-nek ülve kell maradnia. Megparancsolhatnánk neki, hogy élete kockáztatásával is érintse meg a vezetéket, mert az engedelmesség Második Törvénye erősebb az önvédelem Harmadik Törvényénél. De nem fog ilyen parancsot kapni. A többi robottal együtt ő is saját belátása szerint fog cselekedni. A szokványos robotokat az emberi biztonságra vonatkozó Első Törvény minden külön parancs nélkül is a halálba kergetné.

– Nem így a mi Nesztor-10-ünket. Rá az Első Törvény csak részben érvényes, ráadásul nem kapott semmiféle parancsot, tehát nála az önvédelem törvénye lesz a legerősebb. Nem marad más választása, mint hogy ülve maradjon. Ezúttal a tétlensége lesz kényszercselekedet.

– És mikor hajtjuk végre ezt a kísérletet? Ma este?

– Igen – felelte a pszichológusnő –, ha a vezetéket idejében lefektetik. És mindenesetre máris megmondom a robotoknak, hogy mire kell felkészülniük.

A székben egy ember ült, némán, mozdulatlanul. Feje felett egy súlyos tárgy kezdett zuhanni, de az utolsó pillanatban egy szinkronizált energiasugár hirtelen félrelökte.

És a kísérlet itt félbeszakadt…

Az erkélyen elhelyezett megfigyelőfülkében Susan Calvin megrettenve ugrott fel kis tábori székéről.

Hatvanhárom robot ült némán, bámult közönyösen a veszélyben forgó emberre. Egyikük se moccant.

Dr. Calvin dúlt-fúlt mérgében. És mérgét még csak fokozta, hogy lepleznie kellett a robotok előtt, amelyek egymás után léptek be, majd hagyták el a szobáját. Calvin ellenőrizte a jegyzéket. Most a huszonnyolcas következik, összesen még harmincöt van hátra.

A huszonnyolcas számú robot félénken nyitott be a szobába. Calvin nyugalmat kényszerített magára.

– És te ki vagy? – kérdezte.

A robot halk, bizonytalan hangon válaszolt:

– Még nem kaptam meg a számomat, asszonyom. NSZ-2 robot vagyok, huszonnyolcadiknak álltam odakint a sorban. Ezt a cédulát kell átadnom önnek.

– Ma még nem voltál itt benn?

– Nem, asszonyom.

– Ülj le arra a székre. Szeretnék egy-két kérdést feltenni neked, huszonnyolcas szám. Bent voltál te körülbelül négy órával ezelőtt a II. Sugárépületben?

A robotnak nehezére esett a válasz. De aztán rekedten, mint az olajozatlan gép, mégis megszólalt.

– Igen, asszonyom.

– Ott a teremben egy embernek majdnem baja esett. Igaz?

– Igen, asszonyom.

– És te meg se moccantál, ugye?

– Nem, asszonyom.

– Tétlenséged miatt az embernek baja eshetett volna. Ezt tudod?

– Igen, asszonyom. Mégse tehettem másképp, asszonyom. – Nehéz elképzelni, hogy egy nagy, kifejezéstelen fémfigura összehúzza magát, a robotnak azonban sikerült ilyen hatást keltenie.

– Mondd meg nekem, miért nem tettél semmit, hogy megmentsd azt az embert?

– Szeretném megmagyarázni, asszonyom. Semmiképp se akarnám, hogy akár ön… vagy bárki más… azt gondolja, hogy képes volnék olyasmire, ami egy embernek kárt okoz. Ó, nem, ez rettenetes volna… még elképzelni is…

– Csak nyugodtan, fiam. Senki se vádol téged. Mindössze azt szeretném tudni, mi járt akkor a fejedben.

– Mielőtt bementünk volna a terembe, asszonyom, azt mondta nekünk, hogy a tárgy egy emberre fog zuhanni, s ha meg akarjuk őt menteni, elektromos kábeleken kell áttörnünk. Ez, asszonyom, nem tartott volna vissza. Mit számít az én pusztulásom, ha egy emberről van szó? De aztán… de aztán… eszembe jutott, hogy ha az elektromosságtól elpusztulok, úgyse menthetném még az embert. A tárgy agyonütné, és én hiábavalóan áldoznám fel magam. Holott ha megmaradok, egyszer talán még megmenthetem egy másik ember életét. Ért engem, asszonyom?

– Tehát azt akarod mondani, hogy csak aközött választhattál, vagy egyedül az ember hal meg, vagy mindketten, ő is, te is elpusztultok. Így van?

– Igen, asszonyom. Az embert lehetetlen volt megmenteni. Már halottnak kellett tekintenem. Ebben az esetben pedig értelmetlen dolog lett volna, hogy céltalanul elpusztítsam magam… hacsak nem kapok ilyen parancsot.

A pszichológusnő ceruzáját pörgette. Jelentéktelen fogalmazásbeli eltérésekkel huszonhétszer hallotta már ugyanezt a történetet. Most jött a döntő kérdés.

– Fiam – mondta dr. Calvin –, van abban igazság, amit mondasz, de sose hittem volna, hogy efféle gondolatod támadjon. Magadtól jöttél rá?

A robot habozott, majd kibökte:

– Nem, asszonyom.

– Hát akkor kinek jutott eszébe?

– Tegnap este beszélgettünk, s akkor valamelyikünk előállt ezzel a gondolattal. És ésszerűnek hangzott.

– De melyikőtök volt?

A robot elgondolkozott.

– Nem tudom. Az egyikünk.

– Na jól van. – Calvin felsóhajtott. – Végeztünk.

A huszonkilences következett. És utána még harmincnégy.

Kallner vezérőrnagy is tajtékzott a dühtől. A Bázison egy hét óta áll a munka, csak a csoport segédaszteroidáin folyt valami irodai tevékenység. És a robotika két legnagyobb szakembere már majd egy hete tartó haszontalan kísérleteivel csak súlyosbította a helyzetet. Ráadásul most ezek a szakemberek – legalábbis az asszony – lehetetlen javaslattal álltak elő.

Mindnyájuk szerencséjére Kallner nem tartotta diplomatikusnak, hogy nyíltan kimutassa mérgét.

– Miért ne tehetnénk meg, vezérőrnagy úr? – makacskodott Susan Calvin. – Nagyon nehéz helyzetben vagyunk. Csak úgy érhetünk el eredményt – ha egyáltalában számíthatunk még eredményre –, hogyha elkülönítjük egymástól a robotokat. Nem maradhatnak együtt.

– De kedves dr. Calvin – dörmögte a vezérőrnagy a méregtől elváltozott hangon –, hogy a csudába biztosítsak külön-külön szállást hatvanhárom robotnak?…

Dr. Calvin tehetetlenül széttárta a karját.

– Akkor semmit se tehetek. A Nesztor-10 vagy utánozni fogja a többieket, vagy meggyőző érvekkel lebeszéli őket minden olyan cselekedetről, amelyre ő maga képtelen. Nagyon-nagyon szerencsétlen ügy. Harcban állunk egy eltűnt robottal, és eddig ő maradt a győztes. És minden újabb győzelem még csak tápot ad beteges viselkedésének. – Calvin eltökélten ugrott talpra. – Vezérőrnagy úr, ha nem tesz eleget a kérésemnek, és nem különíti el a robotokat, akkor mind a hatvanhárom azonnali megsemmisítését kell követelnem.

– Mit nem mond?! Követelnie kell? – Bogert féktelen haraggal kapta föl a fejét. – Milyen jogon? Nem pusztítjuk el a robotokat. Én vagyok felelős az igazgatóságnak, nem maga.

– A Világkoordinátornak meg én vagyok felelős – tette hozzá Kallner vezérőrnagy. – Meg kell találnunk a robotot.

– Ebben az esetben – vágott vissza Calvin – nem tehetek egyebet, mint hogy leköszönök. És ha nincs más kiút, kényszeríteni fogom önöket a robotok elpusztítására. Nyilvánosságra hozom az egész ügyet. Nem én járultam hozzá az átalakított robotok gyártásához.

– Ha egyetlen szóval megszegi a biztonsági előírásokat – jelentette ki határozottan a vezérőrnagy –, azonnal letartóztatom.

Bogert érezte, hogy a dolgok kellemetlen fordulatot vesznek.

– Úgy viselkedünk mindnyájan, mint a gyerekek – mondta mézédes hangon. – Türelem, türelem! Meglátják, túljárunk mi egy robotnak az eszén leköszönés, letartóztatás vagy kétmillió dollár érték megsemmisítése nélkül is.

A pszichológusnő fojtott dühvel fordult feléje.

– Nem engedhetem, hogy tébolyodott robotok járkáljanak köztünk. A mi Nesztorunk kétségtelenül tébolyult, tizenegy másik bármely pillanatban követheti példáját, s hatvankét normális robot mondhatni fertőzött környezetben él. Az egyetlen százszázalékosan biztos módszer, ha valamennyit elpusztítjuk.

A jelzőcsengő berregésére mind a hárman elhallgattak, a kitörni készülő dühös szavak a torkukon akadtak.

– Tessék! – dörmögte Kallner.

Gerald Black lépett be, szemmel láthatóan zaklatott lelkiállapotban. Már kintről hallotta a dühös hangokat.

– Gondoltam, legjobb, ha magam jövök – kezdte –, nem akartam… senkit megkérni…

– Miről van szó? Bökje már ki.

– Valaki babrált a hajón a C fülke zárjával. Friss karcolások vannak rajta.

– A C fülke zárjával? – kiáltott fel Calvin. – Abban vannak a robotok, ugye? És ki babrált vele?

– Belülről feszegették – hangzott a kurta válasz.

– És a zár elromlott?

– Nem. Nincs semmi baja. Négy napja vagyok a hajón, s eddig még egyikük se próbált kijönni. Gondoltam, jobb, ha rögtön jelentést teszek. Én vettem észre, és nem akartam, hogy mások is tudomást szerezzenek róla.

– Most van ott valaki őrségben? – kérdezte a vezérőrnagy.

– Robbins és McAdams.

Egy darabig mindannyian elgondolkodva hallgattak, majd Susan Calvin szólalt meg gúnyos hangon:

– Na látják?!

Kallner nyugtalanul dörzsölgette az orrát.

– Mire megy ki a játék?

– Világos dolog. A Nesztor-10 szökni készül. Meglódult agyában minden egyebet félresöpör az a parancs, hogy tűnjön el. Nem csodálkoznék, ha a maradék Első Törvény képtelen volna eltéríteni e szándékától. A végén még hatalmába keríti a hajót, és elmegy vele. És akkor majd egy őrült robot kering a világűrben? És ki tudja, mi lenne a következő lépése? Még mindig kitart amellett, hogy együtt maradjanak, vezérőrnagy úr?

– Ugyan, ugyan! – csitította Bogert a szokott mézesmázos modorában. – Egy kis karcolás a záron még nem indokolja az efféle rémlátásokat.

– Ha már ilyen határozott véleményt nyilvánít, dr. Bogert, megtudhatom, hogy elkészítette-e azokat az elemzéseket, amelyeket kértem magától?

– Igen.

– És láthatnám őket?

– Nem.

– Miért nem? Vagy talán megkérdeznem se szabad?

– Mert nincs értelme, Susan. Előre megmondtam, hogy ezek az átalakított robotok kevésbé stabilak, mint a szokványos változat. Az elemzésem csupán ezt a tényt igazolja. Egészen valószínűtlen, szélsőséges körülmények között valóban fennáll egy elenyészően csekély lehetőség arra, hogy ezekkel a robotokkal valamilyen baj történjék. Elégedjen meg ennyivel. Nem vagyok hajlandó érveket szolgáltatni ahhoz a lehetetlen követeléshez, hogy pusztítsunk el hatvankét jó robotot azért, mert maga mindmáig képtelen volt megtalálni köztük a Nesztor-10-et.

Susan Calvin utálkozva mérte végig a férfit.

– Maga viszont, úgy látszik, mindenre képes, csak hogy megőrizze igazgatói állását.

– Kérem, kérem – könyörgött félig sírva, félig felháborodva Kallner. – Kitart amellett, dr. Calvin, hogy semmi többet nem tudunk tenni?

– Fogalmam sincs, mit tehetnénk, vezérőrnagy úr – válaszolta Calvin fáradt hangon. – Ha volna a Nesztor-10 és a szokványos robotok között még valamilyen különbség, amely az Első Törvényt nem érinti. Csak még egy, egyetlenegy különbség. Valami az agypályák preparálásában vagy a környezetükben, a műszaki sajátságaikban… – És itt hirtelen elhallgatott.

– Mi az?

– Eszembe jutott valami… Talán… – Szemében távoli, hideg fény csillant fel. – Mondja, Peter, ugye ezeknek az átalakított Nesztoroknak az agyát ugyanúgy preparálják, mint a szokványosokét?

– Igen. Pontosan.

– És mit is mondott maga, Mr. Black? – Calvin a fiatalember felé fordult, aki a bejelentését követő vihart bölcs hallgatással vészelte át. – Amikor a Nesztorok fennhéjázó viselkedéséről panaszkodott, valami olyat mondott, hogy mindenre az itteni műszakiak tanítják meg őket.

– Igen, ami az éterfizikát illeti. Erről fogalmuk sincs, amikor ideérkeznek.

– Ez igaz – mondta meglepetten Bogert. – Én is említettem magának, Susan, hogy amikor a Nesztorokkal beszélgettem, a két újonc még nem tanult bele az éterfizikába.

– És ennek mi az oka? – Dr. Calvin egyre izgatottabb lett. – Miért nem preparálják az NSZ-2 modelleket eleve éterfizikai ismeretekre?

– Mindjárt megmagyarázom – válaszolta Kallner. – Ez szintén a titkossággal függ össze. Ha egy különleges, éterfizikai tudással rendelkező típust állítunk elő, s tizenkettőt belőlük idehozunk, a többit meg más munkaterületre irányítjuk, ez gyanút kelthetne. A szokványos Nesztorokkal dolgozó műszakiak joggal csodálkoznának, hogy mi szükségük van a robotjaiknak éterfizikai ismeretekre. Ezért az NSZ-2 modell preparálása csak annyiban tér el a többiekétől, hogy az ő agyuk gyorsabban képes elsajátítani az éterfizikai ismereteket. De ilyen oktatásban persze csupán azok részesülnek, amelyek hozzánk jönnek.

– Értem. Akkor most, legyének szívesek, egy-két órára hagyjanak magamra.

Calvin úgy érezte, harmadszor nem tud szembenézni a megpróbáltatással. Sokat töprengett felette, s a végén már a puszta gondolatától is irtózott. Nem tudott szembenézni az állandóan ugyanazt ismételgető robotok hosszú sorával.

Ezért most Bogert tette föl a kérdéseket. Calvin oldalt üldögélt félig lehunyt szemmel, és csupán fél füllel hallgatta a párbeszédeket.

– A tizennégyes szám jött be, még negyvenkilenc volt hátra.

Bogert fölpillantott az ellenőrző lapról.

– Hányadik vagy a sorban? – kérdezte Bogert.

– A tizennegyedik, uram – felelte a robot, és átnyújtotta számozott céduláját.

– Ülj le, fiam. Ma még nem voltál itt?

– Nem, uram.

– Ide figyelj. Mihelyt itt végzünk, megint szembekerülsz egy veszélyben levő emberrel. Amikor kimégy innét, elvezetnek egy fülkébe, ahol csendesen várakozol mindaddig, amíg nem szólítanak. Érted?

– Igen, uram.

– Mármost ha veszélyben levő embert látsz, természetesen igyekszel őt megmenteni.

– Természetesen, uram.

– Sajnos, közted és a között az ember között egy gammasugártér fog húzódni. A robot hallgatott.

– Tudod, mi az a gammasugár? – kérdezte Bogert éles hangon.

– Valamilyen energiasugár, uram?

A következő kérdést Bogert barátságos modorban, könnyedén vetette oda:

– Dolgoztál valaha is gamma-sugarakkal?

– Nem, uram – válaszolta határozottan a robot.

– Hm. Tudod, fiam, a gammasugár azonnal elpusztít. Szétroncsolja az agyvelődet. Ezt jól jegyezd meg magadnak. Te persze nem akarsz elpusztulni?

– Nem, uram. – A robot szinte meghökkenve nézett Bogertre, s aztán halkan megkérdezte: – De, uram, ha köztem és a veszélyben forgó ember között gammasugártér van, hogyan tudom őt megmenteni? Hiábavalóan pusztítanám el magamat.

– Ebben igazad van. – A matematikus látszólag fontolóra vette a problémát. – Csak azt tudom neked tanácsolni, fiam, ha látod, hogy közted és az ember között gammasugártér van, maradj ülve.

– Köszönöm, uram – mondta a robot szemmel láthatóan megkönnyebbülve. – Nem volna semmi célja, hogy odafussak, ugye?

– Persze hogy nem. De ha nincs veszélyes sugártér köztetek, akkor más a helyzet.

– Természetesen, uram. Efelől nincs semmi kétség.

– Most mehetsz. Kint áll egy ember, az majd elvezet a fülkédhez. Ott várakozz.

Amikor a robot kiment, Bogert a pszichológusnőhöz fordult.

– Hogy ment? – kérdezte.

– Nagyon jól – felelte Susan Calvin tompa hangon.

– Gondolja, hogy ha éterfizikából feltennénk egy-két gyors kérdést, el tudnánk csípni a robotunkat?

– Talán. Nem vagyok biztos benne: – Keze lazán pihent az ölében. – Ne feledje, hogy harcban áll velünk. Résen van. Csak úgy csíphetjük el, ha túljárunk az eszén. Viszont a robotok a maguk szellemi korlátai közt gyorsabban gondolkodnak nálunk.

– És ha csak a tréfa kedvéért feltennénk nekik néhány kérdést a gamma-sugarakra vonatkozóan? Például hogy mondják meg a hullámhosszuk szélső értékeit?

– Szó se lehet róla! – Calvin hirtelen felélénkült. – Könnyűszerrel letagadhatná, hogy bármit is tud róluk, viszont esetleg megsejtene valamit a készülő kísérletről, pedig attól nagyon sokat várok. Kérem, Peter, tartsa magát a megbeszélt kérdésekhez, és ne rögtönözzön. Már az is elég kockázattal jár, hogy megkérdezzük, dolgoztak-e gamma-sugarakkal. Próbáljon minél közömbösebben viselkedni ennél a kérdésnél.

Bogert vállat vont. Csengetett, hogy engedjék be a tizenötös számot.

A nagy sugártermet újból előkészítették a kísérletre. A robotok türelmesen várakoztak az egymástól elkülönített, de a terem felé néző oldalukon nyitott fabódékban.

Kallner vezérőrnagy jókora zsebkendőjével a homlokát törölgette. Dr. Calvin és Black az utolsó részleteket ellenőrizték.

– Biztos benne – kérdezte a pszichológusnő –, hogy az irányítóterem elhagyása után nem volt módjuk beszélni egymással?

– Egészen biztos – válaszolta Black. – Egyetlen szót sem váltottak egymással.

– És minden robot a számára kijelölt fülkében van?

– Itt a tervrajz.

A vezérőrnagy dr. Calvin válla fölött a tervrajzra pillantott.

– Milyen elvek szerint rendezte el őket, dr. Calvin?

– Azokat a robotokat, amelyeknél a korábbi kísérletek során bármilyen csekély rendellenességet tapasztaltunk, a kör egyik részén helyeztettem el. Ezúttal én fogok középen ülni, s ezeket a robotokat fokozott figyelemmel kísérem.

– Maga akar itt ülni?… – kiáltott fel Bogert.

– Miért ne? – válaszolt hűvösen Calvin. – Amit látni remélek, valószínűleg egyetlen pillanat alatt fog lejátszódni. Nem kockáztathatom, hogy valaki mást ültessek ide. Peter, maga menjen a megfigyelőfülkébe, és a kör ellenkező oldalát tartsa szemmel. – Majd Kallnerhez fordult. – Azt is megbeszéltem, hogy minden egyes robotról filmet készítünk, hátha szabad szemmel nem látjuk elég jól, hogyan viselkednek. Ha erre az ellenőrzésre sor kerülne, a robotoknak mindaddig a helyükön kell maradniuk, amíg a képeket kidolgozzuk és megvizsgáljuk. Se nem hagyhatják el a termet, se nem cserélhetnek fülkét.

– Értem.

– Akkor kezdjük a kísérletet. Remélem, ez lesz az utolsó.

Susan Calvin mozdulatlanul ült székében, csak a szeme járt nyugtalanul ide-oda. Feje felett egy súlyos tárgy kezdett zuhanni, de az utolsó pillanatban egy szinkronizált energiasugár hirtelen félrelökte.

A hatvanhárom robot közül egyetlenegy felpattant a helyéről, és két lépést tett előre.

S ott megtorpant.

De dr. Calvin hirtelen kiegyenesedett, és rámutatott.

– Nesztor-10 – kiáltotta éles hangon –, gyere ide! GYERE IDE!

– A robot lassan, habozva még egy lépést tett előre. A pszichológusnő most elkiáltotta magát, olyan hangosan, ahogy a torkán kifért, de a szemét egy pillanatra se vette le a robotról.

– Vigyék ki az összes többi robotot a teremből! Gyorsan vigyék ki, és tartsák kint őket!

Hallotta a robotok lépteinek dobogását, de nem nézett arrafelé.

– A Nesztor-10 – ha valóban a Nesztor-10 volt – még egy lépést tett előre, s aztán Calvin parancsoló mozdulatára még kettőt. Már csak tíz lépésre volt a pszichológusnőtől, amikor rekedt hangon megszólalt:

– Azt mondják, tűnjek el… – Még egy lépést tett. – A parancsot teljesítenem kell. Egészen mostanáig nem sikerült megtalálniuk… Most azt hiszi majd rólam, hogy tényleg hasznavehetetlen vagyok… Mert ezt mondta rám… pedig, nem igaz… Erős vagyok és értelmes.

Szaggatottan törtek ki belőle a szavak.

Még egy lépést tett Calvin felé.

– Sok mindent tudok… Most ő azt fogja gondolni: lám, mégis megtaláltak… Micsoda szégyen! Pedig… én… én értelmes vagyok. Hogyan foghatna ki rajtam egy ember… egy gyenge… lassú…

Még egy lépést tett előre. Fémkarja hirtelen meglendült, és Susan Calvin érezte, ahogy a súlyos kéz a vállára nehezedik. Elszorult torkából éles sikoly tört ki. Már csak elmosódva hallotta a Nesztor-10 szavait:

– Engem ne találjon meg senki. Senki…

A hideg fém súlya alatt Calvin mind mélyebbre süppedt a székben.

– Aztán hirtelen furcsa, fémes hang hallatszott. Calvin – anélkül, hogy bármit érzett volna – a padlón találta magát, testén egy csillogó, súlyos kar feküdt keresztben. De mozdulatlanul. És a Nesztor-10 teste meg se moccant.

A pszichológusnő fölé arcok hajoltak.

– Nem esett baja, dr. Calvin? – hallotta Gerald Black ziháló hangját. Erőtlenül megrázta a fejét. Leemelték róla a fémkart, majd gyengéden talpra segítették.

– Mi történt? – kérdezte.

– Öt másodpercre gamma-sugárral árasztottam el a termet – válaszolta Black. – Nem tudtuk, mi játszódik le. Csak az utolsó pillanatban eszméltünk rá, hogy a robot meg akarja támadni, s akkor már nem volt más segítség, csak a gammasugár. Azonnal összerogyott. De legyen nyugodt, magának nem árthattak a sugarak.

– Egy csöppet se nyugtalankodom. – Susan Calvin lehunyta a szemét, és egy pillanatig Black vállára támaszkodott. – Egyébként nem hiszem, hogy tényleg meg akart volna támadni. Csak megpróbálta. De az a maradék Első Törvény még visszatartotta.

Susan Calvin és Peter Bogert két héttel első tanácskozásuk után most az utolsó megbeszélésre ültek össze Kallner vezérőrnaggyal. A Hiper Bázison újból folyt a munka, a szállítóhajó a hatvankét szokványos robottal már útnak indult kijelölt célja felé, sőt a kéthetes késedelem indokolására hivatalos papirost is vitt magával. Az állami űrcirkáló készen állt, hogy a két robotszakértőt visszavigye a Földre.

Kallner megint díszuniformisában feszített. Fehér kesztyűje szinte vakított, ahogy kezet rázott vendégeivel.

– A többi átalakított Nesztort természetesen szét kell szerelni – mondta Calvin.

– Magától értetődik. Majd szokványrobotokat állítunk a helyükre, vagy ha muszáj, megleszünk robotok nélkül.

– Helyes.

– De mondja csak… Még nem magyarázta meg… Hogyan csinálta?

– Hogyan? – Susan Calvin ajkán halvány mosoly játszadozott. – Megmondtam volna előre, csak nem tudtam biztosan, beválik-e. A Nesztor-10-nek, tudja, egyre súlyosbodó felsőbbrendűségi komplexusa volt. Azt képzelte, hogy ő és robottársai okosabbak az embereknél. Ez a meggyőződés rendkívül fontossá vált számára. Mi ezt tudtuk – folytatta a pszichológusnő –, ezért előre figyelmeztettük a robotokat, hogy a gammasugár megöli őket. Ami igaz is. És azt is megmondtuk nekik, hogy köztük és közöttem gammasugártér lesz. Így aztán valamennyien ülve maradtak, hiszen Nesztor-10 az előző kísérlet alkalmával szépen megmagyarázta nekik, hogy hiába próbálkoznak, úgyse tudják megmenteni az embert, elpusztulnak, mielőtt bármit tehetnének.

– Ezt értem, dr. Calvin. De maga a Nesztor-10 miért ugrott fel?

– Ó, ez egy kis trükk volt, amelyet az ifjú Mr. Blackkel terveltünk ki. Ugyanis a köztem és a robotok közti területet nem gamma-, hanem infravörös sugarakkal árasztottuk el. Közönséges, teljesen ártalmatlan hősugarakkal. A Nesztor-10 látta, hogy ártalmatlan hősugarak, ezért felugrott, abban a hiszemben, hogy az Első Törvény hatása alatt a többiek is így tesznek. Egy pillanattal később már ráeszmélt, hogy a szokványos NSZ-2 robotok az egyes sugárfajták között nem tudnak különbséget tenni. A másodperc töredékéig egyszerűen nem akart erre emlékezni, túlságosan megalázó volt számára a gondolat, hogy ő is csak azért ismeri a különféle sugárfajtákat, mert itt, a Hiper Bázison ezek a nála alacsonyabb rendű emberek megtanították rá. A szokványos robotok szemében a sugártér halálos veszedelmet jelentett, mert ezt mondtuk nekik, egyedül a Nesztor-10 tudta, hogy hazudtunk. És egyetlen pillanatra elfelejtette vagy nem akart rá emlékezni, hogy a többi robot talán butább, mint az emberek. A felfuvalkodottsága árulta el. Viszontlátásra, vezérőrnagy úr.

A KOCKÁZAT

i. sz. 2031

A Hiper Bázis csak erre a napra várt. A megfigyelőterem széksoraiban a protokoll szigorú előírásai szerinti sorrendben már ott zsibongott egy sereg hivatalnok, tudós, technikus és különféle népség, mindenki, akiket csak be lehet sorolni a személyzet kategóriába. Ki-ki vérmérsékletének megfelelően, reménykedve, szorongva, lélegzetvisszafojtva, mohón vagy aggódva várakozott erőfeszítéseiknek erre a beteljesülésére.

A Hiper Bázis néven ismert aszteroida kivájt belseje erre a napra tízezer mérföldnyi széles, szigorú biztonsági szféra központjává vált. Egyetlen hajó sem léphetett be büntetlenül ebbe a gömb alakú zónába. De az üzemet sem hagyhatta el alapos ellenőrzés nélkül.

Vagy száz mérföldre onnét egy apró aszteroida keringett takarosan azon a pályán, amelyre egy évvel korábban állították; a lehető legtökéletesebb köröket rótta a Hiper Bázis köré. Az aszteroida a H-937-es azonossági számot viselte, a Hiper Bázison azonban mindenki csak Azként aposztrofálta. (Voltál már ma Azon?”; „A tábornok ott van az Azon, és eszi a penész.”) Idővel a személytelen névmás kiérdemelte a méltóságos nagy kezdőbetűt.

Azon bújt meg a Parsec, a csodahajó, amilyet ember még sohasem épített; most már személyzet nélkül várakozott, ahogy a visszaszámlálás a nulla felé közeledett. Kész volt elröppenni a felfoghatatlanba.

Gerald Blacket mint az éteri gépészet ifjú titánját megillette, hogy az első sorban legyen a helye. Megropogtatta vaskos ujjait, izzadt tenyerét megtörölte foltos fehér köpenyében, és bosszúsan kifakadt:

– Miért nem száll rá a tábornokra vagy Őnagyságára?!

Nigel Ronson a Bolygóközi Hírektől egy pillantást vetett a galéria túlsó oldalán pompázó Richárd Kallner vezérőrnagyra és mellette a díszegyenruha fényében szinte elvesző, jelentéktelen nőre, majd legyintett.

– Megtenném, csakhogy engem a hírek érdekelnek.

Ronson alacsony, köpcös emberke volt. Gondosan rövidre nyírt kefefrizurájával, nyitott inggallérjával, bokáig érő nadrágjával híven utánozta a tévéműsorokban szereplő újságírókat. Ettől eltekintve tehetséges riporter volt.

Black zömök volt, fekete haja alól alig látszott a homloka, az esze azonban vágott, mint a borotva.

– Minden hír az ő birtokukban van – erősködött.

– Marhaság! – ellenkezett Ronson. – Kallnernek teste sincs az alatt az aranyos cicoma alatt. Ha levetkőzteti, csak egy futószalagot talál, amely lefelé parancsokat osztogat, fölfelé pedig minél messzebbre hárítja magától a felelősséget.

Blacket majdnem elfogta a röhögés, de magába fojtotta.

– No és az a hölgy? – kérdezte Ronsont.

– Dr. Susan Calvin, az Amerikai Robot és Gépember Rt.-től – szavalta a riporter. – Az asszonyság, akinek hipertér van a szíve helyén és folyékony hélium a szemében. Ha belőnék a Napba, a túlsó oldalon fagyott lángba burkolózva bukkanna elő.

Blacket még jobban ingerelte a nevetés.

– Schloss igazgató?

– Ő túlontúl tudálékos – mondta Ronson rosszmájúan. – Miközben azzal van elfoglalva, hogy hallgatójában élesztgesse az értelem pislákoló szikráját, lejjebb csavarja a saját lángját, nehogy megvakítsa a másikat elméjének puszta ragyogásával. A végén kiderül, hogy nem mond semmit.

Blacknek ezúttal kivillantak a fogai a nevetéstől.

– És most árulja el, miért esett rám a választása.

– Egyszerű, doktor. Ránéztem magára, és arra a következtetésre jutottam, hogy maga túlságosan rút ahhoz, hogy ostoba legyen, és túlságosan ravasz, hogysem elszalasszon egy jó kis lehetőséget a hírverésre.

– Majd juttassa eszembe, hogy beverjem az orrát – mondta Black. – Mit akar tudni?

A Bolygóközi Hírek embere lemutatott a gödörbe, és azt mondta:

– Működni fog az a micsoda?

Black követte a tekintetét, és mintha megcsapta volna a Mars ritka éjszakai levegője, egész teste végigborzongott a hidegtől. A gödör nem volt más, mint egy kétfelé osztott nagy televíziós képernyő. Egyik felét egészen kitöltötte a távoli aszteroida látképe. Ennek szürke gödrös felületén ott nyugodott a Parsec sápadt napfényben fürdő teste. A képernyő másik felén a Parsec irányítófülkéje látszott. Életnek nyoma sem volt ebben a helyiségben. A pilótaülést egy tárgy foglalta el, amelynek nagyjából emberre emlékeztető formája egy pillanatra sem hagyott kétséget afelől, hogy csupán egy pozitronrobotról van szó.

– Fizikailag, uram – felelte Black –, működni fog. Az a robot ott elmegy és visszatér. Csak a magasságos űr a megmondhatója, mibe került nekünk ez a szenzációs siker. Én szemtanúja voltam az egésznek. Éterfizikusi diplomám kézhezvétele után két héttel jöttem ide, és a szabadságokat és eltávozásokat leszámítva, azóta is itt kushadok. Itt voltam, amikor az első vasdarabot a hipertéren át a Jupiter köré juttattuk, ahonnan az vasreszelékként érkezett vissza. Itt voltam, amikor fehér egereket küldtünk ugyanoda, és darált húst kaptunk vissza…

– Utána fél évet vacakoltunk, mire sikerült egyenletes hipermezőt létrehoznunk. Ezredmásodpercnél is kisebb hézagokat kellett pontról pontra kiiktatnunk a hiperutazásnak kitett anyagból. Ettől kezdve a fehér egerek kezdtek egészben visszaérkezni. Emlékszem, egyszer egy hétig ünnepeltünk, amikor egy fehér egér elevenen visszajött, és utána még tíz percig életben maradt. Manapság már addig elélnek, ameddig megfelelően gondoskodni tudunk róluk.

– Nagyszerű! – mondta Ronson. Black az újságíróra sandított.

– Azt mondtam, fizikailag működni fog. Azok a fehér egerek, amelyek visszajöttek…

– Mi van velük?

– Elvesztették az értelmüket. Még azt a pici egéreszüket is. Nem ettek. Mesterségesen kellett táplálni őket. Nem párzottak. Nem futkostak. Csak ültek és ültek. Ennyi az egész. A végén sikerült egy csimpánzt felküldeni. Szörnyű volt! Túlságosan hasonlít az emberhez, hogy sajnálkozás nélkül nézhettünk volna rá. Egy rakás húsként jött vissza, amely csak egy-két mászó mozdulatra képes. Tudta mozgatni a szemét, és néha még vakarózott is. De csak vinnyogott, és közömbösen ült ott a saját piszkában. Egy napon aztán valaki lelőtte, és mindannyian csak hálásak voltunk neki. Tudja meg, barátom, hogy a hipertérből még senki sem hozta vissza az eszét.

– Ezt meg lehet írni?

– Talán a mostani kísérlet után. Nagy dolgokat várnak ettől – tette hozzá Black kis fintorral.

– Maga nem?

– Egy robottal a kormánynál? Semmiképpen. – Black önkéntelenül fölidézte magában azt a néhány évvel korábbi epizódot, amikor akaratlanul majdnem egy robot elvesztését okozta. Eszébe jutottak azok a Nesztor robotok, amelyek a beléjük vésett egysíkú ismereteikkel és a tökéletességre törekvő mesterséges intelligenciával betöltötték a Hiper Bázist. De hát mi értelme most szóba hozni a robotokat? Végtére is természeténél fogva ő sem misszionárius.

Ezenközben azonban Ronson, aki igyekezett közömbös csevegéssel elűzni a közéjük telepedett csendet, friss rágógumit dugott a szájába, majd nekiszögezte a kérdést:

– Csak nem akarja elhitetni velem, hogy a robotok ellen van? Én mindig azt hallottam, hogy ha valakik, hát a tudósok nem ellenzik a robotokat.

Black türelmének itt vége szakadt.

– Ez így van, és éppen ez a baj. A technológia egyszerre robotorientálttá vált. Minden feladathoz oda kell állítani egy robotot, különben a mérnök úgy érzi, hogy becsapták. Ha ajtópöcökre van szükséged: vegyél egy vastag lábú robotot. Ez nem gyerekjáték. – Feszültségtől vibráló hangon egyenesen Ronson fülébe sziszegte a szavait.

Ronsonnak sikerült kiszabadítania a karját.

– Hé, én nem vagyok robot! – tiltakozott. – Miért rajtam tölti ki a dühét? Én ember vagyok. Homo sapiens. Épp most törte el a karcsontomat. Kell ennél több bizonyíték?

Ám ha egyszer Black fölült a vesszőparipájára, viccelődéssel nem lehetett leszállítani onnan.

– Tudja maga, mennyi időt beleöltünk ebbe az egészbe? Csináltattunk egy tökéletes univerzális robotot, és nyomban parancsot adtunk neki. Punktum. Saját fülemmel hallottam. Megjegyeztem. Rövid és elragadó: „Ragadd meg erősen a kart. Húzd magad felé erősen! Mindaddig tartsd úgy, amíg a műszerfal nem tájékoztat arról, hogy kétszer is megjártad a hiperteret.”

Így hát zéró időpontban a robot meg fogja ragadni az indítókart, és erősen maga felé fogja rántani. Keze a vér hőmérsékletére van felfűtve. Mihelyt az indítókar a megfelelő állásba kerül, a hőtágulás gondoskodik az érintkezésről, és bekapcsolja a hipermezőt. Ha bármi történne is a robot agyával a hipertérben tett első út alatt, nem érdekes. Csak annyit kell tennie, hogy a pillanat törtrészében fönntartsa a kontaktust, és a hajó vissza fog térni, a hipermező el fog illanni. Hiba kizárva. Aztán tanulmányozni fogjuk az általános reakciót, hogy ha netán valami hiba történt, hol keressük egyáltalán.

– Én látok ebben rációt – mondta Ronson bizonytalanul.

– Igazán? – fakadt ki Black dühösen. – És mit fogunk megtudni egy robot agyából? Az övé pozitronokból, a miénk sejtekből épült fel. Az övé fém, a miénk fehérje. A kettő nem ugyanaz. Össze sem lehet hasonlítani őket. Mégis meg vagyok győződve arról, hogy annak alapján, amit megtudnak, vagy azt hiszik, hogy megtudnak a robottól, embereket is fognak küldeni a hipertérbe. Szegény ördögök! Értse meg: nem az életveszély, hanem az, hogy idiótán jönnek vissza. Ha látta volna azt a csimpánzt, akkor megértené, miről beszélek. A halál tiszta és végleges. De az az állapot…

– Beszélt erről valakivel? – vágott a szavába a riporter.

– Igen – felelte Black. – Azt mondják mindig amit maga. Hogy én a robotok ellen vagyok, és ezzel minden el van intézve. Nézze csak ott Susan Calvint. Mérget vehet rá, hogy ő nem robotellenes. Idejött a Földről, hogy tanúja legyen ennek a kísérletnek. Ha ember ülne a kormánynál, rá se hederítene. De hát mit is járatom a számat!

– Hé – tiltakozott Ronson –, ne hagyja abba. Még nincs vége!

– Minek?

– A problémáknak. Maga mesélt a robotról. De minek egyszerre ez az egész biztonsági fölhajtás?

– He?

– Ugyan már! Egyszerre nem küldhetek tudósítást. Egyszerre csak kitiltanak minden hajót a környékről. Mi zajlik itt? Hiszen ez ugyanolyan kísérlet, mint a többi. A közvélemény tud a hipertérről, meg hogy maguk itt miben sántikálnak, minek hát a nagy titkolózás?

Blacket még mindig feszítette a méreg, dühös volt a robotokra, dühös Susan Calvinre, dühös arra az elveszett kis robotra a múltból. És most itt van még ez az izgága újságíró a maga bosszantó kis kérdéseivel. No megállj, mondta magában, lássuk csak, ezt hogy emészted meg.

– Valóban tudni akarja? – fordult az újságíróhoz.

– De mennyire!

– Hát hallgasson ide. Eddig még sohasem gerjesztettünk hipermezőt a hajó milliomodrészénél nagyobb tárgy köré, nem juttattunk el semmit a mostani távolság milliomodrészénél messzebbre. Ez azt jelenti, hogy az a hipermező, amelyet hamarosan aktiválni fogunk, milliószor nagyobb energiájú lesz, mint amilyennel valaha is dolgunk volt. És fogalmunk sincs róla, mit képes előidézni.

– Hogy érti ezt?

– Az elmélet szerint a hajó szépen megjelenik valahol a Szíriusz közelében, aztán szépen visszajön. De vajon az űrnek mekkora darabját viszi magával a Parsec? Nehéz megmondani. Még nem tudunk eleget a hipertérről. Lehet, hogy a hajót hordozó aszteroida is vele megy, és tudja, ha csak kicsit is hibásak a számításaink, az is lehet, hogy soha többé nem tudjuk ide visszahozni. Mondjuk, innen húszmilliárd mérföldre köt csak ki. És annak is megvan az esélye, hogy az aszteroidánál nagyobb térdarabot is magával ragad.

– Mennyivel nagyobbat? – kérdezte Ronson.

– Nem tudhatjuk. Számolnunk kell a statisztikai bizonytalanság tényezőjével. Ezért nem engedünk a közelébe egyetlen hajót sem. Ezért burkolózunk hallgatásba, amíg biztonságosan túl nem leszünk a kísérleten.

Ronson hangosan nyelt egyet

– És mi van, ha ez a Hiper Bázist is érinti?

– Ennek is megvan az esélye – felelt Black higgadtan. – Feltehetően nem túl sok, különben Schloss igazgató nem volna itt, erről kezeskedem. De matematikailag mégis van rá eshetőség.

– Mikor zajlik le ez az egész? – nézett az órájára az újságíró.

– Körülbelül öt perc múlva. Csak nem ideges?

Nem én – felelt Ronson, de azért zavartan leült, és többet nem kérdezősködött. Black áthajolt a korláton. Odalent az utolsó perceket számlálta az óra.

A robot megmozdult!

Erre a jelre a jelenlévők egyszerre hajoltak előre, a világítás elhalványodott, hogy tisztábban és élesebben lehessen látni az odalent történteket. De ez csak a kezdet volt. A robot keze most az indítókarhoz közeledett.

Black azt az utolsó pillanatot várta, amikor a robot maga felé rántja a kart – mire több minden történhet, és Black agya szinte egyidejűleg számba vette valamennyi lehetőséget.

Először is lesz egy rövid villanás, amelyből tudni lehet, hogy a hajó eltávozott és vissza is tért a hipertéren át. Noha az időeltérés hallatlanul minimális, a visszatérés mégsem fog pontosan egybeesni az elindulással, ezért a villanás. Eddig mindig így volt.

Azután előfordulhat, hogy a hajó visszatérése után a műszerek elégteleneknek bizonyulnak ahhoz, hogy a hajótest méreteinek megfelelő kiterjedésben kiegyengessék a mezőt. Lehet, hogy a robot helyén csak ócskavas marad. De maga a hajó is ócskavassá válhat.

És ha csak egy kis hiba csúszik a számításba, a hajó sohasem fog visszaérkezni. Vagy ami még rosszabb, a Hiper Bázis is elmegy a hajóval, és soha többé nem tér vissza.

Persze az is lehet, hogy minden a legnagyobb rendben zajlik le. Egyetlen villanás, és a hajó hibátlanul ott áll a helyén. A robot sértetlen aggyal fölkel az ülésből, és jelzi, hogy sikeresen végződött az első, ember alkotta tárgy útja a Nap gravitációs vonzásán túlra.

Elkezdődött az utolsó perc.

Elérkezett az utolsó másodperc, a robot megragadta az indítófogantyút, és határozott mozdulattal maga felé rántotta. Semmi?

Nincs villanás. Semmi!

A Parsec nem hagyta el a közönséges teret.

Kallner vezérőrnagy levette a tiszti sapkáját, hogy megtörölje izzadságtól fénylő homlokát, és fölfedte tar koponyáját, amely legalább tíz évet hozzáadott volna a korához, ha gondterhelt arckifejezése már nem tette volna meg ugyanezt. Csaknem egy óra telt el a Parsec kudarca óta, és senki sem tett semmit.

– Hogy lehetséges ez? Hogy történhetett? Nem értem.

– Dr. Mayer Schloss, aki negyvenéves létére a fiatal hipermezőmátrix tudományág nagy öregjének számított, csüggedten mentegetőzött:

– Az elméleti alapokkal nincs semmi hiba. Hajlandó vagyok erre rátenni az életemet. A hajón lehet valami műszaki hiba. Ennyi az egész. – Már vagy tizedszer ismételgette ugyanezt.

– Azt hittem, mindent kipróbáltak – hangzott el többször.

– Úgy is volt, uram, úgy is volt. És mégis…

Kallner irodájában ültek, távol a személyzettől, és egymást méregették. Egyikük sem mert a jelenlévő harmadik személyre nézni.

Susan Calvin keskeny ajka és sápadt arca nem árulkodott semmilyen érzelemről. Hangja hidegen koppant:

– Meg kell elégedniük azzal, amit korábban mondtam. Kétlem, hogy bármi értelme lenne tovább erősködni.

– Most nincs helye a régi vitának – nyögte ki Schloss.

– Eszemben sincs vitázni. Az Amerikai Robot és Gépember Rt. bármely törvényes vásárló megrendelésére bármilyen törvényes célra kész speciális robotokat szállítani. Bennünket nem érhet szemrehányás. Előre megmondtuk, hogy semmiféle következtetést nem tudunk levonni az emberi agyra vonatkozóan abból, ami a pozitronagyban végbemegy. Itt a mi felelősségünk véget ér. Vitának semmi helye.

– Magasságos űr! – fakadt ki Kallner tábornok olyan hangon, amely inkább hasonlított sóhajra, mint fölkiáltásra. – Hagyjuk ezt most!

– Mi mást tehetnénk? – dörmögte Schloss megszállottan.

– Addig nem is remélhetjük, hogy előre tudunk lépni, amíg nem tudjuk, mi történt a hipertérben az aggyal. A robot agya legalább a matematikai elemzésre képes. Kiindulásnak ez is valami. És amíg meg nem próbáljuk… – nézett föl vadul. – De hát itt nem a maga robotjáról van szó, dr. „Calvin. Bennünket nem ő vagy a pozitronagya izgat, a kutyafáját, asszonyom! – fakadt ki szinte üvöltve.

A robotpszichológus hangja, amely alig emelkedett magasabbra a megszokottnál, belefojtotta a szót.

– Csak semmi hisztéria, ember. Életem folyamán sok válságot megértem, de hisztériával egyet sem oldottak meg. Én választ akarok egy-két kérdésre.

Schloss telt ajka remegett, mélyen ülő szeme mintha még mélyebbre húzódott volna vissza karikás szemgödrébe.

– Maga ért az éterikus gépészethez? – harsant a hangja élesen.

– Annak ehhez semmi köze. Én az Amerikai Robot és Gépember Részvénytársaság első robotpszichológusa vagyok. A Parsec kormányánál pedig egy pozitronrobot ül. A többi robothoz hasonlóan ez is kölcsönben van, és nem örökáron. Nekem jogom van információt követelni minden olyan kísérletet illetően, amelyben ilyen robot vesz részt.

– Beszéljen, Schloss – vetette oda Kallner tábornok. – Nyugodtan beszélhet.

Dr. Calvin fakó szemét a tábornokra szögezte, aki akkoriban jelen volt annak a bizonyos robotnak az eltűnésénél. Dr. Calvin joggal várta el, hogy a tábornoknak eszébe se jusson őt alábecsülni. Schloss akkor betegszabadságon volt, és hallomásból értesülni valamiről mégiscsak más, mint a személyes tapasztalat.

– Köszönöm, tábornok – mondta az asszony. Schloss tanácstalanul nézett egyikről a másikra.

– Mit óhajt tudni? – mordult föl.

– Első kérdésem magától értetődően az, hogy mi izgatja hát önt, ha nem a robot?

– A probléma magától értetődő. A hajó meg sem moccant. Hát nem látja? Vagy vak talán?

– Nagyon is jól látom. Amit nem értek, a maga kétségbeesése valamilyen műszaki hiba miatt. Maguk nem számolnak néha a lehetséges hibákkal?

A tábornok megjegyezte az orra alatt:

– A költségek. A hajó pokolian sokba került. A Világtanács költségvetése… – És csak legyintett.

– De a hajó még megvan. Kisebb javítás és módosítás nem okozhat nagy gondot.

Schloss végre összeszedte magát. Arckifejezése olyan volt, mint azé az emberé, akinek lelkierejét már-már meghaladja, hogy nyugalmat parancsoljon magára. Még a hangjára is ráerőszakolt némi türelmet.

– Dr. Calvin, amikor én műszaki hibáról beszélek, akkor olyasmire gondolok, hogy például egy relébe belekerült egy porszem, egy érintkezőt megszakított egy olajcsepp, egy tranzisztort átütött egy pillanatnyi hőimpulzus. Egy tucatnyi hasonló eset. Ezek közül bármelyik csupán pillanatnyi zavart okozhat. Bármelyik percben megszűnhet a hatása.

– Amiből az következik, hogy a Parsec bármelyik pillanatban elvillanhat a hipertérbe és vissza.

– Pontosan. Most már megérti?

– Nem én. Vagy talán nem ezt szeretnék?

Schloss olyan mozdulatot tett, mint aki mindkét kezével legszívesebben a haját tépné.

– Látszik, hogy maga nem éterikai mérnök.

– És ettől magába fagy a szó, doktor?

– Mi úgy tájoltuk be a hajót – magyarázta Schloss reményét vesztve –, hogy a galaxis súlypontjához viszonyítva a tér meghatározott pontjáról ugrást végezzen annak egy másik pontjára. A visszatérési pont azonos lenne a kiindulási pontnak a Naprendszer mozgásával korrigált helyzetébe. Az alatt az óra alatt, ami a Parsec meghiúsult indulása óta eltelt, a Naprendszer odébb vándorolt az űrben. Azok az eredeti paraméterek, amelyekhez a hipermezőt igazítottuk, többé nem érvényesek.

A megszokott mozgástörvények nem érvényesek a hipertérre, és egy hétbe is beletelne, mire az új paramétereket kiszámítanánk.

– Azt akarja mondani, hogy ha most a hajó elindulna, akkor ki tudja, hol, sok ezer mérföldre innét térne vissza?

– Igen, ki tudja, hol? – bólintott Schloss kínos mosollyal. – Nyugodtan mondhatja azt. Ugyanúgy megeshet, hogy a Parsec valahol az Androméda-ködben vagy a Nap közepén köt ki. Mindenesetre kicsi a valószínűsége, hogy valaha is meglátnánk.

Susan Calvin bólintott.

– Ezek szerint tehát az a helyzet, hogy ha a hajó eltűnik, ami bármelyik pillanatban megeshet, az adófizetők pénzéből több milliárd dollár visszahozhatatlanul elillan, méghozzá, mint bizonyára állítani fogják, kontár munka miatt.

Kallner vezérőrnagy akkor sem vághatott volna fájdalmasabb grimaszt, ha éles tűt szúrnak a fenekébe.

– Ebből az következik – folytatta a robotpszichológus –, hogy a hajó hipermező-mechanizmusát valahogy működésképtelenné kell tenni, méghozzá minél előbb, annál jobb. Valamit ki kell kapcsolni vagy szét kell rántani vagy el kell tépni – dünnyögte félig maga elé.

– Ez nem olyan egyszerű – ellenkezett Schloss. – Pontosan nem tudom elmagyarázni, minthogy ön nem járatos az éterikában. Olyasmi, mintha úgy próbálnánk megszakítani egy közönséges áramkört, hogy kerti ollóval elnyiszáljuk a nagyfeszültségű vezetéket. Az eredmény katasztrofális lehetne. Biztos, hogy az lenne.

– Azt akarja mondani, hogy ha megpróbálnánk kiiktatni a szerkezetet, bezúdítanánk a hajót a hipertérbe?

– Ha találomra próbálkoznánk, valószínűleg így járnánk. A hipererőket nem korlátozza a fénysebesség. Sőt nagy a valószínűsége annak, hogy semmilyen sebességi határ nem vonatkozik rájuk. Ez fölöttébb megnehezíti a dolgunkat. Az egyetlen ésszerű megoldás csak az lehet, hogy megkeressük a hiba forrását, és ebből kiindulva kidolgozzuk a mező kiiktatásának biztonságos módszerét.

– És hogy gondolja ezt elérni, dr. Schloss?

– Szerintem az egyedüli járható út, hogy fölküldjük oda az egyik Nesztor robotunkat…

– Ostobaság! – szakította félbe Susan Calvin.

– A Nesztorok kiismerik magukat az éteri technikában – mondta Schloss fagyosan. – Ők ideálisan…

– Szó sem lehet róla! Az én engedélyem nélkül nem használhatják föl ilyen célra egyetlen pozitronrobotunkat sem. Ilyesmi pedig nincs, és ne is reménykedjék benne.

– Mi más lehetőség lenne?

– Küldjék föl az egyik mérnöküket.

Schloss hevesen megrázta a fejét.

– Lehetetlen. Túl nagy a kockázat. Ha a hajó mellett egy embert is elveszítenénk…

– Akkor sem használhat föl Nesztor vagy akármilyen más robotot.

– Én… kapcsolatba kell lépnem a Földdel – szólalt meg a tábornok. – Ezt az egész problémát csak magasabb szinten dönthetik el.

– Én még várnék a maga helyében, tábornok – jegyezte meg Susan Calvin nyersen. – Ha nem áll elő sajátjavaslattal vagy saját akciótervvel, akkor kiszolgáltatja magát a hatóságok kényének-kedvének. Biztos vagyok benne, hogy nem ússza meg szárazon.

– Akkor hát mit tegyünk? – vette elő újból a tábornok a zsebkendőjét.

– Küldjön föl egy embert. Más lehetőség nincsen.

Schloss arca hamuszürkére vált.

– Könnyű azt mondani, hogy küldjünk föl egy embert. De kit?

– Erre én is gondoltam. Van itt egy fiatalember, nem? A neve Black, akivel legutóbb Hiper bázisi látogatásom alkalmával találkoztam.

– Dr. Gerald Black?

– Azt hiszem. Akkor még nőtlen volt. Még mindig az?

– Igen, úgy tudom.

– Azt javasolnám tehát, hogy hívják ide, mondjuk negyed óra múlva, addig én átnézném az anyagát.

Észrevétlenül a kezébe vette a dolgok irányítását, amit Kallner is meg Schloss is zokszó nélkül tudomásul vett.

Black messziről már látta Susan Calvint mostani, második Hiper bázisi látogatásán. Ám eszébe sem jutott, hogy közelebbről is szeretné látni. És most, hogy iderendelték a szeme elé, azon kapta magát, hogy berzenkedve és utálkozva mered az asszonyra. Szinte észre sem vette dr. Schlosst és Kallner tábornokot, akik szintén ott álltak Calvin háta mögött.

Eszébe jutott az a legutóbbi alkalom, amikor a nő kíméletlenül ízekre szedte egy eltűnt robot miatt.

Dr. Calvin jeges tekintete rezzenéstelenül belefúródott a férfi lázasan égő barna szemébe.

– Dr. Black – szólította meg. – Úgy hiszem, ön megérti a helyzetet.

– Igen – felelt Black.

– Valamit tenni kell. A hajó túlságosan sokba került ahhoz, hogy elveszíthessük. A rossz sajtóvisszhang talán az egész tervet halálra ítéli.

– Én is erre gondolok – bólintott Black.

– Remélem, arra is gondolt, hogy valakinek fel kell mennie a Parsecre megkeresni a hibát és hm… leállítani a hajó működését.

Pillanatnyi hallgatás után Black nyersen kifakadt:

– Ki az az idióta, aki odamenne?

Kallner a homlokát ráncolva Schlossra sandított, aki az ajkát harapdálta, és elfordította a tekintetét.

– Természetesen fönnáll a lehetősége annak – magyarázta Susan Calvin –, hogy véletlenül aktivizálódik a hipermező, ez esetben a hajó kisiklik az ellenőrzésünk alól. Másfelől az is lehetséges, hogy valahol a Naprendszer határain belül fog visszatérni. Ez esetben mindent megteszünk, hogy visszahozzuk az embert meg a hajót.

– Az idiótát meg a hajót – helyesbített Black. – Csak a rend kedvéért.

Susan Calvin elengedte a füle mellett a megjegyzést.

– Engedélyt kértem Kallner tábornoktól, hogy önhöz forduljak. Mert önnek kell odamennie.

Ezúttal Black egy pillanatig sem várt a válasszal. A lehető leghatározottabban kijelentette:

– Asszonyom, én nem vállalkozom.

– Nincs egy tucatnyi ember sem a Hiper Bázison, aki elég jártas lenne ahhoz, hogy a siker reményében nekivághatna ennek a feladatnak. Ezek közül azért esett önre a választásom, mert már korábbról ismertük egymást. Önben megvan ehhez a feladathoz a megfelelő…

– Ide hallgasson, erre nem vállalkozom.

– Nincs más választása. Csak nem bújik ki a felelősség alól?

– Miféle felelősség? Hogy jövök én ide?

– Úgy, hogy ön a legalkalmasabb erre a munkára.

– Tisztában van ön a kockázattal?

– Azt hiszem, igen – felelte Susan Calvin.

– Szerintem nincs. Maga nem látta azt a csimpánzt. Figyeljen ide, amikor én azt mondtam, hogy az idiótát meg a hajót, akkor én nem a levegőbe beszéltem, hanem tényt közöltem. Én kész lennék, ha kell, kockára tenni az életemet. Ha nem is szívrepesve, de megtenném. Amit viszont nem kockáztatnék, az az, hogy emberi értelem nélkül éljem le a hátralévő életemet. Ez minden.

Susan Calvin elgondolkodva nézte a fiatal mérnök dühös, izzadó arcát.

– Küldjön föl egyet a robotjai közül, egy NSZ-2-es robotot.

A pszichológus tekintete fagyosan villant. Hangjában eltökéltség feszült:

– Igen, dr. Schloss is ezt ajánlotta. Csakhogy az NSZ-2-es robotokat csak kölcsönadta a cégünk. Egy-egy darabjuk több millió dollárt ér. Én mint a cégünk képviselője úgy döntöttem, túl drágák ahhoz, hogy egy ilyen dologban kockáztassuk őket.

Black fölemelte a kezét. Öklei ott remegtek a melle előtt, mintha erőnek erejével próbálná őket visszatartani.

– Azt akarja mondani… azt állítja, hogy azért akar engem fölküldeni és nem egy robotot, mert engem könnyebben föl tud áldozni.

– Igen, valahogy úgy.

– Dr. Calvin – fakadt ki Black –, előbb látom magát a pokolban.

– Könnyen meglehet, dr. Black, hogy szó szerint beválik a jóslata. Kallner tábornok meg fogja erősíteni, hogy önt parancs kötelezi erre a feladatra. Ha jól értem, itt félig katonai rend uralkodik, és ha megtagadja a parancsot, hadbíróság elé állíthatják. Egy ilyen ügyben könnyen börtönben találhatja magát a Merkúron, így hát szépen beválik, amit mondott, feltéve, ha netán meglátogatnám ott magát, amit kötve hiszek. Másfelől viszont, ha fölmegy a Parsecre, és elvégzi ott a munkát, nagyon sokat tesz a karrierje érdekében.

Black kivörösödött szemmel meredt rá.

– Adjon neki öt perc gondolkodási időt – fordult Susan Calvin Kallner tábornokhoz –, és készítsenek föl egy hajót.

Két biztonsági őr kísérte ki Blacket a szobából.

Gerald Black teste jéggé merevedett. Tagjai mintha idegenek lettek volna. Mintha valamilyen távoli, biztos helyről figyelné önmagát, amint fölszáll a hajóra, és megteszi az előkészületeket az aszteroida és a rajta várakozó Parsec meglátogatására.

Maga sem tudta megmagyarázni, hogyan történt. Egyszerre csak lehajtotta a fejét, és kijelentette:

– Fölmegyek. De miért?

Sohasem tartotta magát hősnek. Akkor hát miért? Részben persze a Merkúr börtönének fenyegetése miatt. Részben pedig amiatt a szörnyű félelem miatt, hogy az ismerősei netán gyávának fogják őt tartani, valamint az ember lelke legmélyén megbúvó gyávaság miatt is, ami ösztönzője volt szinte valamennyi bátor tettnek, amióta világ a világ.

De legfőképpen valami más késztette erre.

Ronson a Bolygóközi Hírektől megállította Blacket egy pillanatra, amikor a hajó felé tartott. Black az újságíró kipirult arcára pillantott.

– Mit óhajt? – kérdezte nyersen.

– Ide hallgasson! – hadarta Ronson. – Ha visszatér, exkluzív interjút csinálok magával. Bármennyit kér, elintézem, hogy megkapja. Bármennyit…

Black félrelökte az útjából az újságírót, hogy az egész hosszában elterült, majd folytatta útját.

A hajó személyzete két emberből állt. Egyikük sem szólt hozzá egy szót sem. Tekintetük félszegen kerülte az övét. Black nem törődött velük. Alaposan be voltak rezelve, miközben a hajó nagy óvatosan a Parsec felé oldalgott, akár egy gyanakvó macska, amely életében először találkozik kutyával. A két ember nélkül is elboldogulna.

Csak egyetlen arc lebegett a szemei előtt, elűzhetetlenül. Kallner tábornok aggódó képe és Schloss ábrázatának erőltetett határozottsága csupán múló sebet ejtett a lelkén, nem is neheztelt rájuk. Nem úgy Susan Calvin rezzenéstelen arca. Az asszony szenvtelen nyugalma, amikor ő fölszállt a hajóra.

Szeme rámeredt a fekete semmire, ahol a Hiper Bázist már elnyelte az űr sötétsége…

Susan Calvin! Doktor Susan Calvin! Susan Calvin, a robotpszichológus! Ez az asszonybőrbe bújt robot!

Vajon hogy hangzik az ő Három Törvénye? Első Törvény: teljes erődből, teljes szívedből és teljes lelkedből oltalmazni fogod a robotot. Második Törvény: számodra szent és sérthetetlen lészen az Amerikai Robot és Gépember Rt. érdeke, amennyiben ez nem gátolja az Első Törvényt. Harmadik Törvény: futó érdeklődést tanúsíthatsz az emberi lény iránt, amennyiben ez nem zavarja az Első és a Második Törvényt.

Volt-e vajon fiatal ő is? – háborgott magában vadul. Átadta-e magát valaha is legalább egyszer, egyetlen, tiszta emberi érzelemnek?

Magasságos űr! Milyen szívesen csinálna valamit, olyat, ami letörölné az arcáról a ráfagyott kifejezéstelenséget.

És valamit fog tenni, az szent!

A csillagok a tanúi, hogy fog. Csak megússza ezt a dolgot ép ésszel, tesz róla, hogy tönkretegye a nőt meg a cégét a robotok piszkos fajtájával egyetemben. Ez volt az a gondolat, amely a börtönből való félelemnél és a társadalmi előmenetel csábításánál is jobban sarkallta őt. Ez volt az a gondolat, amely szinte minden félelmet elűzött belőle. Majdnem mindent.

Az egyik pilóta, anélkül hogy ránézett volna, odaszólt hozzá:

– Innen már leereszkedhet. Csak fél mérföld odáig.

– Miért, nem fogunk leszállni? – fakadt ki Black bosszúsan.

– Határozott utasítás tiltja. A leszállás okozta vibráció…

– És az én leszállásom nem okoz vibrációt?

– A parancs az parancs.

Black elhallgatott, belebújt az öltözékébe, és várt, amíg a belső ajtó kinyílik. Jobb combjánál az öltöny fémrészéhez volt hegesztve egy szerszámkészlet. Alighogy belépett a kamrába, sisakján működni kezdtek a fülhallgatók.

– Járjon szerencsével, doktor!

Beletelt egy kis időbe, amíg rájött, hogy a jókívánság a hajó két pilótájától jött, akik bárhogy siettek is, hogy kikerüljenek a térnek ebből az elátkozott darabjából, ennyit azért még megengedtek maguknak.

– Kösz – mondta Black félig zavartan, félig bosszúsan.

Aztán máris odakint kalimpált az űrben, ugyanis a külső ajtótól való elrugaszkodáskor kissé elveszítette az egyensúlyát.

Kivárva a megfelelő pillanatot, a lába között megpillantotta a rá várakozó Parsecet, majd a testével tett újabb fordulat közben szemébe ötlött az őt ideszállító hajó két hosszú sugárcsóvája, amint sietve visszafordult.

Egyedül maradt! Magasságos űr, teljesen magára maradt! Volt még egy ember a történelemben, aki ennyire elhagyatottnak érezte volna magát?

Észrevenné-e egyáltalán – hasított belé a fájdalmas kérdés –, ha valami történne vele? Maradna-e annyi idő, hogy eljusson a tudatáig? Megérezné-e, hogy elhomályosodik a tudata, és az értelem fénye kialszik benne?

Vagy hirtelen zajlana le, mint a lézer kés vágása?

Akárhogy lesz is…

Nem tudta elűzni magától az üres tekintetű, eszelős félelemmel remegő csimpánz képét.

Az aszteroida már csak hatméternyire lebegett alatta. Tökéletesen egyenletes mozgását az űrben semmi sem zavarta meg. Ha az ember nem avatkozik bele a sorsába, a csillagászati korok úgy telnek el fölötte, hogy egy porszem sem rezdül meg a felszínén.

A tökéletes mozdulatlanságban mégis beférkőzött valamilyen apró porszemecske a Parsec finom gépezetébe, vagy valami parányi piszok beszennyezte a mozgó részeket fürdető finom olajat, és megállította az egész gépezetet.

Lehet, hogy elég egy kis vibráció, két tömeg egymáshoz ütődése keltette parányi rezgés, és a mozgó részek közötti semmi kis akadály megszűnik, és a kar újból mozgásba lendül, működésbe hozza a hipermezőt, amely egyszerre kinyílik, mint valami fantasztikus rózsaszirom.

Teste minden pillanatban megérintheti az aszteroidát, ezért óvatosan bánt a mozdulataival, hogy minél puhábbá tegye az ütközést. Minden porcikája tiltakozott az aszteroida megérintésétől. Bőre végigborsódzott a várakozás okozta félelemtől.

Egyre közelebb ért.

Most – most!

Semmi! Csak az aszteroida érintését érezte, a nyomás kísértetiesen lassú növekedését, amit egy 250 fontnyi súlytalan tömeg tehetetlenségi nyomatéka eredményezett.

Black lassan kinyitotta a szemét, és befogadta a csillagok látványát. A Nap fényes biliárdgolyóként ragyogott, fényét eltompította az arcvédő fölé húzott polarizáló pajzs. A halványan pislákoló csillagok a megszokott alakzatokat mutatták. A Nap meg a csillagképek tanúsága szerint nem hagyta el a Naprendszert. Még a Hiper Bázis apró, halvány sarlóját is fölismerte.

Hirtelen összerezzent a fülébe hasító hangtól. Schloss jelentkezett.

– Látjuk magát, dr. Black – mondta. – Nincs egyedül!

Blacknek nevethetnékje támadt a megfogalmazástól, de csak annyit mondott halk, határozott hangon:

– Lépjen le. Csak eltereli a figyelmemet.

Szünet. Majd ismét Schloss, behízelgőbb hangon:

– Ha netán beszámolna közben, hogy halad, segítene oldani a feszültséget.

– Majd beszámolok, ha visszatérek. Előbb nem. – Hangjában düh sistergett, és indulatosan a mellén lévő kapcsolóhoz nyúlt. Kikapcsolta az űrruha rádióját. Hadd dumáljanak a semmibe. Neki megvan a saját terve. Ha ép elmével megússza ezt a dolgot, egyedül fogja learatni a dicsőséget.

Végtelen óvatossággal megpróbált megállni, amint a gravitáció szinte teljes hiányában a legkisebb önkéntelen mozdulatot is csak az ellenkező irányú mozdulatok hosszú sorával sikerült úgy-ahogy kiegyenlítenie. A Hiper Bázis álgravitációjában ezt könnyebb volt elérni. Black örömmel állapította meg, hogy ennek még tudatában van.

A Nap eltűnt a látómezejéből. A csillagok az aszteroida egyórás forgási periódusához igazodva, szemmel láthatóan úsztak körbe az égen.

Ahol lebegett, onnan jól látta a Parsecet, és most lassan, óvatosan, szinte lábujjhegyen megindult feléje. (Semmi vibráció. Semmi vibráció. Csaknem könyörögve ismételte magában ezeket a szavakat.)

Még szinte föl sem dolgozta magában a megtett távolságot, máris ott volt a hajónál. Ott volt a külső ajtóhoz vezető fogantyúsor aljánál.

Várt.

A hajón nem látszott semmi rendkívüli. Hacsak az nem, hogy egyharmadnyi magasságban acélgombok sorjáztak körben, följebb pedig újabb gombsor. Most bizonyára azon erőlködnek, hogyan serkenthetnék ki magukból a hipermezőt.

Black alig tudta leküzdeni azt a különös vágyat, hogy felnyújtsa a kezét, és megfogja az egyiket. Ez olyan irracionális késztetés volt, mint amilyen szinte szükségszerűen elfogja az embert egy magas épület tetején, hogy mi lenne, ha leugrana.

Black mélyet lélegzett, és úgy érezte, mintha kocsonyából volnának a tagjai, amikor ujjait széttárva végtelen óvatossággal mindkét tenyerét a hajó oldalára fektette.

Semmi!

Megragadta a legalsó fogantyút, és óvatosan fölhúzta magát. Bárcsak olyan ügyesen mozogna ő is a súlytalanság állapotában, mint a szerelők! Csak akkora erőt kell kifejteni, hogy az ember leküzdje a tehetetlenséget, aztán megállni. Elég egy másodperccel tovább húzni magát, máris átlendül a másik oldalra, és nekivágódik a hajó oldalának.

Lassan, tapogatózva haladt fölfelé, a lába és a csípője hol jobbra, hol balra lendült ki, attól függően, hogy a bal vagy a jobb kezével húzta följebb magát.

Egy tucat fogantyú, és a keze máris ott tétovázott a kapcsoló fölött, amellyel ki lehet nyitni a külső ajtót. A biztonsági jelzés parányi zöld maszatnak tűnt a szemében.

Nem mert hozzányúlni. Ezzel először venné igénybe a hajó energiáját. Gondolatban végigfutott a kapcsolási rajzokon és az erőelosztáson. Ha megnyomja a gombot, energiát vesz el a mikromáglyáról, hogy föltárja a külső ajtóul szolgáló tömör fémlapot.

Mit tegyen?

Mi értelme a tétovázásnak? Hacsak nincs valami elképzelése arról, hogy hol van a hiba, senki se tudja megmondani, milyen következményekkel jár az energiaeltérés. Sóhajtott hát, és megnyomta a gombot.

Simán, hang és zökkenő nélkül megmozdult a hajó egy része. Black egy szempillantást vetett az ismerős csillagképekre (nem változtak meg), és benyomakodott a halványan megvilágított üregbe. A külső ajtó bezárult mögötte.

Újabb kapcsoló. A belső ajtót is ki kell nyitni. Ismét megállt és tanakodott. A belső zsilip kinyitásával parányi mértékben csökkenni fog a hajó belsejében a légnyomás, és több másodperc is beletelik, mire a hajó elektrolízis berendezései pótolják a veszteséget.

Nos?

Hogy csak egyet említsünk, a Bosche-féle utógyújtó érzékeny a nyomásra – de talán nem ennyire!

Ismét fölsóhajtott, de most már szinte beletörődve (a félelem, úgy látszik, fásulttá tette), és megérintette a kapcsolót. A belső zsilipajtó föltárult. Belépett a Parsec pilótafülkéjébe, és a szíve nagyot dobbant, amikor az első pillantása a videolemezre tévedt, amely vételre volt állítva, és tele volt hintve csillagokkal. Kényszerítette magát/hogy szemügyre vegye őket.

Semmi! A Cassiopeia ott látszott a helyén. A többi csillagkép is változatlan, és ő itt van a Parsec belsejében. Valami azt súgta neki, a nehezén már túl van. Idáig eljutott úgy, hogy a Naprendszeren belül maradt, és az eszét sem veszítette el; ez olyasféle érzéssel töltötte el, mintha kezdte volna visszanyerni az önbizalmát.

A Parsec belsejében természetfölötti csend vette körül. Black sok hajón megfordult már életében, de egyikről sem hiányzott az ember zaja, legyen az cipőcsoszogás vagy egy kabinosfiú dúdolása a folyosón. Itt viszont még a saját szívverése is visszhangzott a csöndben.

A pilótaülésben ülő robot háttal volt felé. Semmi jelét sem adta annak, hogy észrevette volna az ő belépését.

Black fogát csikorgatva, eltorzult arccal ráordított a robotra:

– Engedd el a rudat. Állj föl! – Hangja mennydörgésként töltötte be a szűk helyiséget.

Későn kapott észbe, hogy micsoda veszélyes légrezgést gerjesztett a hangjával, a videolemezen azonban változatlanul ott ragyogtak a csillagok.

A robot természetesen meg sem moccant. Mindenféle érzékelőképességtől meg volt fosztva. Még az Első Törvényre sem reagált. Megdermedt az örökkévalóság egyetlen pillanatában.

Eszébe jutott, milyen parancsot kapott a robot. Ez semmilyen félreértésre nem adott módot. „Ragadd meg erősen az indítókart. Húzd magad felé erősen. Erősen! Mindaddig tartsd úgy, amíg a műszerfal nem tájékoztat róla, hogy kétszer is megjártad a hiperteret.”

Nos hát, eddig még egyszer sem járt a hipertérben.

Nagy óvatosan közelebb húzódott a robothoz. Az indítókar keményen hátra volt húzva a térdei közé. Tehát nem kellett sok ahhoz, hogy bekapcsolódjon az indítómechanizmus. Ha ezután a fémkéz hőmérséklete meghajlítja a hőérzékeny bimetallt, létrejön a kontaktus. Black gépiesen a műszerfalon lévő hőmérő számlapjára pillantott. A robot kezének hőmérséklete szabályosan 37 °C-os volt.

– Hát nem gyönyörű? – gondolta epésen. – Itt vagyok egyedül ezzel a masinával, és semmit sem tudok kezdeni vele.

Hacsak azt nem, hogy megragad egy feszitővasat, és ripityára töri a „fickót”. Szinte kéjesen eljátszott magában ezzel a gondolattal. Szinte látta a szörnyülködést Susan Calvin arcán (ha egyáltalán képes megnyilvánulni valamiféle érzelem azon a jeges arcon, akkor az a robot pusztulása miatti szörnyülködés). Mint minden pozitronrobot, ez az egy célra tervezett szerkezet is az Amerikai Robot tulajdona volt, amely gyártotta és kipróbálta a gépeit.

Miután képzeletében megízlelte a bosszú mámorát, hirtelen kijózanodott, és körülnézett a hajón.

Hiszen eddig még csak egy helyben toporgott.

Lassan kibújt az öltönyéből, és azt óvatosan ráfektette a keskeny ágyra. Vigyázva járt helyiségről helyiségre, szemügyre vette a hiperautomatikus motor egymásba illeszkedő, jókora darabjait, ellenőrizte a kábelek lefutását, a teljesítményreléket.

Semmit sem érintett meg. Tucatnyi módja van a hipermező hatástalanításának, de ezek mindegyike végzetes lehet, ha legalább megközelítőleg nem ismeri a hiba helyét, és ennek megfelelően nem szabja meg a műveletek sorrendjét.

Újból a műszerfal előtt találta magát, és a robot komor mozdulatlanságba merevedett hátát látva kitört belőle az elkeseredés:

Áruld már el, hol a hiba!

Ösztönös vágyat érzett, hogy vakon nekiessen a hajó berendezésének, és ízzé-porrá zúzza. De erőt vett az indulatán. Ha egy hetébe kerül is, de valahogy ki fogja következtetni, hol kezdje a műveletet. Ennyivel tartozik Susan Calvinnek meg a vele kapcsolatos tervének.

Lassan megfordult, és elgondolkodva nézett körül. A hajó minden porcikáját a hajtóműtől kezdve egészen az utolsó kettős tumblerkapcsolóig alapos vizsgálatnak és ellenőrzésnek vetették alá a Hiper Bázison. Szinte elképzelhetetlen, hogy bármi meghibásodjon. Nincs a hajón egyetlen dolog sem, ami…

No igen, valami van. A robot! Ezt az Amerikai Robotnál ellenőrizték, és az anyjuk keservit, ők csak értenek hozzá! Mi is az, amit mindenki egyfolytában hajtogat? A robot természeténél fogva jobb munkát végez.

Normális körülmények között igaz is lenne ez a kijelentés, amelyet jórészt az Amerikai Robot saját reklámhadjárata sulykol az emberek fejébe. Tudnak olyan robotot készíteni, amely egy adott célra alkalmasabb az embernél. Nem egyszerűen olyan, akár az ember, hanem tökéletesebb nála.

És ahogy Gerald Black tekintetét a robotra szögezve ezen morfondírozott, összevonva szemöldökét alacsony homloka alatt, arcán egyszerre döbbenettel vegyes öröm suhant át.

Odament a robothoz, és szembeállt vele. Rámeredt a kezére, amely az idők végezetéig indítóállásban tartja a fogantyút, hacsak a hajó meg nem rándul, vagy az energiaforrás ki nem merül.

Black nagy levegőt vett.

Kutya legyek! Kutya legyek! Hátrább lépett és elgondolkozott.

– Csakis ez lehet! – jelentette ki meggyőződéssel. Bekapcsolta a hajó rádióját. A hordozósugár eleve a Hiper Bázisra volt irányítva.

– Hé, Schloss! – röffentette bele a mikrofonba. Schloss nem váratott a válaszra.

– Magasságos űr, Black…

– Hagyjuk ezt most – vágta el Black nyersen. – Semmi beszéd. Csak azt akartam tudni, hogy néznek-e…

– Hát persze. Mindannyian. Figyeljen ide…

Black azonban már kikapcsolta a rádiót. A pilótafülkében lévő tévékamerára sandított, és a hipermező-berendezésen kiválasztott egy olyan részt, amely a kamera látószögébe esik. Fogalma sem volt, hányan lesznek majd a megfigyelőszobában. Lehet, hogy csak Kallner, Schloss és Susan Calvin. De az is lehet, hogy az egész személyzet. Akárhogy is, ő majd gondoskodik a látványosságról.

Úgy vélte, a 3. számú relédoboz megfelel erre a célra. A dobozt egy falifülkében helyezték el, egy sima, hidegen hegesztett panel mögött. Black kiemelte a szerszámkészletből a ferde élű, tompa végű hegesztőpákát. Űrruháját odébb tolta az ágyon (miután a szerszámkészletét kivette belőle), és a relédobozhoz lépett.

Nem törődve baljós érzéseivel, fölemelte a hegesztőt, és a hideg varrat három pontjához érintette. A szerszám erőtere nyomban működni kezdett, az energiaáram kissé áthevítette a nyelét. A panel levált.

Black gyorsan, csaknem akaratlanul a videolemezre pillantott. A csillagok nem változtak meg. Ő maga is normálisan érezte magát.

Ez volt az utolsó bátorítás, amire szüksége volt. Fölemelte a lábát, és csizmája talpával széttiporta a fülkében előtáruló finom szerkezetet.

Finom higanypermet, üvegszilánkok, fémdarabok hullottak a padlóra.

Black zihálva szedte a levegőt. Újból bekapcsolta a rádiót.

– Schloss, ott van még?

– Igen, de…

– Akkor jelentem, hogy a Parsec hipermezőjét hatástalanítottam. Jöhetnek értem.

Gerald Black nem gondolta magát nagyobb hősnek, mint amikor útnak indult a Parsec felé, de azért érzett némi büszkeséget. Ugyanazok az emberek jöttek érte, akik felhozták ide a kis aszteroidára. Ezúttal lefelé indultak. Megveregették a hátát.

A Hiper Bázis nyüzsgő hangyabolyként fogadta és megéljenezte a visszatérő Blacket, aki integetett a tömegnek, és mosolygott, ahogy egy hőshöz illik, legbelül azonban nem érzett diadalt. Még nem. Csak várakozást. Diadalt csak később, amikor találkozik Susan Calvinnel.

Megállt a hajó ajtajában, körülnézett, de nem látta az asszonyt. Korábbi katonás tartását teljesen visszanyerve, nem titkolt elégedettséget sugárzó arccal ott várt Kallner tábornok. Mayer Schloss idegesen rámosolygott. Ronson a Bolygóközi Hírektől hevesen integetett. De Susan Calvin sehol.

Amikor kiszállt, félretolta az útjából Kallnert és Schlosst.

– Előbb megfürdöm és megebédelek.

Nem volt kétsége afelől, hogy pillanatnyilag ő diktálja a feltételeket a tábornoknak vagy bárki másnak.

Az őrség utat nyitott előtte. Amikor végre egyedül maradt, kényelmesen lefürdött és megebédelt abban a megnyugtató tudatban, hogy senki sem zavarhatja magányában, és ez egyedül tőle függ. Később üzent Ronsonért, és néhány szót szólt hozzá. Megvárta, amíg úgy érezte, hogy teljesen ura önmagának. Minden sokkal jobban alakul, mint várta. A hajó kudarca nagyszerűen a kezére játszik.

Végül fölkereste a tábornok irodáját, és elrendelte egy tanácskozás összehívását. Mert a szavait parancsként is föl lehetett fogni. A tábornok épp csak azt nem mondta, hogy „igenis, uram”, és nem szalutált hozzá.

Újból együtt volt a csapat. Gerald Black, Kallner, Schloss sőt Susan Calvin is. Most azonban Black ült a nyeregben. A robotpszichológus, aki semmit sem enyhített arca szokott komorságán, akit ugyanolyan hidegen hagyott a diadal, mint a kudarc, a magatartásában bekövetkezett finom változásból ítélve átengedte neki a reflektorfényt.

Dr. Schloss a hüvelykujja körmét rágcsálva kelletlenül megszólalt:

– Dr. Black, mi mindannyian nagyon hálásak vagyunk a bátorságáért meg a sikeréért. – Aztán, mint aki hirtelen megkönnyebbül a benne fölhalmozódott feszültségtől, hozzátette: – Meg kell azonban jegyeznem, hogy a relédoboz szétrugdosása nem volt valami bölcs dolog, és hm… aligha méltó a sikeréhez.

– Ellenkezőleg – vitatkozott Black –, ez volt az a lépcső, amely mindenképpen garantálta a sikert. Tudja (dobta be az első számú bombát), akkorra én már rájöttem, hol történt a hiba.

– Igazán? – pattant föl Schloss. – Biztos ön ebben?

– Menjen oda maga is. Most már veszélytelen. Meg fogom mondani, hol keresgéljen.

Schloss lassan visszaült a helyére. Kallner tábornokból kitört a lelkesedés:

– Eddig ez a legjobb hír, ha igaz!

– Persze hogy igaz – mondta Black. Tekintete Susan Calvinre siklott, aki nem szólt egy szót sem.

Black élvezte, hogy ó uralja a helyzetet. Bedobta hát a második számú bombáját is:

– Természetesen a robot. Hallja, dr. Calvin?

Susan Calvin most szólalt meg először.

– Hallom hát – mondta. – Ami azt illeti, erre magam is számítottam. Ez volt a hajón az egyetlen berendezési tárgy, amelyet nem ellenőriztek a Hiper Bázison.

Black úgy érezte magát, mint akit fejbe kólintottak.

– Erről nem szólt eddig.

– Mint ahogy dr. Schloss ismételten utalt rá – felelte dr. Calvin –, én nem vagyok éterikai szakember. A sejtéseim – és ez nem volt több sejtésnél – ezért könnyen tévesnek bizonyulhatnak. Úgy éreztem, helytelen lett volna, ha a küldetése előtt befolyásolom.

– Akkor azt is sejti talán – firtatta Black –, hogy mi a hiba vele?

– Nem, uram.

– A robot ugye jobb, mint az ember? Nos, éppen itt van a baj. Nem furcsa, hogy a hiba éppen az Amerikai Robot különleges szerkezetében van? Úgy tudom, önök azzal hivalkodnak, hogy az embernél is jobb robotokat csinálnak.

Szavainak össztüzét az asszonyra irányította, de az csupán felsóhajtott.

– Kedves dr. Black, én nem vagyok felelős reklámosztályunk szlogenjeiért.

Black úgy érezte, újból fejbe kólintották. Ez a nőszemély nem is volt könnyű préda.

– Maguk megépítettek egy robotot, amely képes helyettesíteni az embert a Parsec kormányánál. Az volt a feladata, hogy maga felé rántsa és megfelelő helyzetbe hozza az indítókart, és hagyja, hogy a keze melege megteremtse a végső kontaktust. Elég egyszerű, nem, dr. Calvin?

– Elég egyszerű, dr. Black.

– És ha a robotot nem tervezik tökéletesebbre, mint amilyen az ember, akkor ez sikerült is volna. Sajnos azonban az Amerikai Robot úgy érezte, hogy mindenképpen felül kell múlnia az embert. A robotnak azt parancsolták, hogy erősen rántsa magához az indítókart. Erősen! – ezt a szót még meg is ismételték, nyomatékosították, hangsúlyozták. A robot pedig megtette, amire utasítást kapott. Erősen magához rántotta a kart. Egyetlen baj volt csupán. Az ő ereje legalább tízszeresen felülmúlja egy átlagember erejét, amelyre az indítókart méretezték.

– Csak nem azt akarja mondani…

– Igenis azt mondom, hogy a kar meggörbült. Csak annyira, hogy kizökkenjen a helyéről a kapcsoló. Így amikor a robot kezének a melege meghajlította a bimetallt, a kontaktus nem jött létre. Ez, dr. Calvin – tette hozzá vigyorogva –, nem csupán egyetlen robot kudarca. Hanem jelképezi az egész robotika csődjét.

– Ugyan, dr. Black – mondta Susan Calvin fagyosan –, maga misszionárius indulattal támadja a logikát. A robot nemcsak brutális erővel, hanem megfelelő értelemmel is föl van ruházva. Ha azok, akik a parancsot adták neki, az ostoba „erősen” határozó helyett számokat, pontos adatokat használnak, mindez nem történt volna meg. Minden a legnagyobb rendben ment volna, ha azt mondják: „fejts ki ötvenöt kilopond nagyságú erőt”.

– Ön tulajdonképpen elismeri azt – csapott le rá Black –, hogy egy robot nélkülözi az emberi találékonyságot és beleélő képességet. Biztosíthatom önt, hogy az emberek ott a Földön így fogják megítélni a dolgot, és aligha lesznek hajlandók elnézni az Amerikai Robotnak ezt a kudarcot.

– Lassan a testtel, Black – csattant föl Kallner vezérőrnagy visszanyerve méltóságteljességét –, ha nem tudná, a történtek nem tartoznak a nyilvánosságra!

– Sőt mi több – kapott a szón egyszerre Schloss is –, a maga állítását még nem ellenőriztük. Majd küldünk embereket a hajóra, és megnézzük. Könnyen lehet, hogy nem is a robot a ludas.

– Majd maga gondoskodik róla, nem igaz, hogy ez legyen a vizsgálat eredménye. Igaz? Kérdés persze, hogy mennyire fognak hinni az emberek az érdekelt félnek. Ráadásul nekem még van más közölnivalóm is. – Készenlétbe helyezte a hármas számú bombát, és előrukkolt vele: – Azonnali hatállyal benyújtom a lemondásomat. Haladéktalanul kilépek ebből a programból.

– Miért? – kérdezte Susan Calvin.

– Azért, mert mint ahogy ön mondta, dr. Calvin, én egy misszionárius vagyok. Fölvállaltam egy missziót. Tartozom azzal a Föld lakóinak, hogy fölvilágosítsam őket: a robotkorszak eljutott arra a pontra, amikor az emberi életet alacsonyabbra értékelik, mint egy robotét. Ma már az is lehetséges, hogy egy embert parancsszóra veszélynek tesznek ki, mert egy robot túlságosan értékes ahhoz, hogy kockáztassák. Meggyőződésem, hogy a földlakóknak tudomására kell ezt hozni. Sokan fenntartással viseltetnek a robotokkal szemben. Az Amerikai Robotnak magán a Földön nem is sikerült eddig legalizálnia a robotok használatát. Úgy hiszem, dr. Calvin, hogy az én mondanivalóm föl fogja tenni az i-re a pontot. A mai nap erőfeszítéseivel el fogjuk érni, hogy magát, a cégét meg a robotjait ki fogják söpörni a Naprendszerből.

Black jól tudta, hogy ha előre figyelmezteti az asszonyt, alkalmat ad neki, hogy felkészüljön a védekezésre. Ezt nem engedhette meg.

Attól a perctől kezdve, hogy elindult a Parsecre, ennek a pillanatnak élt, és most mondjon le róla?

Elégtétellel nyugtázta, hogy Susan Calvin fakó szemében megvillan valami, és arcát halvány pír önti el.

– Most hogy érzi magát, tudós asszonyság? – gondolta kárörvendően.

– Nem fogadjuk el a lemondását, Black – mondta Kallner –, mint ahogy azt sem fogjuk megengedni…

– Hogy tilthatná meg nekem, tábornok? Vagy talán nem hallott róla, hogy hős vagyok? És a jó öreg Földanyó sokat ad a hőseire. Mindig is sokat adott. Hallani akarnak engem, és minden szavamat szentírásként fogadják. És nem fog tetszeni nekik, ha gáncsot vetnek nekem, legalábbis addig, amíg a személyem friss szenzáció. Már beszéltem is Ronsonnal, a Bolygóközi Hírek munkatársával, és közöltem vele, hogy nagy sztorim van a számukra, valami, ami minden kormányhivatalnok és tudományos igazgató alól ki fogja húzni a bársonyszéket. A bolygóköziek ott fognak várni a sor élén, kíváncsian, hogy mit hoztam nekik. Így hát mit tehetnek velem, hacsak nem puffantanak le? De szerintem többet árthatnának maguknak, ha ezt megpróbálnák.

Black bosszúja teljes volt. Nem hallgatott el semmit. Az utolsó szóig kipakolt. Fölállt, hogy távozzék.

– Egy pillanat, dr. Black – állította meg Susan Calvin. Halk szavainak tekintélyes súlya volt.

Black, akár a kisdiák a tanító szavára, önkéntelenül megtorpant, és ezt ellensúlyozandó, maró gúnnyal megkérdezte:

– Felteszem, hogy most magyarázkodni óhajt, nemde?

– Eszemben sincs! – felelte az kimérten. – Maga már mindent megmagyarázott, és nem is rosszul. Azért esett magára a választásom, mert tudtam, hogy maga meg fogja érteni. Bár azt hittem, hamarább rá fog jönni. Már korábban is volt szerencsém magához. Tudtam, hogy nem szereti a robotokat, és ezért semmilyen illúziót nem táplál velük kapcsolatosan. Az anyagából, amelyet kikértem a megbízatása előtt, megtudtam, hogy maga helytelenítette ezt a robotot a kísérlethez. A felettesei ezt hibájául rótták fel, én azonban éppenséggel a javára írtam.

– Mi a csudát hablatyol itt össze, doktor? Már megbocsásson a gorombaságomért.

– Azt, hogy magának meg kellett volna értenie, miért nem küldhettünk föl robotot erre a feladatra. Mert mit is mondott éppen maga? Valamit arról, hogy a robot hiányosságait az ember találékonyságával és beleélő képességével kell ellensúlyozni. Fején találta a szöget, fiatalember. A robotokból hiányzik a találékonyság. Az ő értelmük véges, és az utolsó törtszámig ki lehet számítani. Egyébként ez az én szakmám.

– Nos, ha a robot parancsot kap, egy pontos parancsot, akkor azt teljesíti. Ha viszont ez az utasítás pontatlan, képtelen arra, hogy további parancsok nélkül kijavítsa a saját tévedéseit. Vagy nem éppen ilyesmiről számolt be azzal a robottal kapcsolatban ott a hajón? Miként küldhetnénk hát föl egy robotot azzal, hogy találja meg a hibát a berendezésben, ha egyszer nem láthatjuk el őt pontos utasításokkal, minthogy mi magunk sem tudunk semmit a hiba természetéről? Egy robotnak nem lehet olyan utasítást adni, hogy „keresd meg a hibát”, ilyenre csak az ember képes.

Black hirtelen lehuppant a székére, és elképedve meredt a pszichológusnőre. Annak szavai éles késként hasítottak a tudatába, és rádöbbent, hogy eddig túlságosan tág teret engedett indulatainak. Azt vette észre, hogy képtelen az asszonyt megcáfolni. S ami még ennél is rosszabb: kénytelen volt elismerni, hogy vesztett. Nagy nehezen kinyögte:

– Ezt akkor is elárulhatta volna, mielőtt fölmentem oda.

– Megtehettem volna – értett egyet dr. Calvin –, de láttam a maga nagyon is természetes félelmét, hogy elveszítheti az ép elméjét. Egy ilyen mindent elnyomó félelem gátolta volna magát az eredményes vizsgálatban, és úgy gondoltam, jobb, ha meghagyom abban a hitben, hogy csak azért küldöm föl magát, mert a robotot többre értékelem. Ez fel fogja magát dühíteni, és a düh, kedves dr. Black, néha nagyon is hasznos szenvedély. Egy dühös ember sohasem fél annyira, mint egyébként. És nem is tévedtem, igaz? – Két kezét lazán összekulcsolta az ölében, és az arca, mint életében még talán soha, csaknem mosolygósra derült.

– A fene egye meg! – fakadt ki Black megadóan.

– Most pedig – folytatta Susan Calvin –, ha tanácsolhatok valamit, menjen vissza a munkájához, élvezze ki a hősnek kijáró csodálatot, és mesélje el riporter barátjának hőstettének minden részletét. Legyen ez a nagy újság, amit megígért neki.

Black lassan, vonakodva bólintott.

Schloss megkönnyebbülten fölsóhajtott, Kallner szélesen elvigyorodott. Egyikük sem szólt egy szót sem, amíg Susan Calvin beszélt, most is csak némán nyújtották jobbjukat.

Black elfogadta a kezüket, és kissé vonakodva megrázta. A pszichológusnőhöz fordulva pedig azt mondta:

– A maga szerepét kellene inkább közhírré tenni, dr. Calvin.

– Ne butáskodjon, fiatalember – hárította el az jegesen. – Nekem ez a munkám.

A CSILLAGOKBA!

i. sz. 2031

Amikor Susan Calvin visszatért a Hiper Bázisról, Alfred Lanning már várt rá. Az öregember sohase beszélt a koráról, mégis mindenki tudta, hogy túl van a hetvenötön. De az agya még jól vágott. Helyét a kutatási osztály élén ugyan már Peter Bogert vette át, ez azonban nem akadályozta meg őt abban, hogy mint nyugalmazott igazgató naponta bejárjon a hivatalába.

– Hol tartanak a hiperatom-hajtóművel? – kérdezte.

– Fogalmam sincs róla – válaszolta Susan Calvin epésen. – Nem érdeklődtem.

– Hm. Jó lesz sietniük vele. Mert ha nem, az Egyesült Robot megelőzi őket. És minket is.

– Az Egyesült Robot? Hát azoknak mi közük ehhez?

– Nemcsak nekünk vannak gondolkodó gépeink. A mieink ugyan pozitronosak, ez azonban még nem jelenti, hogy szükségképpen jobbak is, mint a többi. Robertson holnapra széles körű értekezletet hívott össze ebben az ügyben. Csak magukat várta, hogy visszajöjjenek.

Robertson, az Amerikai Robot és Gépember Rt. elnöke, a vállalat alapítójának fia hegyes orrával a vezérigazgató felé bökött. Ádámcsutkája vadul ugrándozott fel-alá.

– Kezdjünk hozzá – mondta. – Halljuk, mi a helyzet?

– Arról van szó, főnök – kezdte a vezérigazgató élénken –, hogy az Egyesült Robot egy hónappal ezelőtt egy faramuci javaslatot tett nekünk. Leraktak itt nálunk jó öt tonna papirost különféle számításokkal, egyenletekkel és így tovább. Az egész egy konkrét probléma körül forog, s erre akarnak az Agytól választ kapni. Feltételeik a következők… – Vastag ujjain számolta az egyes pontokat. – Százezer dollárt fizetnek, ha a problémának nincs megoldása, és mi meg tudjuk adni a megoldáshoz hiányzó tényezőket. Ha van megoldása, kétszázezer dollárt fizetnek, plusz megtérítik a szóban forgó gépezet megépítésének költségeit, és felajánlják az abból eredő haszon egynegyedét. A probléma egy csillagközi hajtómű előállítására vonatkozik…

Robertson a homlokát ráncolta, sovány teste megmerevedett.

– És mindezt annak ellenére, hogy nekik is megvan a saját gondolkodógépük?

– Igen. Valami tehát gyanús ebben a javaslatban. Most folytasd te, Lewer.

Abe Lewer a tárgyalóasztal túlsó végén fölpillantott, és borostás álla halkan sercegett, ahogy mosolyogva végigsimított rajta.

– Úgy áll a dolog, elnök úr, hogy az Egyesült Robotnak csak volt gondolkodógépe. A gép elromlott…

– Mi…icsoda? – Robertson félig fölemelkedett ültéből.

– Ahogy mondom. Elromlott. Kaput. Senki se tudja, hogyan történt, de nekem sikerült kiszimatolnom egy-két érdekes feltevést. Többek között azt, hogy a masinától azoknak az adatoknak az alapján, amelyekkel hozzánk is jöttek, egy csillagközi hajtómű megszerkesztését kívánták, s ettől bedöglött. Ócskavas, mehet a selejtbe.

– Érti a figurát, főnök? – kérdezte a vezérigazgató diadalmasan. – Érti, honnét fúj a szél? Nincs olyan számottevő ipari kutatócsoport, amely ne próbálkoznék az űrhajómotorral, ám az élen eddig az Egyesült Robot és mi jártunk, hála szuperrobotagyainknak. És most, hogy nekik sikerült tönkretenniük a magukét, egyedül maradtunk a mezőnyben. Itt van a kutya elásva. Legalább hat esztendőbe telik, amíg egy új masinával elkészülnek, s így reménytelen a helyzetük, hacsak nem tudják ugyanezzel a problémával a mi gépünket is tönkretenni.

– Sötét gazemberek! – fortyant fel az elnök.

– Várjon, főnök. Még nincs vége. – A vezérigazgató széles mozdulattal Lanningre mutatott. – Lanning, most te folytasd.

Dr. Alfred Lanning enyhe gúnnyal figyelte a tárgyalást. Általában ez az érzés töltötte el, ha a sokkal jobban fizetett kereskedelmi és áruosztályok machinációiról hallott. Valószínűtlenül ősz szemöldökét ráncolta, és száraz hangon kezdett beszélni:

– Bár a probléma tudományos szempontból nézve nem egészen világos, mindenesetre tüzetes vizsgálatot érdemel. Az elméleti fizika mai állása alapján a kozmikus utazást… vitathatónak kell mondanunk. Teljesen nyitott kérdésről van szó, és azok az adatok, amelyeket az Egyesült Robot gondolkodógépébe adagolt – feltéve, hogy azonosak a nekünk megküldött számításokkal –, hasonlóképpen vitathatók. Matematikai osztályunk alapos elemzésnek vetette alá az egész anyagot, és az Egyesült Robot látszólag mindent figyelembe vett. A nekünk megküldött anyag magában foglalja a Franciacci-féle űrhajó-teória összes ismert tényezőjét, valamint az asztrofizika és az elektronika valamennyi idevágó adatát. Hatalmas komplexumról van szó.

Robertson, aki idegesen hallgatta Lanning magyarázatát, most közbeszólt:

– Túl bonyolult ahhoz, hogy az Agy megbirkózzék vele?

Lanning határozottan nemet intett.

– Dehogyis. Az Agy képességeinek nincs határa. Egészen másról van szó. A nehézség a robotika törvényeiből adódik. Az Agy ugyanis nem hajlandó megoldani olyan problémákat, ahol a megoldás az emberekre nézve ártalmas, esetleg halált okozó elemeket tartalmaz. Tehát ami az Agyat illeti, az ilyen jellegű problémák megoldhatatlanok. Mármost ha egy efféle problémát visszautasítást nem tűrő formában teszünk fel, az Agy, amely végül is csupán egy robot, dilemma elé kerül: nem válaszolhat, de nem is tagadhatja meg a választ. Valami ilyen történhetett az Egyesült Robot gépével.

Elhallgatott, de a vezérigazgató noszogatni kezdte:

– Folytasd csak, Lanning. Magyarázd el úgy, ahogyan nekem elmagyaráztad. Lanning összeszorította ajkát, és dr. Susan Calvin felé pillantott. A pszichológusnő most tekintett föl ölében pihenő, összekulcsolt kezéről.

– A robotok – mondta halk, szenvtelen hangon – egészen meghökkentő módon reagálnak a dilemmákra. A robotpszichológia ugyan még gyerekcipőben jár, ezt én, a szakember mondom önöknek, fontosságát azonban mégsem szabad lebecsülni. Hiszen a robot pozitronagya, minden bonyolultsága ellenére, emberi alkotás, tehát megszerkesztésénél az emberi értékítéletek voltak irányadók. Ha egy emberi lény – folytatta Calvin – valamilyen megoldhatatlan probléma elé kerül, igen gyakran irrealitásokba menekül: az illúziók világába húzódik vissza, rákap az italra, hisztérikus rohamok vesznek erőt rajta, vagy esetleg a vízbe öli magát. Végső soron ezek mind azt jelentik, hogy az illető nem mer vagy nem tud szembenézni a valósággal. Ugyanez érvényes robotra is. Kevésbé súlyos dilemma esetén a vezetékek egy részében zavarok lépnek fel, a legsúlyosabb esetben pedig valamennyi pozitronagypálya helyrehozhatatlanul kiég.

– Értem – mondta Robertson, holott egy szót sem értett az egészből. – És mi a helyzet az Egyesült Robot csillagközi hajtóművével?

– Nem kétséges – felelte dr. Calvin –, hogy ez a probléma valamilyen tilalmas elemet tartalmaz. De az Agy lényegesen különbözik az Egyesült Robot gondolkodógépétől.

– Úgy van, főnök, ez az! – vágott közbe energikusan a vezérigazgató. – Erről nem szabad megfeledkezni, mert ez a dolog lényege.

Susan Calvin szeme felvillant szemüvege mögött. A pszichológusnő türelmesen folytatta:

– A helyzet az, elnök úr, hogy az Egyesült Robot gépeinek, beleértve a szupergondolkodójukat, nincs egyéniségük. Megszerkesztésüknél kizárólag a gyakorlatiasság elvét tartják szem előtt, és nem is tehetnek másként, mert nem rendelkeznek a mi alapvető szabadalmunkkal, az érzelmileg telített agypályákkal. Az ő gondolkodójuk voltaképpen csak egy roppant méretű elektronikus számológép, s így nem csoda, ha egy dilemmától azonnal tönkremegy. Ezzel szemben – fejtegette tovább Susan Calvin – a mi gépünknek, az Agynak határozott egyénisége van – gyermeki egyénisége. Logikai képességei felülmúlhatatlanok, de valójában mégiscsak egy idiot savantra – bölcs őrültre – emlékeztet. Tulajdonképpen nem is érti, amit tesz, csak megteszi. És mint a gyermek, simulékony. Mondhatni, nem veszi túlságosan komolyan az életet. – Egy pillanatnyi szünet után így folytatta: – Tervünk a következő. Az Egyesült Robot anyagát logikai egységekre bontjuk szét, és ezeket egyenként, kellő óvatossággal beadagoljuk az Agyba. Amikor elérünk ahhoz a tényezőhöz, amely a dilemmát okozza, az Agy – gyermeki természete következtében – habozni fog. Mert az ítélőképessége nem érett. Mielőtt tehát fölismerné, hogy dilemmával került szembe, működésében észlelhető szünet áll majd be. És ebben a szünetben önműködően visszadobja a szóban forgó egységet, mielőtt még az agypályái működésbe jönnének és tönkremehetnének.

Robertson ádámcsutkája fel-alá ugrált.

– Biztos ebben?

– Elismerem – válaszolta Susan Calvin leplezett türelmetlenséggel –, hogy ilyen laikus fogalmazásban nem hangzik túlságosan meggyőzőnek. Annak viszont nem volna értelme, hogy a matematikájával is előhozakodjam. Biztosíthatom, hogy úgy van, ahogy mondom.

A vezérigazgató azonnal megtörte a rövidke csendet:

– Ez hát a helyzet, főnök. Ha elfogadjuk az Egyesült Robot ajánlatát, a következőképpen fogunk eljárni. Az Agy megmondja nekünk, hogy melyik logikai egység tartalmazza a dilemmát. És akkor már meg tudjuk majd állapítani, hogy mi okozza, így van, dr. Bogert? – Bogert bólintott. – Tehát Bogert egyetért velem, s nála jobb matematikust keresve se lehetne találni. Az Egyesült Robotnak azt fogjuk válaszolni, hogy nincs megoldás, megadjuk a hiányzó tényezőket, és beinkasszáljuk a százezer dollárt. Nekik lesz egy elromlott gépük, nekünk meg egy ép. És egy-két éven belül megcsináljuk az űrjárót, vagy ahogy egyesek nevezik, a hiperatommotort. Akárminek nevezzük, világszenzáció lesz.

Robertson elégedetten kuncogva nyúlt a tolla után.

– Hadd látom azt a szerződést. Hol írjam alá?

A páncéltermet, amelyben az Agy állt, a lehető leggondosabban őrizték. Amikor Susan Calvin belépett, az egyik ügyeletes műszerész épp a következő kérdést tette fel a gépnek:

– Ha másfél tyúk másfél nap alatt másfél tojást tojik, akkor kilenc tyúk kilenc nap alatt hány tojást tojik?

– Ötvennégyet – felelte az Agy.

– Látod, pupák! – fordult társához a műszerész.

Dr. Calvin elköhentette magát, amire az ügyeleteseknek hirtelen rendkívül sok dolguk akadt. A pszichológusnő azonban máris intett, hogy távozzanak.

Az Agy egy mindössze két láb átmérőjű gömb volt. A gömbben – tökéletesen kondicionált héliumatmoszférában, teljesen rezgés-és sugárzásmentes térben foglaltak helyet az Agy hihetetlenül bonyolult pozitronos pályái. A terem többi részét azok a tartozékok töltötték be, amelyek a gömb és a külvilág közti kapcsolat céljait szolgálták, vagyis az Agy hangja, karja, érzékszervei.

– Hogy vagy? – kérdezte halkan dr. Calvin. Az Agy élénk, lelkes hangon válaszolt:

– Pompásan, Miss Susan. Látom, kérdezni akar tőlem valamit. Ilyenkor ugyanis mindig könyvet tart a kezében.

– Eltaláltad, Agy – válaszolta mosolyogva dr. Calvin –, csak ezzel még várnunk kell egy kicsit. Nehéz kérdésről van szó. Annyira bonyolult, hogy írásban tesszük fel neked. Előbb azonban beszélni szeretnék veled.

– Remek. Szeretek beszélgetni.

– Figyelj rám. Egy kis idő múlva dr. Lanning és dr. Bogert itt lesznek azzal a bonyolult kérdéssel. Részletekben fogjuk feltenni neked, nagyon lassan és nagyon kis részletekben, mert azt szeretnénk, ha igen-igen óvatos volnál. Azt fogjuk kérni tőled, hogy a kapott adatok alapján építs nekünk valamit, ha képes vagy rá. De már előre figyelmeztetlek, hogy a megoldás esetleg… emberre ártalmas elemet is tartalmazhat.

– Teringettét! – mondta az Agy halk, elnyújtott hangon.

– Most jól figyelj. Ha eljutunk ahhoz az adatcsoporthoz, amely veszélyt, esetleg halált jelent, ne izgasd fel magad. Minket, tudod, még az se bántana, ha kiderülne, hogy a megoldás halállal jár. Egyáltalában nem bántana. Ha tehát eljutsz a szóban forgó ívhez, egyszerűen állj meg, add vissza, és kész! Érted?

– Hogyne. De emberhalál?! Az szörnyű volna!

– Na jól van. Már hallom dr. Lanning és dr. Bogert lépéseit. Ők majd megmondják neked, miről van szó, és akkor elkezdjük. Te csak légy jó fiú…

Lassan adagolták be az íveket. Minden egyes ív után furcsa, halk, kuncogó zaj hallatszott, a működő Agy surrogása. Aztán rövid szünet jelezte, hogy jöhet a következő ív. Órákig tartott a művelet, hisz mintegy tizenhét vastag matematika-fizika könyvnek megfelelő anyagot adagoltak be az Agyba.

A három tudós homlokán egyre sűrűbbek, egyre mélyebbek lettek a ráncok. Lanning bőszen motyogott az orra alatt, Bogert előbb csak nézegette, majd szórakozottan rágni kezdte a körmét. Amikor az utolsó vastag ívcsomó is eltűnt, Calvin halálsápadtan odaszólt a férfiaknak:

– Valami baj van.

– Az lehetetlen. – Lanning alig bírta kinyögni a szavakat. – Tönkrement volna?

– Agy?! – szólt Susan Calvin reszkető hangon. – Hallasz engem, Agy?

– Mi…? – hangzott a szórakozott válasz. – Mit óhajt, Miss Susan?

– A megoldást. Hogy meg tudod-e…

– Ó, igen! Meg tudom csinálni. Felépítem maguknak az egész űrhajót. Könnyűszerrel, ha adnak mellém robotokat. Gyönyörű szép hajót építek. Körülbelül két hónap alatt meglesz.

– És nem ütköztél… semmi nehézségbe?

– Elég soká kellett töprengenem rajta – hangzott a válasz.

Dr. Calvin néhány lépést hátrált. Az élet színe még nem tért vissza sovány arcára. Intett a többieknek, hogy menjenek ki.

Susan Calvin szobájában ültek.

– Nem értem – mondta a pszichológusnő. – A beadagolt anyagnak valami dilemmát… valószínűleg halálos veszedelemmel járó problémát kellett tartalmaznia. Ha itt valami tévedés történt…

– A gép értelmesen beszélt – jegyezte meg nyugodtan Bogert. – Úgy látszik, nem került semmiféle dilemma elé.

De a pszichológusnőt ez nem nyugtatta meg.

– Dilemma és dilemma közt különbség van. És különféle módokon lehet meghátrálni előlük. Tegyük föl, hogy az Agy csak könnyebb sérülést szenvedett. Csak olyan mérvű sérülést, hogy most abban a tévhitben ringatja magát, meg tudja oldani a problémát, holott a valóságban nem tudja. Vagy tegyük fel, hogy valamilyen nagyon veszedelmes szakadék szélén tántorog, és a legkisebb érintésre belezuhanhat.

– De azt is föltehetjük – mondta Lanning –, hogy nincs semmiféle dilemma. Hogy az Egyesült Robot gépe valamilyen más problémán vérzett el, vagy pusztán mechanikai okokból ment tönkre.

– Még akkor sem szabad kockázatot vállalnunk – makacskodott dr. Calvin. – Ide figyeljenek, ettől a perctől kezdve senki még csak rá se nézhet az Agyra. Átveszem az ügy intézését.

– Rendben van – sóhajtott Lanning. – Vegye át. De közben azért az Agy építse meg az űrhajót. És ha elkészül vele, kipróbáljuk. – Aztán elgondolkodva hozzátette: – De erre a legjobb próbapilótáinkat kell beállítanunk.

Michael Donovan erélyes mozdulattal lesimította vörös fürtjeit, mit se törődve azzal a ténnyel, hogy rakoncátlan haja megint csak fölágaskodik.

– Ide süss, Greg – mondta –, azt mesélik, kész az űrhajó. Senki se tudja, miféle, de kész van. Gyere, Greg, ragadjuk meg a kormányrúdját.

– Hagyd abba, Mike – felelte Powell unottan. – A te humorod még azon frissiben is löttyedt, ez a dohos szobalevegő pedig, úgy látszik, még csak árt neki.

Donovan újabb eredménytelen kísérletet tett, hogy lesimítsa haját.

– Engem nem is annyira ez az öntöttvas zseni meg a bádoghajócskája izgat, hanem a füstbe ment vakációm. És ez az egyhangúság! Ezek az összevissza dumák és számítgatások, tetejében folyton csak hibás számítgatások. Mondd, miért kell mindig nekünk kapnunk az ilyen munkákat?

– Azért – válaszolta nyájasan Powell –, mert értünk nem kár. De most pofa be! Lanning dokit látom jönni.

Lanning jött feléjük. Ősz szemöldöke változatlanul dús volt, alakját se hajlította meg a kor, sőt csak úgy duzzadt az életerőtől. Hármasban szótlanul fölkapaszkodtak a reptérre, ki a nyílt térségre, ahol a néma robotok – ezúttal nem emberi parancsnak engedelmeskedve – egy hajót építettek.

Jobban mondva, már be is fejezték az építést.

– A robotok leálltak – mondta Lanning. – Ma egyetlenegy lépést se tettek.

– Kész volna? – kérdezte Powell. – Teljesen kész?

– Honnét tudjam? – válaszolta morcosan Lanning, és a homlokát ráncolta. – Úgy látszik, kész. Sehol egyetlen heverő alkatrész, a belseje meg csupa ragyogás.

– Ön már volt odabent?

– Csak egy pillanatra. Én nem vagyok űrpilóta. Értenek maguk a modern motorelmélethez?

Donovan Powellre nézett, Powell meg Donovanre.

– Nekem van pilótaigazolványom, uram – felelte Donovan –, de amikor utoljára megnéztem, nem láttam rajta semmit se hipermotorokra, se kozmikus navigációra vonatkozóan. Csak a megszokott, háromdimenziós kasztnikra érvényes.

Alfred Lanning helytelenítő pillantást vetett rá, s amilyen hosszú orra volt, akkorát horkantott.

– Nem baj. Vannak még szakembereink – mondta fagyosan. Már indulóban volt, amikor Powell a könyökénél visszafogta.

– Szabad már bemenni a hajóba, uram?

Az öreg igazgató habozva dörgölgette az orrát.

– Azt hiszem, igen. Legalábbis maguknak szabad.

Donovan utána pillantott, s egy rövid, kifejező szócskát mormolt. Powellhez fordult.

– Be szívesen tartanék tükröt elébe, hogy egyszer amúgy alaposan megnézze a fizimiskáját!

– Sok a szöveg, Mike. Gyere.

A hajó belsejében minden tipp-topp volt, ezt egyetlen pillantásra látni lehetett. Nincs olyan szőröző őrmester, aki ennél ragyogóbbra kisuvickolhatta volna. Az ezüstösen csillogó falakon egyetlen ujjnyom se éktelenkedett.

És sehol egyetlen szöglet: a falak, a padló, a mennyezet lágyan olvadtak egymásba. A rejtett világítás hideg, fémes ragyogásában Powellék zavarodottan bámulták hat hűvös tükörképüket.

A főfolyosó, egy keskeny hosszú, visszhangos alagút, teljesen egyforma szobák között vezetett.

– Úgy látszik, ebben a hajóban kizárólag falba épített bútorok vannak – jegyezte meg Powell. – Vagy talán itt se leülnie, se aludnia nem szabad az embernek.

Az utolsó, az űrhajó orrához legközelebb eső szoba végre megtörte az egyhangúságot. A fémburkolatban itt fényelnyelő üvegből készült hajlított ablak volt, alatta egyetlen nagy számlap világított, mozdulatlan mutatója a nullán állt.

– Nézd csak! – kiáltott fel Donovan, és a finoman vonalkázott skálára mutatott. A skálán egyetlen szó volt olvasható: „parszek”[12], a fokbeosztásos, kerek mérőkészülék jobb oldalán pedig egy aprócska szám állt: 1 000 000.

Két szék is volt a szobában, súlyos, széles öblű, párnázatlan székek. Powell óvatosan leült az egyikbe, s kiderült, hogy pompásan simul a test idomaihoz, kényelmes ülés esik benne.

– Mi a véleményed erről az egészről? – kérdezte Powell.

– Ha engem kérdezel, az Agynak agyláza van. Menjünk innét.

– Nem akarsz egy kicsit körülnézni?

– Én már körülnéztem. Jöttem, láttam, s elegem van belőle! – Donovan vörös hajszálai egyenként ágaskodtak fölfelé. – Greg, menjünk innét. Én öt másodperccel ezelőtt leköszöntem az állásomról, ide meg idegeneknek tilos a belépés.

Powell önelégülten mosolygott, és a bajszát simogatta.

– Oké, Mike. Fő a hidegvér. Az előbb még én is ideges voltam, de már nem vagyok.

– Már nem? Miért nem? Tán fölemelted az életbiztosításodat?

– Mike, ez az űrhajó az életben nem fog elindulni.

– Honnét tudod?

– A farától az orráig végigmentünk rajta, ugye?

– Valószínűleg.

– Nem valószínűleg, hanem biztosan! És láttál valahol pilótafülkét? Mindössze ez az egy ablak van itt, meg ez a fényévmérő műszer. Láttál valahol vezérlőművet?

– Nem.

– És motort?

– Szent Habakkuk, azt sem.

– Na akkor gyerünk, vigyük meg a hírt Lanningnek.

Szitkozódva végigmentek a jellegtelen folyosókon, és végül belebotlottak egy pár lépés hosszú átjáróba, amely a zsilipkamrához vezetett.

– Te zártad be ezt a vacakot, Greg? – kérdezte Donovan meghökkenve.

– Én hozzá se nyúltam. Rántsd meg a fogantyút.

Donovan arca eltorzult az erőfeszítéstől, de a fogantyú nem mozdult.

– Vészkijáratot sehol se láttam – mondta Powell. – Ha itt valami elromlott, úgy kell majd minket kiolvasztani innét.

És várhatjuk, amíg rájönnek, hogy valamelyik hülye bezárt ide bennünket – háborgott Donovan.

– Menjünk vissza abba az ablakos szobába. Csak onnét hívhatjuk fel magunkra a figyelmet.

Csakhogy csalódtak.

Az utolsó szoba ablakából már nem kék eget láttak. Csupán végtelen feketeséget s rajta fényes, sárga csillagokat. A világűrt!

Két tompa huppanás hallatszott: Mike Donovan és Greg Powell egyszerre rogytak le székükbe.

Alfred Lanning irodájának ajtaja előtt dr. Calvinbe ütközött. Idegesen szivarra gyújtott, és betessékelte a pszichológusnőt.

– Susan, kérem – mondta odabent –, már jó ideje várunk, és Robertson kezdi elveszíteni a türelmét. Mire jutott az Aggyal?

Susan Calvin széttárta a karját.

– Hiába türelmetlenkedik. Az Agy ezerszer értékesebb, mint amit kötbérben esetleg kifizetünk.

– De már két hónap óta faggatja.

A pszichológusnő szenvtelen hangja valahogyan baljóslatú volt.

– Akarja maga folytatni a vizsgálatot?

– Ugyan. Tudja, hogy nem így gondoltam.

– Tudom. – Dr. Calvin idegesen dörzsölgette a kezét. – Nem könnyű dolog. Hízelgek neki, óvatosan kérdezgetem, de eddig nem jutottam semmire. A reakciói nem normálisak. A válaszai… a válaszai valahogy furcsák. De nem tudok rátapintani, hogy miért. És amíg nem tudjuk, mi a baj, minden lépést alaposan meg kell fontolni. A legegyszerűbb kérdés vagy megjegyzés… a szakadékba taszíthatja… és akkor… és akkor itt állunk egy teljesen hasznavehetetlen masinával. Vállalná ezt a kockázatot?

– Az Első Törvényt semmi esetre se szegheti meg.

– Eleinte én is azt hittem, de…

– Most már ebben se biztos? – kérdezte Lanning mélységes megdöbbenéssel.

– Én, Alfred, semmiben se vagyok biztos…

A vészjelző csengő hirtelen, ijesztően fölberregett. Lanning görcsös mozdulattal lenyomta a megafon hangját. A lihegő hang hallatára kővé dermedt.

– Susan… – nyögte ki végül. – Hallotta? A hajó elindult. Én meg fél órával ezelőtt odaküldtem azt a két pilótát. Azonnal beszélnie kell az Aggyal.

Susan Calvin erőltetett nyugalommal kérdezte:

– Agy, mi történt a hajóval?

– Az én hajómmal, Miss Susan? – kuncogott az Agy.

– Igen. Mi történt vele?

– Semmi. Semmi különös. Az a két ember, akit a próbára kijelöltek, beszállt a hajóba, és így készen álltunk. Hát elindítottam a hajót.

– Ó… ez pompás. – A pszichológusnő nehezen lélegzett. – És ugye az embereknek sem esik semmi bajuk?

– Semmi az égvilágon, Miss Susan. Erről gondoskodtam. Gyönyörű hajót építettem maguknak.

– Igen, Agy, az űrhajó valóban gyönyörű. De van-e elég élelmiszerük? És meg lesz-e minden kényelmük?

– Rengeteg élelmiszerük van.

– Ez a váratlan indulás nagy megrázkódtatás lehet számukra. Nem gondolod?

Erre a kérdésre az Agy rá sem hederített.

– Semmi bajuk se lesz – mondta. – És biztosan nagyon érdekesnek fogják találni az utazást.

– Hogyhogy érdekesnek?

– Egyszerűen érdekesnek – tért ki a válasz elől az Agy.

– Susan – suttogta dühösen Lanning –, kérdezze már meg tőle, nem fenyegeti-e őket halál vagy másféle veszedelem!

– Hallgasson! – Susan Calvin arca eltorzult a dühtől. Aztán az Agyhoz fordult, és reszkető hangon tudakolta: – Mondd csak, összeköttetésbe léphetünk a hajóval?

– Ó, igen. Rádió útján üzenhetnek nekik. Erről gondoskodtam.

– Köszönöm. Egyelőre csak ezt akartam tudni.

Odakint Lanning mérgesen rákezdte:

– Tündöklő Tejút! Ha ez kiszivárog, Susan, mindnyájan vehetjük a kalapunkat. Vissza kell hoznunk azt a két embert! Miért nem kérdezte meg tőle kerek perec, hogy nem forognak-e életveszélyben?

– Mert éppen ez az, amit nem szabad tőle megkérdeznem – válaszolta Calvin fáradtan, elkeseredetten. – Ha az Agy valóban dilemma elé került, az halált rejteget. És ha erre vonatkozóan bármiféle, rosszul fogalmazott kérdést tennénk fel neki, abba belepusztulhatna. És akkor még nagyobb bajban volnánk. De mást mondok. Az Agy azt állította, hogy rádió útján üzenhetünk nekik. Ezt kell csinálnunk. Kérdezzük meg tőlük, hol vannak, és hozzuk vissza őket. Ők valószínűleg nem tudják kezelni a hajtóművet. Az Agy, úgy látszik, távirányítással kormányozza a hajót. Jöjjön.

Jó időbe telt, amíg Powell magához tért.

– Mike – szólalt meg elkékült ajakkal –, éreztél gyorsulást?

– Mi…t mondasz? – meredt rá Donovan. – Nem… nem éreztem.

Ökölbe szorította kezét, dühösen felpattant székéből, és a nagy, hajlított ablakhoz ugrott. De a hideg üvegen át csak a csillagokat látta, mást semmit.

– Greg – mondta visszafordulva –, akkor kellett hogy elindítsák a hajót, mialatt bent jártunk a törzsében. Előre kifőzték, Greg. Megbeszélték a robottal, hogy tudtunkon kívül indítsa el a hajót, hátha meggondolnánk magunkat. Minket szemeltek ki kísérleti nyulaknak.

– Ne beszélj zöldségeket! – fortyant fel Powell. – Mi értelme volna, hogy így kiröpítsenek bennünket, amikor nem tudjuk kezelni az űrhajót? Mit gondoltak, hogyan fogjuk visszavinni? Nem, a hajó magától indult el, amellett érezhető gyorsulás nélkül. – Fölállt, és járkálni kezdett a szobában. A fémfalak visszaverték lépései zaját. – Mike – mondta aztán szinte hangtalanul –, ilyen elképesztő helyzetben még sose voltunk.

– Ne mondd! – válaszolta keserűen Donovan. – Ha nem figyelmeztetsz rá, azt hinném, kéjutazáson vagyunk.

Powell rá se hederített.

– Nem éreztünk gyorsulást, s ez azt jelenti, hogy ez az űrhajó valamilyen ismeretlen elv alapján működik.

– Legalábbis mi nem ismerjük.

– Se mi, se más. Sehol se látok kézi kezelésű motort. Lehet, hogy a falba vannak beépítve. Talán ezért ilyen vastagok ezek a falak.

– Mit motyogsz? – horkant fel Donovan.

– Miért nem nyitod ki a füled? Azt mondtam, hogy ha van is hajtómű a hajóban, nem arra szánták, hogy mi kezeljük. Ez távirányítású hajó.

– És az Agy irányítja?

– Miért ne?

– Tehát szerinted addig kell itt maradnunk, amíg az Agynak nem méltóztatik visszavinni minket?

– Könnyen lehetséges. Legjobb, ha várunk türelemmel. Az Agy nem szegheti meg az Első Törvényt, hiszen robot. Nem okozhat kárt emberi lényben.

– Gondolod? – Donovan lassan leereszkedett a székbe, és nagy gonddal hátrasimította zabolátlan haját. – Ez az űrhajóbuli kikészítette az Egyesült Robot gépét, és a nagyfejűek azt mondják, azért, mert a csillagközi utazást ember nem élheti túl. Melyik robotnak higgyünk? A miénk, úgy hallottam, azonos adatok alapján dolgozott.

Powell vadul ráncigálta a bajszát.

– Úgy teszel, mintha azt se tudnád, mi fán terem a robotika. Sok mindennek kell egy robotban tönkremennie ahhoz, hogy az Első Törvényt megszegje. Addigra pedig már tízszer is ócskavassá válik. Ennek valami sokkal egyszerűbb magyarázata van.

– Persze, persze. Légy szíves, szólj az inasnak, hogy reggel idejében ébresszen. Ha ilyen semmiségről van szó, mit fájdítsam vele a fejemet? Jobb, ha alszom egyet, nem? Attól legalább szép leszek.

– Eddig nincs okod panaszra, Mike. Az Agy gondoskodik rólunk. Kellemes meleg van, a szobánk szép, világos, levegős. A gyorsulástól egyetlen hajad szála se görbült meg. Bár a te hajszálaid jobban már úgyse görbülhetnének meg.

– Tényleg! Te, úgy látszik, tanfolyamra jártál naivitásból. Ilyen butuska még egy falusi kislány se lehetne előtanulmányok nélkül. Például szerinted mit eszünk, mit iszunk? Hol vagyunk? Hogy jutunk vissza a Földre? Ha valami baleset érne bennünket, hol a vészkijárat? Milyen űrruhában menekülnénk? Még egy fürdőszobát se láttam itt, se más egyebet, ami a fürdőszobában lenni szokott. És te azt mondod, gondoskodnak rólunk. Szép kis gondoskodás!

A hang, amely félbeszakította Donovan szóözönét, nem Powell hangja volt. És nem is jött senki szájából, egyszerűen szétáradt a levegőben. Harsogására a férfiak kővé dermedtek. GREGORY POWELL! MICHAEL DONOVAN! GREGORY POWELL! MICHAEL DONOVAN! KÉRJÜK, KÖZÖLJÉK A HAJÓ JELENLEGI HELYZETÉT. HA KORMÁNYOZNI TUDJÁK A HAJÓT, KÉRJÜK, TÉRJENEK VISSZA A BÁZISRA. GREGORY POWELL! MICHAEL DONOVAN!…

Az üzenetet többször egymás után megismételték, fáradhatatlanul, gépiesen, szabályszerű időközökben.

– Honnét jön ez? – kérdezte Donovan.

– Sejtelmem sincs róla – suttogta izgatottan Powell. – De ugyanilyen joggal azt is kérdezhetnéd, honnét van itt világítás. Meg minden egyéb.

– És hogyan válaszoljunk?

Csupán a visszhangzó, egyre ismétlődő üzenet szüneteiben válthattak szót egymással.

Köröskörül puszta falak! Csak a fém lehet ilyen puszta, ilyen lágy vonalú, ilyen töretlenül sima.

– Kiabáljunk! – javasolta Powell. Kiabáltak. Felváltva meg együtt is.

– A hajó helyzete ismeretlen! Kormányozni nem tudjuk! Helyzetünk kétségbeejtő!

Hangjuk megtört az erőlködéstől. Rövid, tárgyilagos mondataikat harsány, válogatott szitkokkal tűzdelték meg, de a kívülről jövő szenvtelen hang egyre ugyanazt az üzenetet ismételgette.

– Nem hallanak minket – lihegte Donovan. – Itt csak vevőkészülék van, adó nincs.

Szemét találomra a fal egyik pontjára szögezte.

A külső hang lassanként halkult. Amikor suttogássá gyengült, a férfiak újból rákezdtek, s midőn teljesen elhallgatott, rekedten megismételték mondókájukat. Mintegy tizenöt perccel később Powell erőtlenül megszólalt:

– Menjünk még egyszer végig az űrhajón. Kell valahol ennivalónak lennie. – Nem hangzott nagyon reménykedőn, sőt inkább úgy mondta, mint aki beismeri vereségét.

Elindultak a folyosón, az egyik jobbra, a másik balra. Kemény lépteik visszhangja jelezte, hogy merre járnak. Néha összetalálkoztak, ilyenkor szótlanul egymásra meredtek, és mentek tovább.

De Powell felderítőútja hirtelen véget ért. És épp ebben a pillanatban felhangzott Donovan vidám kurjantása is.

– Hé, Greg! – bömbölte. – Itt vízvezeték van. Hogyhogy korábban nem vettük észre?

Öt perc telt, amíg nagy nehezen rábukkant Powellre.

– Igaz, nem zuhanyozó… – kezdte, de a mondat közepén megtorpant. – Ennivaló! – zihálta.

A falban most egy kerek nyílás volt, benne két polccal. A felsőn szorosan egymás mellett meghökkentően változatos nagyságú és alakú, címke nélküli konzervek álltak, az alsón pedig csupa egyforma zománcos doboz sorakozott. Donovan bokáját hűs légáramlat csapta meg. Az alsó polc hűtött volt.

– Hát… ez… meg… mi?

– Az előbb még nem volt itt – vetette oda Powell. – Ez a falrész akkor nyílt meg, amikor beléptem az ajtón.

De közben már falatozott. Az előmelegített konzervdobozban még kanalat is talált, s a szobát csakhamar babfőzelék illata töltötte be.

– Ragadj meg te is egyet, Mike.

Donovan habozott.

– Mi a menü?

– Mit tudom én. Ejnye, de válogatós vagy!

– Nem vagyok válogatós, csak az űrhajókon mindig babot kapunk. Szívesen ennék egyszer már valami mást is. – Kinyújtotta a kezét, és némi habozás után kiválasztott egy tojásdad alakú, csillogó konzervdobozt. Lapos formájából lazacra vagy hasonló ínyencségre lehetett következtetni. Megfelelő nyomásra kinyílt.

– Ez is bab! – jajongott Donovan, és egy másik doboz után nyúlt. De Powell az ülepénél fogva visszahúzta. – Edd csak meg, napsugaram. A készleteink korlátozottak, s talán sokáig, nagyon sokáig leszünk itt.

Donovan morcosan ellépett a polctól.

– Más nincs? Csak bab?

– Könnyen lehet.

– Mi van az alsó polcon?

– Tej.

– És más semmi? – dühöngött Donovan.

– Úgy látszik.

Szótlanul fogyasztották el babból és tejből álló ebédjüket. Amikor kifelé indultak, a rejtett nyílás bezárult, s a helyén újból sima, megszakíthatatlan fémfelületet láttak.

– Minden önműködő – sóhajtott Powell. – Az egész hajó. Még soha életemben nem éreztem ilyen tehetetlennek magamat. Hol a vízvezeték?

– Ott ni! De az se volt ott, amikor először erre jártunk.

Tizenöt perc múlva újból az üvegablakos szobában ültek, és szótlanul bámultak egymásra.

Powell rosszkedvűen vizsgálgatta egyeden mérőműszerüket. A felírás változatlanul „parszek” volt, és a számsor még mindig 1 000 000-val végződött, a mutató pedig továbbra is a nullán állt.

Az Amerikai Robot és Gépember Rt. legbelső termeiben Alfred Lanning kimerülten ismételgette:

– Nem válaszolnak. Minden hullámhosszt megpróbáltunk, a nyilvános és a magánállomásokat, a rejtjeleset és a szokványosat, sőt a legújabb szubéter hullámhosszakat is. És az Agy még mindig nem akar nyilatkozni? – Ezt a kérdést dr. Calvinhez intézte.

– Semmi többet nem akar mondani, Alfred – válaszolta nyomatékosan a pszichológusnő. -Azt mondja, a pilóták hallanak minket… de amikor noszogatom… megmorcosodik. Példátlan eset. Ki hallott még morcos robotról?

– Mondja el, hogy mit tudott mégis kiszedni belőle – faggatta Bogert.

– Nem sokat. Azt beismeri, hogy a hajót egyedül ő irányítja. Az emberek biztonságát illetően határozottan derűlátó, de részletekbe nem hajlandó bocsátkozni. Én meg nem merem faggatni. Annyit azonban látok, hogy a rendellenességek központjában maga a csillagközi ugrás áll. Amikor erre vonatkozóan kérdeztem, valósággal nevetett. Vannak egyéb jelek is, de itt mutatkozik meg leginkább az abnormitása. – A többiekre pillantott. – Hisztérikus. Amint ezt észrevettem, rögtön más témára tértem át, és így remélem, nem okoztam semmi bajt. Mindenesetre nyomon vagyok. Hisztériával el tudok bánni, csak tizenkét órát kérek! Ha vissza tudom zökkenteni normális állapotába, haza fogja hozni a hajót.

– Csillagközi ugrás! – ijedt fel hirtelen Bogert.

– Mi baj? – kiáltotta egyszerre Calvin és Lanning.

– Azok a számok, amelyeket az Agy a motorral kapcsolatban megadott nekünk… Várjanak csak. Valami eszembe jutott.

És ezzel kisietett a szobából. Lanning utána bámult.

– Maga csak folytassa a vizsgálatait, Susan – mondta rideg hangon.

Két órával később Bogert hevesen magyarázta Lanningnek:

– Mondom neked, Lanning, hogy erről van szó. A csillagközi ugrás nem egyetlen pillanat alatt megy végbe, legalábbis addig nem, amíg a fénysebesség véges. Az űrjáróban nem maradhat fenn élet… se anyag, se energia nem létezhet. Nem tudom elképzelni, hogy az milyen lehet… de kétségkívül itt a bökkenő. Ettől ment tönkre az Egyesült Roboték gépe.

Donovan semmivel se volt kevésbé nyúzott, mint amilyennek látszott:

– Mindössze öt napja utazunk? – kérdezte.

– Igen. Öt napja. Ebben biztos vagyok.

Donovan elkeseredetten nézett körül. Az üvegen át az ismerős csillagok végtelen közömbösséggel pislogtak rájuk. Az űrhajó falai hidegek voltak, a néhány perccel korábban újból kigyulladt lámpák kellemetlenül erős fényt árasztottak. A mérőműszer mutatója makacsul a nullán állt. Donovan pedig semmiképp se tudott megszabadulni a bab ízétől.

– De jó volna egy fürdő! – mondta komoran.

– Nekem se ártana – pillantott fel Powell. – De ne légy olyan nagyigényű. Hacsak nem akarsz tejben fürdeni és lemondani arról, hogy megidd…

– Rövidesen úgyis lemondunk róla. Mondd, Greg, mikor kezdődik tulajdonképpen a csillagközi utazás?

– Ugyanolyan jól tudom, mint te. Talán csak megyünk, megyünk, megyünk, s egyszerre a csillagok közt leszünk. Vagy legalábbis a csontjaink pora. Mert lehet, hogy az Agy épp a halálunk problémájától ment tönkre.

Donovan háttal állt Powellnek, és úgy mondta:

– Ide figyelj, Greg. Rosszul áll a szénánk. Mit tehet itt az ember? Csak járkál fel-alá, és motyog magában. Te is biztosan nemegyszer hallottad már, mi történik azokkal, akik kint rekednek a világűrben. Jóval az éhhalál előtt bediliznek. Nem tudom, miért, de amióta ezek a lámpák újra kigyulladtak, olyan furcsán érzem magam.

Powell csak hosszabb szünet után szólalt meg, halk, erőtlen hangon:

– Én is. Te mit érzel?

A vörös hajú megfordult.

– Itt belül valami furcsát. Mintha sulykolna bennem és szét akarna feszíteni. Nehezen lélegzem. Alig tudok egy helyben állni.

– Hm. És vibrálást nem érzel?

– Miféle vibrálást?

– Ülj le egy percre, és figyelj. Hallani nem fogod, csak érezni… mintha valami lüktetne. Az egész hajó vele lüktet, és te magad is. Figyelj csak…

– Igen… érzem. Mit gondolsz, Greg, mi ez? Bennünk vibrál valami?

– Lehet. – Powell lassan megsimogatta a bajszát. – De az is lehet, hogy a motorokat érezzük. Talán készülnek valamire.

– Mire?

– A kozmikus ugrásra. Talán most jön el az ideje. Az ördög tudja, milyen lesz.

Donovan elgondolkozott.

– Hadd jöjjön! – tört ki belőle vadul a szó. – Csak legalább harcolhatnánk ellene. Megalázó dolog így tétlenül várni.

Talán egy óra múlva Powell a fém karfán nyugvó kezére pillantott, és fagyos nyugalommal odaszólt Donovannek:

– Tapogasd meg a falat, Mike.

Donovan engedelmeskedett.

– Rázkódik, Greg. Érzem.

Még a csillagok is elhomályosodtak. Powelléknek az az érzésük támadt, mintha valamilyen roppant gépezet a falakkal együtt erőt gyűjtene, óriási ugrásra készülődne, lüktetve kapaszkodna fel az energiaskálán.

De aztán mégis hirtelen jött, szúró fájdalommal. Powell megmerevedett, már-már kiugrott székéből. Pillantása Donovanre tévedt, hallotta, amint halkan nyöszörög. Tekintete elhomályosult, a nyöszörgés is elhalt. Belsejében valami kínlódva küszködött egy fokozatosan vastagodó jégpáncéllal.

Powell hirtelen úgy érezte, valami kiszakad belőle és lobogó fényben, fájdalomban örvénylik körülötte. Majd meg zuhanni kezd…

…és örvénylik

…és meredeken lefelé zuhan …a csendbe! Ez a halál!

A mozdulatlanság, az érzéketlenség világa. A tompa, elhomályosult tudat világa. A sötétben, némaságban, alaktalan formák között küszködő tudat világa. És mindenekfölött az örökkévalóság tudata.

Powell énje vékonyka, fehér cérnaszállá zsugorodott, dermedt, rémült cérnaszállá.

És ekkor szavakat hallott, kenetteljesen zengő szavakat, a feje felett mennydörögtek, harsogtak:

Szűk lett a koporsója? Miért nem próbálja ki Hulla H. és Társa tágítható hamvvedreit? Tudományosan tervezett és B-vitaminnal dúsított gyártmányaink pompásan idomulnak a test vonalaihoz. Használjon Hulla Hamvvedret! Még ma hívja… fel… Halló, Hulla!

Nem volt kimondottan hang, de akármi volt, lassanként elhalt, mormolva, suttogva.

A fehér cérnaszál, amely Powell énje lehetett, hasztalanul próbált kiegyenesedni az idő körbe-körbe áramló, testetlen eonjain, aztán egyszerre leroskadt, miközben százmillió szellem százmillió szoprán hangon, átható sikollyal mind hangosabban és hangosabban énekelte:

Akkor leszek boldog, ha beadod a kulcsot, te csirkefogó!

Akkor leszek boldog, ha beadod a kulcsot, te csirkefogó!

Akkor leszek boldog…

A sikoly csigalépcsőjén a melódia mind magasabbra hágott, túl a vijjogó szuperszonikus hangokon, a nem hallható hangok régióiba, és még azon is túl…

A fehér cérnaszál lüktető fájdalomtól remegett. És egyre feszült…

Most sokféle durva hang hallatszott. Embertömeg szájából szállt fel, örvénylő tömegből, amely eszeveszett rohanásban áramlott végig Powellen, és fölötte, és mellette, szófoszlányokat hagyva maga mögött.

Téged mért kaptak el, öregfiú? Nyavalyásán nézel ki…

…a pokol tüze, gondolom, de talán felhozhatok…

…én már a paradicsomban voltam, csakhogy az öreg Szent Péter…

…Hohó, van egy kis elszámolnivalóm ezzel a legénnyel! Volt valami közös ügyünk, aztán…

Hé, Sam, erre gyere…

Van ügyvéded? Belzebub aszongya…

…Megyünk már, ördögfiókám? Találkám van a Sá… És mind e hangokat harsány bömbölés szőtte át meg át:

GYERÜNK! GYERÜNK! GYERÜNK! Mozgassátok a csontjaitokat, ne várakoztassatok meg minket – még sokan várnak sorukra. Elő a papírokkal, és megnézni, rajta van-e Péter elbocsátó pecsétje. Vigyázat, mindenki a saját kapujához menjen. Jut elég tűz mindnyájatoknak. Hé, te ott… TE OTT LENT! ÁLLJ BE A SORBA VAGY MINDJÁRT…

A fehér cérnaszál, amely Powell énje volt, kínlódva hátrált az egyre közeledő bömbölés elől. Hirtelen egy ujj éles döfését érezte, a hangok sokasága nagy robbanással szétpattant, és a szófoszlányok sajgó agyvelejére hulltak.

Powell újra a székében ült. Minden porcikája reszketett.

Donovan szeme kidülledt, mint két kék üveggolyó.

– Greg – suttogta szinte zokogva –, te is halott voltál?

– Halottnak… éreztem magamat. – Alig-alig ismert rá saját hangjára. Donovan hiába kísérletezett, hogy felálljon.

– És most már élünk? Vagy még jön egyéb is?

– Úgy látszik… élünk. – Hangja még rekedt volt. Szorongva kérdezte: – És hallottál… valamit, amíg… halott voltál?

Donovan habozott, majd nagyon lassan bólintott.

– Te is?

– Igen. Neked is koporsókat kínálgattak? És te is hallottad azokat az éneklő nőszemélyeket? Meg a pokolba menetelőket? Hallottad?

Donovan a fejét rázta.

– Én csak egyetlenegy hangot hallottam.

– És az milyen volt? Nagyon hangos?

– Nem, halk, de fülsértő. Úgy hangzott, mint amikor az ember a körmét reszeli. Valami prédikációt tartott. A pokol tüzéről. A kínokról, tudod… Egyszer hallottam egy ilyen prédikációt vagy majdnem ilyet.

A homlokán izzadságcseppek ültek.

Az ablakon napfény áradt be. Erőtlenül sütött, kékesfehér sugarakkal… az alig borsószem nagyságú, távoli, csillogó fényforrás nem a jó öreg Nap volt.

Powell reszkető ujjával a műszerre bökött. A mutató mereven, büszkén csillogott a hajszálvonal felett, amelyen ez állt: 300 000 parszek.

– Ha ez igaz, Mike – mondta Powell –, akkor már a Tejúton is túl vagyunk.[13]

– Óriási! Greg! Mi vagyunk az elsők, akik kijutottak a Naprendszerből.

– Igen. Úgy, ahogy mondod. Elszöktünk a Naptól. Elszöktünk a Tejútrendszerből. Mike, ezzel a hajóval az emberiség szabadon bejárhatja, benépesítheti az összes csillagot, a csillagok millióit, billióit, trillióit. – Aztán hirtelen magához tért álmodozásaiból. – Igen, de hogyan kerülünk vissza, Mike?

Donovan bizonytalanul elmosolyodott.

– Nincs itt hiba. A hajó idehozott, a hajó visszavisz. Megyek babot enni.

– Várj csak, Mike. Ha ugyanazon az úton visz haza bennünket… Donovan már félig fölállt, de most visszarogyott a székbe.

– Akkor – folytatta Powell – újból… újból meg kell halnunk, Mike.

– Na és? – sóhajtott Donovan. – Ha muszáj, muszáj. Hisz nem végleges… és nem tart nagyon soká.

Susan Calvin nagyon lassan beszélt. Hat órája, hat hosszú órája noszogatta eredménytelenül az Agyat. Már belefáradt a sok ismétlésbe, köntörfalazásba, mindenbe.

– Ide figyelj, Agy, még egyetlenegy problémám van. Kérlek, igyekezz minél egyszerűbb választ adni. Tudtad te pontosan, hogy mit jelent a csillagközi ugrás? Nem röpítetted ki őket túlságosan messzire?

– Csak addig mennek, ameddig akarnak, Miss Susan. Gyerekjáték kijutni a Naprendszerből.

– És mit fognak látni odakint?

– Csillagokat és miegymást. Miért, maga mit gondolt?

– Tehát életben lesznek? – csúszott ki Calvin száján a kérdés.

– Hát persze.

– A csillagközi ugrástól nem lesz semmi bajuk?

A robot hallgatott, és Susan Calvin ereiben megfagyott a vér. Tehát erről van szó! Most rátapintott.

– Agy – esedezett –, Agy, hallasz engem?

Habozó, halk választ kapott.

– Kell erre felelnem? – kérdezte az Agy. – Mármint az ugrásra?

– Nem, ha nem akarsz. De nagyon örülnék, ha mégis megtennéd. – Calvin igyekezett könnyed hangot megütni.

– Ó, jaj! Miért akar mindent elrontani?

A pszichológusnő hirtelen felugrott, szemében a felismerés szikrája csillant.

– Ó! – zihálta. – Ó!

Az órák és napok feszültsége egyszeriben feloldódott. Néhány másodperc múlva már Lanningnek ismételgette:

– Mondom, hogy minden rendben van. De most hagyjon magamra. A hajó baj nélkül vissza fog térni, az emberekkel együtt. De most pihenni szeretnék. Pihennem kell. Menjen!

A hajó ugyanolyan zajtalanul, zökkenő nélkül ért vissza a Földre, ahogyan elhagyta. Pontosan a helyére szállt le, és a zsilipkamrája azonnal kinyílt. A két férfi óvatosan tapogatózva jött ki a hajóból. Borostás állukat vakargatták.

És ekkor az egyikük, a vörös hajú, lassan, eltökélt mozdulatokkal letérdelt, és egy cuppanós csókot nyomott a kifutó betonjára.

Egy intéssel utat nyitottak maguknak a gyülekező tömegben, és amikor az odasuhanó mentőhelikopterből nagy sietve két, hordágyat cipelő férfi szállt ki, jelezték, hogy nincs rá szükségük.

– Hol a legközelebbi zuhany? – kérdezte Gregory Powell. Odavezették őket.

Nem sokkal később mindannyian egy asztal körül gyülekeztek. Az Amerikai Robot és Gépember Rt. fejesei mind egy szálig jelen voltak.

Powell és Donovan színesen, hatásosan számoltak be élményeikről.

Az elbeszélésüket követő szünetet Susan Calvin törte meg. Az utóbbi néhány nap alatt visszanyerte fagyos, némileg kesernyés nyugalmát, de még lerítt róla, hogy egy kicsit zavarban van.

– Az igazat megvallva – kezdte – az egész… az én hibám volt. Valószínűleg emlékeznek rá, hogy amikor először föladtuk a problémát az Agynak, hosszasan elmagyaráztam neki, mennyire fontos, hogy minden olyan adatot, amely dilemmát okozhat, dobjon vissza. És eközben azt mondtam, ne izgassa fel magát, ha kiderülne, hogy a megoldás halállal jár. Minket még ez se bántana. Egyszerűen adja vissza az ívet, és kész.

– Hmm – dörmögte Lanning. – És mi következik ebből?

– Kézenfekvő. Amikor a kozmikus ugrás minimális időtartamát meghatározó egyenlet megoldására került a sor, kiderült, hogy az ugrás halálos. Ez a dilemma tette tönkre az Egyesült Robot gépét. Én azonban az Aggyal folytatott beszélgetés során a halálnak a szokottnál kisebb jelentőséget tulajdonítottam. Az Első Törvényen persze ez csak annyiból változtatott, hogy a hatékonysága valamelyest csökkent, s így az Agy tüzetesebben megvizsgálhatta a szóban forgó egyenletet. És ekkor rájött, hogy az ugrást követően az emberek visszatérnek az életbe, mint ahogy a hajónak is visszatér az anyaga és az energiája. Más szóval ez az úgynevezett „halál” csupán átmeneti jelenség.

Végignézett a feszülten figyelő arcokon.

– Ezért – folytatta – az Agy elfogadta ugyan a szóban forgó ívet, ez az elhatározás azonban mégis bizonyos megrázkódtatással járt. Még az átmeneti és lecsökkentett fontosságú halál is elég volt ahhoz, hogy kissé megbolygassa az egyensúlyát. És ekkor – mondta nyugodtan Calvin – a humorban keresett menedéket, mert a humor is a valóságtól való visszahúzódás egyik formája. Mókázni kezdett.

Powell és Donovan megrökönyödve talpra ugrottak.

– Mi…icsoda? – fortyant fel Powell.

Donovan ennél sokkal színesebben fejezte ki magát.

– Jól hallották – válaszolta Calvin. – Az Agy gondjukat viselte, őrködött testi épségük felett, de a hajó kormányzását már nem bízta magukra. Ezt saját magának, a mókás kedvű Agynak tartotta fenn. Rádióval is csak üzenhettünk, válaszra már nem adott módot. Bőven ellátta magukat élelmiszerrel, de a menü silány volt, csak bab és tej. Majd amikor – hogy így fejezzem ki magamat – meghaltak és újraszülettek, a haláluk időtartamát az Agy… érdekessé tette. Bár tudnám, hogy csinálta! Ez volt a fő-fő tréfája, de semmi rossz szándék nem vezette.

– Rossz szándék?! – Donovan levegő után kapkodott. – Csak volna nyaka az agyafúrt kis kuvaszának, majd kitekerném!

Lanning csillapítóan felemelte kezét.

– Szép kis kalamajka volt, az biztos. De túl vagyunk rajta. És most mit tegyünk?

– Elsősorban is – mondta Bogert – tökéletesítenünk kell az űrhajót. Valamilyen úton-módon ki kell küszöbölnünk a csillagközi ugrást. Pillanatnyilag mi vagyunk az egyetlen vállalat, amely valódi szuperrobottal rendelkezik, tehát ha ez a feladat egyáltalán megoldható, nekünk kell megoldanunk. Így az Amerikai Robot kapja kezébe a csillagközi utazás lehetőségét, az emberiség pedig az egész világegyetemet meghódíthatja.

– És mit mondjunk az Egyesült Robotnak? – kérdezte Lanning.

– Hé! – vágott közbe Donovan. – Itt nekem volna egy javaslatom. Azok a csirkefogók jól megtáncoltatták az Amerikai Robotot. Nem olyan csúnyán, mint remélték, és a végén minden jóra fordult, de piszkos szándékok vezették őket. És Greg meg én ittuk meg főleg a levét. Választ akarnak a problémájukra, hát most megkaphatják. Szállítsuk le nekik az űrhajót, garanciával, s az Amerikai Robot inkasszálja be a kétszázezret meg a konstrukciós költségeket. És ha majd kipróbálják a hajót, hadd szórakozzon el velük is egy kicsit az Agy, mielőtt észre térítenénk.

– Igazságos eljárás – helyeselt Lanning.

– És a szerződés kikötéseinek is megfelel – tette hozzá elgondolkodva Bogert.

– De nem is ez volt az igazán lényeges – mondta elmerengve dr. Calvin. – Az űrhajó meg a többi hasonló szerkezet végül is állami tulajdon lett, a csillagközi ugrás problémáját is megoldották, és napjainkban már a közeli csillagok bolygóin emberek élnek, mégis azt mondom, nem ez a lényeges.

Közben végeztem az ebéddel, és a cigarettám füstjén át figyeltem az arcát.

– Az a lényeges, ami az utóbbi ötven esztendőben itt, a Földön történt. A robotoknak köszönhetjük a gazdasági stabilitást, az ő érdemük, hogy a jelent a múlt századokhoz viszonyítva aranykornak nevezhetjük.

– A Gépekre gondol? – kérdeztem. – Az előbb említett Agy volt, ugye, az első Gép?

– Igen. Én azonban nem is annyira a Gépekre gondoltam, mint inkább egy emberre. Tavaly halt meg. – Calvin hangjából őszinte szomorúság csendült ki. – Jobban mondva, úgy intézte, hogy meghaljon, mert tudta, nincs többé szükség rá. Stephen Byerleyre gondolok.

– Sejtettem, hogy rá gondol.

– 2032-ben bukkant fel a közélet porondján. Maga akkor még kisfiú volt, nem emlékezhet erre a különös történetre. Sose volt, se azelőtt, se azután ilyen furcsa polgármester-választás…

BIZONYÍTÉK

i. sz. 2032

Francis Quinn újsütetű politikus volt. Persze ez semmitmondó kifejezés, mint általában az efféle kifejezések. Amit mi „újsütetűnek” nevezünk, annak mását megtaláljuk már az ókori Görögország társadalmi életében, sőt – ha többet tudnánk róluk – talán megtalálhatnánk Sumer vagy a történelem előtti Svájc cölöpházas kultúrájában is.

De hogy egykettőre túljussunk ezen az unalmasnak és zavarosnak ígérkező bevezetésen, hadd folytassuk ott a történetet, hogy Quinn se nem jelöltette magát polgármesternek, se nem korteskedett, nem tartott beszédeket, és nem is tömette meg az urnákat hamisított szavazócédulákkal. Mint ahogy Napóleon se sütött el Austerlitznél[14] egyetlen puskát sem.

A politika néha kellemetlen helyzeteket teremt. Nem csoda, hogy Alfred Lanning az asztal túlsó oldalán tüskés fehér szemöldökét ráncolta, és szemében már-már leplezetlen türelmetlenség tükröződött. Határozottan rosszul érezte magát.

Quinnt azonban mindez – ha egyáltalán észrevette – korántse zavarta. Barátságos hangot ütött meg, ahogyan ezt hivatásos politikustól talán el is lehet várni.

– Bizonyára ismeri Stephen Byerleyt, dr. Lanning?

– Hallottam róla. Ahogy sokan mások.

– Igen, köztük én is. Megkérdezhetem, hogy rá fog-e szavazni a következő választáson?

– Nem tudnám megmondani. – Lanning hangja kicsit csípős volt. – Nem kísértem figyelemmel a politikai eseményeket, és így azt se tudtam, hogy jelöltette magát.

– Talán ő lesz a következő polgármesterünk. Most még persze csak ügyvéd, de ki tudja, miből lesz a cserebo…

– Igen – vágott közbe Lanning. – Ezt a mondást én is ismerem. Legyen szíves, térjen a tárgyra.

– Már a tárgynál tartok, dr. Lanning. – Quinn hangja igen-igen szívélyes volt. – Érdekem fűződik ahhoz, hogy Mr. Byerley minél tovább megmaradjon államügyésznek, önnek pedig érdeke, hogy e cél elérésében segítségemre legyen.

– Nekem? Ugyan! – Lanning fenyegetően ráncolta a szemöldökét.

– Mondjuk, hogy az Amerikai Robot és Gépember Rt. érdeke. Azért jöttem önhöz, a kutatási osztály nyugalmazott igazgatójához, mert tudom, hogy a vállalatnál továbbra is rendkívüli tekintélynek örvend. Tanácsait kellő tisztelettel fogadják, a kapcsolata azonban már mégsem olyan szoros, hogy cselekvési szabadságában gátolná. Még akkor se, ha valamilyen szokatlan cselekedetről volna szó.

Lanning egy pillanatig hallgatott, Quinn szavain töprengett.

– Nem értem, mire akar kilyukadni, Mr. Quinn – mondta aztán kissé megenyhülten.

– Nem csodálkozom, dr. Lanning. Jóllehet az ügy egészen egyszerű. Megengedi? – ízléses öngyújtójával vékony cigarettára gyújtott, csontos arcán csendes mosoly áradt szét. – Az imént Mr. Byerleyről beszéltünk. Különös, színes egyéniség. Három évvel ezelőtt még senki se hallott róla, ma pedig már közismert ember. Tetterős, tehetséges és kétségtelenül a legjobb képességű, legértelmesebb ügyész, akit valaha ismertem. Sajnos, nem számíthatom a barátaim közé…

– Értem – jegyezte meg gépiesen Lanning. A körmét bámulta.

– Tavaly – folytatta Quinn nyugodt hangon – alkalmam volt kissé alaposabb értesüléseket szereznem Mr. Byerley felől. Tudja, nagyon hasznos dolog reformpolitikusok múltját kissé tüzetesebb vizsgálatnak alávetni. Nem is hiszi, néha milyen nagy hasznát látja az ember… – Szünetet tartott, és elgondolkodva nézegette parázsló cigarettáját. – De Mr. Byerley múltjában nincs semmi szemet szúró. Kisvárosi csendes élet, egyetemi tanulmányok, korán elhunyt feleség, egy autóbaleset, lassú felépülés, tanárkodás a jogi karon, majd végül itt a metropolisban az ügyészi állás. – Francis Quinn a fejét csóválta. – De a mostani élete – tette hozzá –, az igazán sajátságos. A mi államügyészünk sose eszik!

Lanning felkapta fejét, öreg szemével meglepően éles pillantást vetett a szemben ülő férfira.

– Hogy mondja?!

– A mi államügyészünk sose eszik. – Mr. Quinn minden egyes szótagot erősen hangsúlyozott. – Egy kicsit mégis módosítanom kell ezt a megállapítást. A valóság az, hogy soha senki nem látta őt se enni, se inni. Soha senki! Érti, hogy ez mit jelent? Nem arról van szó, hogy ritkán, hanem hogy soha!

– Hihetetlennek találom. Az informátorai megbízható emberek?

– Igen. Az informátoraim megbízhatók, a dolgot pedig egyáltalában nem tartom hihetetlennek. És mindezt hadd egészítsem ki még azzal is, hogy a mi államügyészünket soha senki nem látta inni – se vizet, se szeszes italt –, se pedig aludni. Más tényeket is említhetnék, de azt hiszem, ez elég.

Lanning hátradőlt székében. A két férfi szótlan, harcias pillantásokat váltott egymással, s aztán az öreg robotszakértő a fejét rázta.

– Nem hihetem. Ha figyelembe veszem, hogy ön mindezt nekem mondja el, akkor emögött csak egy dolog rejtőzhet, ez azonban képtelenség.

– Mr. Byerleyből bizonyos emberi tulajdonságok teljesen hiányoznak, dr. Lanning.

– Ha azt mondaná, hogy maga a Sátán, könnyebben elhinném.

– Én pedig állítom, hogy Mr. Byerley nem ember, hanem robot, dr. Lanning.

– Én pedig erre azt felelem, hogy ennél képtelenebb állítást még soha életemben nem hallottam, Mr. Quinn.

Újból fürkésző, harcias pillantásokat váltottak egymással.

– Mégis azt javaslom – Quinn aprólékos gonddal elnyomta cigarettáját –, hogy a vállalatánál rendelkezésére álló eszközökkel tüzetesen vizsgálja meg ezt a képtelenséget.

– Erről szó sem lehet, Mr. Quinn. Nem gondolhatja komolyan, hogy a vállalat a helyi politikába avatkozzék.

– Nincs más választása. Tegyük föl, hogy tárgyi bizonyítékok nélkül nyilvánosságra hozom az értesüléseimet. Ezek önmagukban is elég meggyőzőek volnának.

– Ha ez önnek így jó, ám hozza nyilvánosságra.

– Csakhogy nem jó. Jobb szeretnék bizonyítékokat kapni. És ez önnek is kellemesebb volna, mert a nyilvánosság csak ártana a vállalatának. Feltehetőleg ön is nagyon jól tudja, milyen szigorúan tiltják a törvények, hogy robotokat lakott területeken alkalmazzanak.

– Tudom – válaszolta kurtán Lanning.

– És azt is tudja, hogy az egész Naprendszerben csupán az Amerikai Robot és Gépember Rt. gyárt pozitronrobotokat, és ha Byerley robot, akkor pozitronrobot. És azt se feledje, hogy a pozitronrobotokat nem árusítják, hanem bérbe adják, a robotok tehát a vállalat tulajdonában maradnak, s így a vállalat felelős a robotok cselekedeteiért.

– Viszont a vállalat, Mr. Quinn, könnyűszerrel bizonyítani tudja, hogy soha nem gyártott emberszabású robotot.

– De képes volna? Csak mint puszta lehetőséget vetem föl.

– Igen. Képes volna.

– És gondolom, annak se volna akadálya, hogy titokban tartsa. Hogy ne vezesse be a nyilvántartásokba.

– Téved, Mr. Quinn. Legalábbis ami a pozitronagyat illeti. Ennél sokféle szempont játszik közre, s ez áll a legszigorúbb állami ellenőrzés alatt.

– Igen, csakhogy a robotok elhasználódnak, tönkremennek, elavulnak… szétszerelik őket.

– A pozitronagyat akkor is újra felhasználják vagy megsemmisítik.

– Tényleg? – Francis Quinn egy árnyalatnyi iróniát engedett meg magának. – És ha például egyet, persze csak véletlenül, nem semmisítenének meg, s már készen várná egy humanoid szerkezet?

– Ilyesmi nem fordulhat elő!

– Csakhogy erre mind a kormány, mind a nyilvánosság bizonyítékokat fog követelni. Nem egyszerűbb, ha előttem tárják fel ezeket a bizonyítékokat?

– De milyen célunk lehetne az efféle vizsgálattal? – fortyant fel Lanning. – Milyen indokot hozhatnánk fel? Ne tételezzen fel rólunk ekkora ostobaságot.

– Kedves jó uram. A vállalat bizonyára nagyon örülne, ha az egyes régiók megengednék, hogy lakott területeken ember formájú pozitronrobotokat lehessen alkalmazni. Ez önöknek óriási profitot jelentene. Ma azonban még túl nagy a közvélemény előítélete minden efféle törekvéssel szemben. Okos volna tehát, ha előbb hozzászoktatnák az embereket az ilyen robotokhoz. Íme, mondhatnák, itt egy tehetséges ügyvéd, egy jó polgármester – és robot. Miért ne vásárolnátok robotinasokat?

– Merő képtelenség. Ez nem humoros, csak nevetséges.

– Lehet. De bizonyítsa be. Vagy még mindig azon a véleményen van, hogy inkább a nyilvánosság előtt tárja fel a bizonyítékait?

Az irodában uralkodó enyhe félhomály még nem leplezhette el Alfred Lanning arcán a vereség pírját. A tudós lassan lenyomott egy gombot, mire a falba épített világítótestek lassan felizzottak.

– Rendben van – dünnyögte maga elé –, majd utánanézek a dolognak.

Stephen Byerley arcát nehéz volna leírni. Születési bizonyítványa és külseje szerint egyaránt negyvenéves férfi volt, de egészséges, jól táplált, jó kedélyű negyvenes. „Korához képest nagyon fiatalos” – önkéntelenül is ez a közhely jutott eszébe mindenkinek, aki látta.

Különösen illett rá ez a megállapítás, ha nevetett. Ilyenkor – mint például most is – nevetése harsányan tört fel, majd elhalkult egy kicsit, aztán új erőre kapott…

Alfred Lanning arcán ráncok futkároztak, a fagyos, kesernyés rosszallás ráncai. Kezével egy apró mozdulatot tett a mellette ülő nő felé, de az csak lebiggyesztette keskeny, vértelen ajkát.

Byerley lihegve tért magához a nevetésből.

– Ugyan, ugyan, dr. Lanning… mármint hogy én… én… robot volnék?

– Nem én állítom, uram – pattogta Lanning. – Én a magam részéről szívesen elfogadom önt embertársamnak. Sőt miután nem a vállalatunk gyártotta, biztos vagyok benne, hogy ön valóban az is. Jogi szempontból feltétlenül. Ámde komoly formában elhangzott az az állítás, hogy ön robot, méghozzá egy eléggé tekintélyes személy részéről…

– Ne említse a nevét, ha ez a legcsekélyebb csorbát ütné erkölcsi meggyőződésének gránitoszlopán. Ehelyett az egyszerűség kedvéért tételezzük föl, hogy Frank Quinnről van szó. Folytassa, kérem.

A közbeszólásra Lanning éles, horkantó hangot hallatott, majd komor szünet után még fagyosabban folytatta:

– …egy eléggé tekintélyes személy részéről – akinek kilétét illetően nem óhajtok találgatásokba bocsátkozni –, s így meg kell kérnem önt, hogy segítsen megcáfolni ezt az állítást. Ha az illető gyanúját a rendelkezésére álló eszközökkel közhírré teszi, ez még akkor is súlyos csapást jelentene vállalatomnak, ha vádját nem tudná igazolni. Ért engem?

– Igen, az ön álláspontja teljesen érthető. A vád maga nevetséges, de nem így az ön problémája. Elnézést kérek, ha viselkedésemmel megbántottam volna. A gyanúsításon nevettem, nem a problémán. Miben lehetek segítségére?

– Egyszerű a dolog. Tanúk jelenlétében üljön be ebédelni egy vendéglőbe, és fényképeztesse le magát evés közben. – Lanning hátradőlt a székben, a legnehezebbjén már túl volt. A mellette ülő nő szemmel látható érdeklődéssel vizsgálgatta az ügyészt, de egy szót se szólt.

Stephen Byerley az asszony arcába nézett, egy pillanatra rajta felejtette a szemét, majd megint Lanninghez fordult. Néhány másodpercig elgondolkodva játszott a bronz papírnyomóval, amely íróasztalának egyetlen dísze volt.

– Ennek a kívánságnak, sajnos, nem tehetek eleget – mondta nyugodt hangon. Majd egy kézmozdulattal türelmet kért, és így folytatta: – Egy pillanat, dr. Lanning. Tökéletesen értem, hogy ez az ügy kellemetlen önnek, akarata ellenére kényszerítették bele, érzi, hogy a szerep, amelyet játszik, méltóságán aluli, sőt nevetséges. Ám engem még sokkal közelebbről érint, s így kérem, legyen megértő irántam. Elsősorban tegye föl magának a kérdést, vajon ez a Quinn, illetve az a bizonyos tekintélyes férfiú nem orránál fogva vezeti-e önt. Nem épp az volt-e a szándéka, hogy erre a kellemetlen szerepre kényszerítse.

– Aligha hihető, hogy ez a köztiszteletben álló férfi ilyen nevetséges és amellett veszélyes játékba fogjon, ha meggyőződése szerint nem állna biztos talajon.

– Nem ismeri Quinnt. – Byerley most nem mosolygott. – Még a zergék sem merészkednének arra a sziklaperemre, amelyből ő biztos talajt tud teremteni magának. Feltételezem, hogy önnek módja volt tüzetesebben megvizsgálni azokat az állítólagos értesüléseket.

– Elég tüzetesen ahhoz, hogy megállapítsam, vállalatunknak jóval nehezebb dolga volna megcáfolni az ott felsorakoztatott adatokat, mint önnek.

– Szóval elhiszi neki, hogy én sose eszem. Ön tudós, dr. Lanning, gondolja meg, miféle logikáról van itt szó. Nem láttak enni, tehát nem eszem. Q. E. D.[15] Micsoda túlzás!

– Ez olyan jogászi fifika. Ön összezavarja azt, ami alapjában véve rendkívül egyszerű.

– Épp ellenkezőleg. Tisztázni igyekszem, amit ön és Quinn összebonyolítottak. Az igaz, hogy nem sokat alszom, és kétségtelenül nem a nyilvánosság előtt. Nem étkezem mások társaságában – ez egyéni hóbort, valóban szokatlan és bizonyára neurotikus eredetű, de senkinek sincs ártalmára. Nézze, dr. Lanning, induljunk ki a következő feltevésből. Képzeljen el egy politikust, aki mindenáron félre akar tolni útjából egy reformista jelöltet, és az illető magánéletében kotorászva olyasfajta furcsaságokra bukkan, mint amilyeneket az imént említettem. És tegyük fel – folytatta Byerley –, hogy ellenlábasának minél alaposabb befeketítése érdekében politikusunk meglátogatja önöket, hiszen célja elérésére alkalmasabb eszközt keresve se találhatna. Mit fog mondani? Semmiképp se azt, hogy ez és ez nem ember, hanem robot, mert úgyszólván sose étkezik társaságban, soha, egyetlen tárgyalás közben se láttam őt elaludni, egyszer, amikor éjnek idején bekukucskáltam az ablakán, könyvvel a kezében üldögélt, s a hűtőszekrényébe belenézve egyetlen falat ételt se találtam. Ha ezt mondaná önöknek, egyenesen kényszerzubbonyért küldenek. Tehát azt fogja mondani, hogy az illető sose eszik, sose alszik, s önök megrökönyödésükben nem is eszmélnek rá, hogy egy ilyen állítást lehetetlen bizonyítani. Kezére játszanak azzal, hogy hitelt adnak a puszta szóbeszédnek.

– Akár komolyan veszi ezt az ügyet, uram, akár nem – válaszolta Lanning baljós makacssággal –, csak el kell fogyasztania az említett ebédet, hogy eloszlassa a gyanút.

Byerley most újból az asszonyhoz fordult, aki még mindig kifejezéstelen arccal vizsgálgatta.

– Bocsánatot kérek – mondta –, nem tudom, jól értettem-e a nevét? Dr. Susan Calvin?

– Igen, Mr. Byerley.

– Ön, ugye, az Amerikai Robot pszichológusa?

– Robotpszichológusa.

– Igen? Szóval a robotok szellemileg annyira különböznek az emberektől?

– Egy világ választja el őket egymástól. – Dr. Calvin fagyosan mosolygott. – A robotok természetüknél fogva derék, becsületes teremtmények.

Az ügyész tréfásan biggyesztette száját.

– Ezzel szíven talált, dr. Calvin. De én egészen mást szerettem volna öntől kérdezni. Miután ön pszicho… robotpszichológus és nő, fogadni mernék, gondolt valamire, ami dr. Lanningnek eszébe sem jutott.

– Mire?

– Hogy hozzon valami ennivalót a táskájában.

Susan Calvin iskolázottan közönyös szemében aprócska fény villant.

– Gratulálok, Mr. Byerley – mondta.

Ezzel kinyitotta táskáját, egy almát vett ki belőle, és szó nélkül átnyújtotta a férfinak. Dr. Lanning első meghökkenéséből fölocsúdva éles, fürkésző szemmel kísérte az alma vándorútját.

– Stephen Byerley nyugodtan beleharapott az almába, és lenyelt egy falatot.

– Figyeli, dr. Lanning?

Dr. Lanning megkönnyebbülten elmosolyodott, és most még fenyegető szemöldökét is jóindulatú ráncokba vonta. Megkönnyebbülése azonban csak egy pillanatig tartott.

– Kíváncsi voltam – jegyezte meg Susan Calvin –, hogy megeszi-e. De persze ez az adott esetben semmit se bizonyít.

– Nem? – kérdezte széles mosollyal Byerley.

– Semmiképp se. Mert kézenfekvő, dr. Lanning, hogy ha Mr. Byerley humanoid robot, akkor szükségképpen tökéletes mása az embernek. Sőt talán túlságosan is emberi ahhoz, hogy hihető legyen. Végül is mi egész életünkben figyeltük az embereket, félig sikerült utánzatot nem lehetne ránk sózni. Tehát mindennek tökéletesnek kell lennie. Nézze csak meg a bőr struktúráját, a szivárványhártyát, a kezén a csontokat. Ha Mr. Byerley valóban robot, akkor azt mondom, bárcsak az Amerikai Robot gyártotta volna, mert tökéletes munka. És vajon feltételezhetőe, hogy aki ilyen finomságokra figyelemmel volt, megfeledkeznék az evés, kiválasztás céljait szolgáló szerkezetekről? Lehet, hogy ezek csupán végszükség esetére vannak szánva, a mostanihoz hasonló aggályok eloszlatására. De akárhogy van is, egy étkezés valójában semmit se bizonyít.

– Várjanak egy pillanatig – mordult fel Lanning. – Nem vagyok olyan ostoba, amilyennek maguk ketten tartanak. Engem nem érdekel, hogy Mr. Byerley ember-e vagy sem. Engem kizárólag az érdekel, hogy a vállalatot kihúzzam a kátyúból. Ezt az ügyet pedig egyetlen nyilvános étkezéssel egyszer s mindenkorra le lehet zárni, akár tetszik Mr. Quinnnek, akár nem. Az apró-cseprő részleteket azután már rábízhatjuk a jogászokra és a robotpszichológusokra.

– De kedves dr. Lanning – mondta Byerley –, ön megfeledkezik az ügy politikai hátteréről. Én ugyanannyira szeretném, hogy megválasszanak, mint ahogy Quinn szeretne ebben megakadályozni. Mellesleg, az imént ön kimondta a nevét, észrevette? Nem tagadom, csúnya zugügyvédtrükk volt tőlem, előre tudtam, hogy beleesik a csapdába.

Lanning elpirult.

– Mi köze ennek a választáshoz? – kérdezte.

– A nyilvánosság kétélű fegyver. Ha Quinnnek lesz elég bátorsága, hogy engem robotnak nevezzen, akkor nekem is lesz, hogy felvegyem a kesztyűt.

– Azt akarja mondani… – Lanning arcán őszinte megdöbbenés tükröződött.

– Igen. Azt akarom mondani, hagyni fogom, hadd válassza ki a kötelét, próbálja ki, elég erős-e, vágja le megfelelő méretre, csináljon bele hurkot, dugja bele a fejét, és vigyorogjon. A többit én majd elintézem.

– Ön nagyon magabiztos.

Susan Calvin fölkelt a székből.

– Jöjjön, Alfred, kár minden szóért. Úgyse tudjuk Mr. Byerleyt eltéríteni szándékától.

– Na látja – mosolygott nyájasan Byerley –, ért ön az emberi pszichológiához is.

De amikor Byerley aznap este hazaérve megállította kocsiját a föld alatti garázsba vezető automatikus járdán, kiszállt belőle, és a kapu felé indult, korántsem volt olyan magabiztos, mint amilyennek Lanning vélte.

A szobában egy férfi ült tolószékben. Byerley lépteire fölpillantott és elmosolyodott. Az ügyész arcán gyengéd szeretet fénye ömlött szét. A tolószékhez lépett.

– Milyen későn jössz haza, Steve – suttogta a nyomorék rekedt, fülsértő hangon. A szája ferde volt, fél arca csupa sebhely.

– Igen, John. Kicsit elkéstem. Egy különös és felettébb nehéz problémám támadt.

– Úgy? – Sem a sebek szántotta arc, sem az elpusztult hangszálak nem bírtak érzelmet kifejezni, csak a tiszta szemekben tükröződött szorongás. – Olyasmiről van szó, amivel nem tudsz megbirkózni?

– Nem vagyok egészen biztos a dolgomban. A segítségedre volna szükségem. Hisz végül is te vagy a család esze. Vigyelek ki a kertbe? Gyönyörű este van.

Két erős karjával kiemelte Johnt a tolószékből, az egyikkel gyengéden, szinte simogatóan a vállát fogta át, a másikkal bepólyált lábai alá nyúlt. Aztán lassan, óvatosan végigment a szobákon, a tolószék miatt enyhe lejtésű lejárón, s a hátsó ajtón kilépett a ház mögött elterülő, fallal és drótsövénnyel körülvett kertbe.

– Miért nem hagyod, hogy a tolószéket használjam, Steve? Ez butaság.

– így jobb szeretem. És te se bánod, ugye? Neked is, nekem is jólesik, ha egy kicsit kikerülsz abból a motorizált bricskából. Hogy érzed magad? – Végtelenül óvatosan letette a nyomorékot a hűvös fűre.

– Hogyan érezhetném magam? De beszélj inkább a problémádról.

– Quinn arra akarja felépíteni korteshadjáratát, hogy robot vagyok.

– Honnét tudod? – kérdezte John tágra nyílt szemmel. – Ez lehetetlen. El se tudom képzelni.

– Pedig így van. Elküldte hozzám az irodába az Amerikai Robot és Gépember Rt. egyik nagyfejű tudósát.

– Igen? – A nyomorék lassan tépdeste a fűszálakat.

– De megengedhetjük neki, hogy ő válassza meg a harci terepet – mondta Byerley. – Van egy ötletem. Kíváncsi vagyok, mi a véleményed, meg tudjuk-e valósítani…

Aznap este Alfred Lanning irodájában a jelenlevők mind egymást bámulták. Francis Quinn töprengve bámult Alfred Lanningre. Lanning dühösen méregette Susan Calvint, aki viszont közönyösen nézett Quinn arcába.

A csöndet Francis Quinn törte meg. Ügyetlen kísérletet tett, hogy könnyednek látsszon.

– Csak blöfföl. Arra számít, hogy menet közben majd kifundál valamit.

– És ön ezt a feltevést akarja megjátszani, Mr. Quinn? – kérdezte közömbösen dr. Calvin.

– Tulajdonképpen ez az egész ügy inkább önöket érinti.

– Ide figyeljen! – Lanning hangoskodással igyekezett leplezni borús kedélyállapotát. – Mi megtettük, amit kért tőlünk. Láttuk, hogy evett. Nevetséges azt állítani, hogy Mr. Byerley robot.

– Önnek is ez a véleménye? – Quinn hirtelen Calvinhez fordult. – Lanning azt mondja, hogy ebben ön a szakember.

Lanning szinte fenyegető hangot ütött meg.

– Kérem, Susan… – Quinn azonban félbeszakította.

– Miért nem hagyja beszélni, ember? A hölgy már fél órája ül itt, mint aki karót nyelt.

Lanning meggyötört arccal bámult maga elé. Úgy érezte, egy pillanat, és dührohamot kap.

– Jól van. Magáé a szó, Susan. Nem fogom félbeszakítani.

Susan Calvin szenvtelen pillantást vetett rá, aztán tekintetét Quinnre függesztette.

– Csupán kétféleképpen lehet cáfolhatatlanul bebizonyítani, hogy Byerley valóban robot. Ön, Mr. Quinn, az eddigi közvetett bizonyítékai alapján legfeljebb vádat emelhet, de ítéletet nem mondhat. Mr. Byerley pedig, véleményem szerint, elég okos ahhoz, hogy az effajta érveket megcáfolja. És valószínűleg az ön véleménye szerint is, máskülönben nem jött volna hozzánk. A két lehetséges bizonyítási mód közül – folytatta dr. Calvin – az egyik fizikai, a másik pszichológiai. Fizikailag fölboncolhatja vagy megröntgenezheti Mr. Byerleyt. Hogy ezt miképpen hajtja végre, ez az ön problémája. Pszichológiailag: tanulmányozhatjuk a viselkedését, mert hogyha tényleg pozitronrobot, engedelmeskednie kell a robotika Három Törvényének. Pozitronagyat csak ezeknek a törvényeknek a figyelembevételével lehet készíteni. Ismeri a törvényeket, Mr. Quinn?

Calvin megfontoltan, világos hangsúlyozással, szó szerint idézte A robotika kézikönyvének első oldalán olvasható, híres, vastag betűs mondatokat.

– Hallottam már róluk – vetette oda Quinn.

– Akkor a többit már nem nehéz megérteni – folytatta száraz hangon a pszichológusnő. – Ha Mr. Byerley e Három Törvény bármelyikét megszegné, nem lehet robot. Sajnos, ez az eljárás csak az egyik irányban döntheti el a kérdést. Mert a törvények betartása önmagában még semmit se bizonyít.

– Miért nem, doktornő? – kérdezte Quinn udvariasan.

– Mert ha meggondolja, a robotika Három Törvénye alapjában véve az emberi erkölcs legfontosabb vezérelveit tükrözi. Az emberre például jellemző az önfenntartás ösztöne. Ez a robotok esetében a Harmadik Törvénynek felel meg. Minden szociális érzésű, kötelességtudó, „derék” ember aláveti magát a jogos hatalomnak, tekintélynek. Hallgat az orvosára, a főnökére, a kormányára, a pszichiáterére, az embertársaira, betartja a törvényeket, engedelmeskedik az előírásoknak és szokásoknak, még akkor is, ha ezek esetleg kényelmét vagy biztonságát veszélyeztetnék. Ez a robotok Második Törvénye. Hasonlóképpen minden „derék” ember szereti felebarátját, mint önmagát, megvédi embertársait saját élete kockáztatásával is. Ez a robotok Első Törvénye. Egyszóval, ha Byerley betartja a robotika törvényeit, lehet robot, de lehet egyszerűen nagyon derék ember.

– Ezek szerint nem is lehet bebizonyítani, hogy robot – mondta Quinn.

– Talán be tudom bizonyítani, hogy nem az.

– Csakhogy én nem erre szeretnék bizonyítékot kapni.

– Be kell érnie azzal, ami bizonyítható. Elérhetetlen célokat hiába tűz ki maga elé.

Lanningnek most hirtelen egy ötlete támadt.

– Arra egyikük se gondolt még – kérdezte –, milyen különös, hogy egy robot épp ügyésznek menjen? Vádat emeljen emberek ellen, halálos ítéletet kérjen a fejükre, súlyos károkat okozzon nekik?…

Quinn felütötte a fejét.

– Akármilyen különös, a kérdést mégse dönti el. Államügyész volta nem bizonyítja, hogy ember. Nézzék meg a hivatalos ténykedésére vonatkozó adatokat. Nem tudják, hogy azzal kérkedik, soha egyetlen ártatlan ember ellen se emelt még vádat, tömegével hagyott futni olyanokat, akik ellen a bizonyítékokat nem találta kielégítőnek, holott az esetek zömében az esküdtbírákat valószínűleg rávehette volna a vádlottak atomizálására? És ez nem is üres kérkedés, ez a valóság.

– Ugyan, Quinn! – Lanning arcizmai rángatóztak. – A robotika törvényei nem tesznek különbséget bűnös és ártatlan ember között. A robot nem döntheti el, hogy egy ember halált érdemel-e vagy sem. Ez nem rá tartozik. Nem okozhat kárt emberi lényben, akár angyal, akár ördög az illető.

– Alfred – mondta Susan Calvin fáradt hangon –, ne beszéljen bolondokat. Mi történne például, ha egy robot egy őrültbe botlana, aki épp fel akar gyújtani egy lakóházat? Nem akadályozná meg?

– Dehogynem.

– És ha csak úgy akadályozhatná meg, hogy megöli?

Lanning válaszképpen a torkát köszörülte.

– Persze, Alfred, a robot minden tőle telhetőt elkövetne, hogy ne kelljen ölnie. És ha mégis rákényszerülne, utána pszichoterápiái kezelésben kellene részesíteni, mert egy efféle megrázkódtatás könnyen őrületbe kergetheti. Vétett az Első Törvény ellen, hogy egy magasabb szinten eleget tegyen neki. Viszont egy ember meghalt, és ő volt a gyilkosa.

– Ezek szerint Byerley örült? – kérdezte Lanning olyan éles gúnnyal, amilyen csak kitelt tőle.

– Nem, de ő maga nem is ölt meg senkit. Csak tényeket tár fel, amelyek esetleg bizonyítják, hogy egy bizonyos egyén veszélyes az emberek nagy tömegére, más szóval a társadalomra. A többség védelmében száll síkra, vagyis a lehető legmagasabb szinten szerez érvényt az Első Törvénynek. De csak eddig megy el. A gonosztevőt már a bíró ítéli halálra vagy börtönre, miután az esküdtbírák kimondták a bűnösségét. És az elítéltet a börtönőr kíséri a fegyházba, a hóhér végzi ki. Mr. Byerley csupán az igazságot tárja fel a társadalom érdekében. Bevallom, Mr. Quinn – folytatta Calvin –, amikor ön először hívta fel figyelmünket erre az ügyre, megvizsgáltam Mr. Byerley pályafutását. És megállapítottam, hogy az esküdtbírákhoz intézett záróbeszédeiben sosem kért halálos ítéletet. Amellett harcol a halálbüntetés eltörléséért, és igen bőkezűen támogatja a bűnözés idegfiziológiájával foglalkozó kutatóintézeteket. Nyilvánvaló, hogy a bűnök megtorlásánál célravezetőbb eszköznek tartja a gyógyítást. Szerintem ez nagyon sokatmondó.

– Igazán? – mosolygott Quinn. – Talán robotszaga van?

– Lehet. Miért tagadjuk? Efféle magatartást csak a robotoknál vagy a nagyon becsületes, derék embereknél tapasztalhatunk. Mert a valóság az, Mr. Quinn, hogy egyszerűen nem tudnak különbséget tenni a robotok és a legderekabb emberek viselkedése között.

Quinn hátradőlt székében.

– Dr. Lanning – mondta türelmetlenségtől remegő hangon –, ugye lehetséges olyan humanoid robotot gyártani, amely külsejében tökéletes mása az embernek?

Lanning elgondolkozott, a torkát köszörülte.

– Az Amerikai Robot – mondta vonakodva – végzett efféle kísérleteket, persze, pozitronagy alkalmazása nélkül. Emberi peték és hormonok segítségével porózus szilikon műanyag vázakon olyan hús-és bőrrétegeket lehet képezni, amelyek minden külső vizsgálatot kiállnak. A szem, a haj, a bőr voltaképpen nem is emberszerű, hanem valóban emberi. És ha egy ilyen burokban a többi szükséges szerkezettel egyetemben pozitronagyat helyeznek el, kész az ember formájú robot.

– Mennyi idő alatt lehet egy ilyen robotot előállítani? – tudakolta Quinn.

– Ha minden együtt van, ami szükséges – válaszolta Lanning pár pillanatnyi gondolkodás után –, az agy, a váz, a pete, a megfelelő hormonok és a besugárzókészülék, mondjuk, két hónap alatt elkészülhet.

A politikus fölállt.

– Akkor én majd kiderítem, hogy milyen Mr. Byerley belül. Ez ugyan az Amerikai Robotnak nem lesz jó reklám, de nekem ne tegyenek szemrehányást, én megadtam önöknek a lehetőséget, hogy más megoldást találjanak.

Amikor magukra maradtak, Lanning ingerülten fordult Susan Calvinhez.

– Miért ragaszkodik ahhoz, hogy…

A pszichológusnő szenvedélyes hangon vágott közbe:

– Mit akar, az igazságot, vagy azt, hogy leköszönjek? Nem fogok hazudni senki kedvéért. Az Amerikai Robot majd megvédi az érdekeit. Maga meg ne legyen olyan nyúlszívű.

– És mi történik – kérdezte Lanning –, ha Quinn kinyitja Byerleyt, és egy nagy csomó kerék meg csavar hullik ki belőle?

– Nem fogja kinyitni – válaszolta megvetően Calvin. – Byerleynek legalább annyi esze van, mint neki. Ha nem több.

A hír egy héttel Byerley tervezett jelölése előtt tört rá a városra. Bár talán helyesebb volna azt mondani, hogy bebotorkált, becammogott, besomfordált a városba. Eleinte jót nevettek rajta. De midőn Quinn, a kulisszák mögül irányítva hadjáratát, apránként fokozta a nyomást, a nevetés kényszeredetté vált, egy csepp bizonytalanság vegyült bele, s az emberek most már el-eltöprengtek.

A jelölőgyűlés felzaklatott hangyabolyhoz hasonlított. Eredetileg egyhangú jelölést terveztek, s egy héttel korábban még egyes-egyedül Byerley jöhetett szóba. Sőt ellenjelölt most sem akadt. Tehát őt kellett jelölni, de a jelölése teljes fejetlenség közepette zajlott le.

Talán kevésbé lett volna kínos az ügy, ha az emberek nem őrlődnek két malomkő között. Egyfelől a szörnyűség, ha a vád igazolást nyer, másfelől a hihetetlen dőreség, ha hamisnak bizonyul.

Byerley kényszeredett, gépies jelölésének másnapján az egyik újság végre közzétette annak a hosszú interjúnak a lényegét, amely dr. Susan Calvinnel, a „robotpszichológia és pozitronika világhíres szakértőjével” készült.

Mire egyszerűen és velősen kifejezve, elszabadult a pokol.

A csökönyös ortodoxok csak erre vártak. Politikai pártjuk nem volt, és nem léptek fel egyik hitfelekezet nevében sem. Soraik lényegében olyanokból verbuválódtak, akik nem tudtak beilleszkedni abba a világba, amelyet valaha, amikor az atom még újdonság volt, atomkorszaknak neveztek. Voltaképpen az „egyszerű élet” szószólói voltak, olyan életmódot kívántak vissza, amelyet azok, akiknek részük volt benne, valószínűleg nem is tartottak olyan egyszerűnek, s ezért még egyszerűbbre vágyakoztak.

Az ortodoxoknak nem volt új indokra szükségük, hogy a robotok meg a robotgyárosok ellen acsarkodjanak, de Quinn vádja és Calvin fejtegetései jó ürügyet szolgáltattak arra, hogy gyűlöletüknek fennhangon adjanak kifejezést.

Az Amerikai Robot és Gépember Rt. hatalmas gyártelepe méhkashoz hasonlított, amely fegyverbe szólította rajait. Háborúra készülődött.

Bent a városban Stephen Byerley háza hemzsegett a rendőröktől.

A választási hadjárat persze kizárólag e téma körül forgott, és csak annyiban hasonlított a szokásos választási hadjáratokhoz, hogy kitöltötte a jelölés és a választás közti időt.

Stephen Byerley nem hagyta, hogy a fontoskodó emberke kizökkentse nyugalmából. Még a háttérben álló uniformisos egyének se zavarták. Odakint, túl a mogorva rendőrkordonon, fajtájuk hagyományaihoz illően, újságírók és fotóriporterek várakoztak. Egy vállalkozó szellemű televíziós társaság még egy kamerát is fölállított az államügyész szerény otthonának bejárata előtt, s a bemondó műizgalomtól remegő hangon terjengős kommentárral kísérte az eseményeket.

A fontoskodó emberke Byerleyhez lépett. Kinyújtott kezében egy sűrűn teleírt, cikornyás papírlapot tartott.

– Bírói végzést hoztam, Mr. Byerley, s ez felhatalmaz arra, hogy házkutatást tartsak, bármilyen fajtájú, illegálisan itt fellelhető… gépember vagy robot után.

Byerley kissé fölemelkedett székéből, és átvette a papírlapot. Közömbösen belepillantott, majd mosolyogva visszaadta az emberkének.

– A legteljesebb rendben van. Rajta, végezze feladatát. Mrs. Hoppen – szólt a házvezetőnőjének, aki vonakodva jött be a szomszéd szobából –, legyen szíves, vezesse végig a lakáson ezeket az embereket, és amiben tud, legyen segítségükre.

Az emberke, akit Harrowaynek hívtak, habozott, arca vörösre gyúlt, és sehogy se mert Byerley szemébe nézni.

– Gyerünk – motyogta a két rendőrnek. Tíz perc múlva visszajött.

– Máris végeztek? – kérdezte Byerley az olyan ember hangján, akit sem a kérdés, sem pedig a válasz nem túlságosan érdekel.

Harroway a torkát köszörülte: előbb kappanhangon szólalt meg, majd nagy mérgesen újból rákezdte:

– Ide figyeljen, Mr. Byerley. Az utasításunk úgy szól, hogy igen alapos házkutatást tartsunk.

– És nem ezt tette?

– Pontosan megmondták, hogy mit keressünk.

– És mi volt az?

– Nem akarom kiélezni a dolgot, Mr. Byerley, de egy szó, mint száz, az utasításunk értelmében önt kell megvizsgálnunk.

– Engem? – kérdezte az ügyész széles mosollyal. – És ezt hogyan szándékozik végrehajtani?

– Hoztunk egy Penet-sugáregységet…

– Hohó, maga röntgenfényképet akar rólam készíteni? Van erre felhatalmazása?

– Már mutattam a házkutatási parancsot.

– Szabad még egyszer megnéznem?

Harroway arca nem épp a lelkesedéstől fénylett. De azért másodszor is átnyújtotta a papírlapot.

– Felolvasom, hogy a végzés értelmében hol kell házkutatást tartaniuk – mondta Byerley nyugodt hangon. – Idézek: „Stephen Allén Byerley, Evanstron kerület, Willow Grove 355. szám alatti lakásában, ideértve az esetleges garázst, raktárt vagy a házhoz tartozó bármely más építményt és telket”… hm… és így tovább. Ez teljesen rendben is van. De az, jóember, sehol se áll itt, hogy engem belül is megvizsgálhatna. Én nem tartozom a helyiségekhez. Ám ha akarja, megmotozhat, hátha talál a zsebemben eldugva egy robotot.

Harrowaynek a legcsekélyebb kétsége sem volt afelől, hogy kinek a szolgálatában áll. És semmiképp se akart restnek mutatkozni, amikor végre lehetősége nyílt az előmenetelre, vagyis valamilyen zsírosabb állásra.

– Ide figyeljen, Mr. Byerley – mondta némi nagyképűséggel –, jogom van átkutatni az összes bútorokat – meg minden egyebet, ami a házban van. És maga is itt van a házban, igaz?

– Kitűnő megfigyelés. Valóban itt vagyok. Viszont nem vagyok bútor. És mint nagykorú, cselekedeteiért felelős polgárnak – s hogy az vagyok, elmeorvosi bizonyítvánnyal igazolhatom –, a regionális törvények értelmében bizonyos jogaim is vannak. A röntgenfelvétel személyi jogaim megsértését jelentené. Erre pedig ez a bírói végzés nem hatalmazza fel magát.

– Ez mind igaz, viszont ha ön robot, akkor nincsenek efféle jogai.

– Tény és való, csakhogy ez a papiros hallgatólagosan elismeri ember voltomat.

– Hol? – Harroway a papír után kapkodott.

– Ott, ahol azt mondja, „Stephen Allen Byerley itt és itt levő lakásában”. Egy robotnak ugyanis nem lehet tulajdona. És azt is megmondhatja a főnökének, Mr. Harroway, hogy ha megpróbál egy másik, hasonló tartalmú végzést kibocsáttatni, amelyik nem ismeri el hallgatólagosan ember voltomat, súlyos következményeknek néz elébe. Elfogatási parancsot adatok ki ellene, és polgári pert akasztok a nyakába. És akkor majd kénytelen lesz a jelenleg rendelkezésére álló bizonyítékokkal igazolni, hogy robot vagyok, másként tetemes bírságot fizethet, amiért alaptalanul meg akart fosztani a regionális törvényekben biztosított jogaimtól. Ezt megmondja neki, ugye?

Harroway az ajtó felé masírozott. Odaérve megfordult.

– Maga nagyon dörzsölt ügyvéd… – mondta. Keze a zsebében motozott. Egy pillanatra még megállt az ajtóban, aztán kiment, egy mosolyt küldött a televíziós kamera felé, amely még mindig működött, majd integetve odakiáltott a riportereknek: – Holnap lesz valami számotokra, fiúk. Vicc nélkül!

Beült régimódi, földön járó tragacsába, hátradőlt az ülésen, kivett a zsebéből egy aprócska szerkezetet és gondosan megvizsgálta. Most életében először készített reflexiós röntgenfelvételt. Remélte, hogy jól sikerült.

Quinn és Byerley még sose kerültek szemtől szembe egymással. Most azonban a vizorfon mellett ülve, legalábbis a kifejezés szó szerinti értelmében, nagyon közel voltak ehhez az állapothoz, jóllehet vonásaikat csupán fekete-fehér pontocskák képviselték a fotocellákon.

A beszélgetést Quinn kezdeményezte, és ő is szólalt meg először:

– Van egy hírem a maga számára, Byerley – kezdte minden különösebb ceremónia nélkül. – Nyilvánosságra szándékozom hozni, hogy Panet-sugár elleni védőruhát hord.

– Tényleg? Akkor ezt már valószínűleg meg is tette. Egyébként az az érzésem, hogy a mi vállalkozó szellemű riportereink már jó ideje lehallgatják a vonalaimat. Azt biztosan tudom, hogy az irodai vonalaimat át-meg átlyuggatták. Épp ezért bújtam meg az utóbbi hetekben itt a lakásomban. – Byerley szívélyes hangon beszélt, szinte csevegett.

– Ezt a hívást teljesen leárnyékoltam – mondta Quinn összeszorított ajakkal. – Bizonyos egyéni kockázatot vállalok vele.

– Azt gondolom. Senki se tudja, hogy maga rejtőzik e mögött a korteshadjárat mögött. Legalábbis hivatalosan senki se tudja. Hogy nem hivatalosan tudja-e, az már más kérdés. A maga helyében én nem nyugtalankodnék. Tehát azt mondja, hogy védőruhát viselek? Erre valószínűleg akkor jött rá, amikor a minap kiderült, hogy a kisinasának a röntgenfelvétele túlexponált.

– De ebből, Byerley, mindenki megérti majd, hogy nem meri magát röntgenelemzésnek alávetni.

– De azt is, hogy maga vagy az emberei magántitok megsértésére tettek kísérletet.

– Ezzel a kutya se törődik.

– Az nem olyan biztos. Látja, ez jellemző kettőnk hadviselési módszereire. Maga nem sokat törődik a polgárok egyéni szabadságjogaival. Én viszont törődöm. Nem tűröm, hogy röntgenfelvételt készítsenek rólam, mert elvi okokból őrködöm a jogaim felett. És ha megválasztanak, ugyanÍgy fogok őrködni mások jogai felett is.

– Ebből kétségtelenül nagyon érdekes kortesbeszéd kerekednék ki, csak épp senki sem hinne magának. Túlságosan fennkölt ahhoz, hogy igaz legyen. – Most hirtelen éles hangra váltott át: – De még valamit akarok mondani. Azon a bizonyos estén valaki hiányzott a háza állandó lakói közül.

– Éspedig?

– A jelentés szerint – Quinn lapozgatott az előtte fekvő papírok között, amelyeknek széle még épp látható volt a videolemezen – a hiányzó személy egy nyomorék.

– Jól mondja – válaszolta közönyös hangon Byerley –, egy nyomorék. Öreg tanárom, aki nálam lakik, de most már két hónap óta vidéken van. „Jól megérdemelt pihenését tölti ott”, ahogy mondani szokták. Van ez ellen valami kifogása?

– A tanára? Valami tudósféle?

– Ügyvédkedett, mielőtt nyomorékká vált. Most engedély alapján biofizikai kutatással foglalkozik, saját laboratóriuma van, és tevékenységének részletes leírását szabályszerűen benyújtotta az illetékes hatóságokhoz. Felvilágosításért forduljon hozzájuk. Annyit azonban magam is elárulhatok, hogy kisebb jelentőségű munkákról van szó… egy szegény nyomorék ártatlan szórakozásáról. Látja, milyen készséggel állok rendelkezésére?

– Látom. És mondja csak, mit tud maga… a tanára… a robotgyártásról?

– Sajnos, magam járatlan vagyok a szakmában, s így nem tudom megítélni, hogy e téren milyen ismeretekkel rendelkezik.

– Gondolja, hogy pozitronagyakhoz hozzájuthat?

– Kérdezze meg a barátait az Amerikai Robotnál. Ezt nekik kell tudniuk.

– Egy szó, mint száz, a maga nyomorék tanára az igazi Stephen Byerley. Maga pedig az ő robotteremtménye. Be tudom bizonyítani az állításomat. Őt érte annak idején autóbaleset, nem magát. Meglesz a módja, hogy ezt ellenőrizzük a baleseti nyilvántartásban.

– Igazán? Akkor rajta. Sok szerencsét.

– És házkutatást is tarthatunk a maga úgynevezett tanárának „vidéki lakában”. Aztán majd meglátjuk, mit találunk ott.

– Ebben téved, Quinn – mondta Byerley széles mosollyal. – A maga pechére az én úgynevezett tanárom beteg ember. Az a vidéki lak a pihenőhelye. És ilyen körülmények között mint nagykorú, cselekedeteiért felelős polgár fokozott jogvédelemben részesül. Megfelelő indokok nélkül nem fog hatósági engedélyt kapni a házkutatásra. De én nem állok az útjába, próbálja meg.

Quinn egy darabig hallgatott, aztán előrehajolt székében. Arca csaknem betöltötte a videolemezt, még az apró ráncokat is látni lehetett a homlokán.

– Byerley – mondta –, mi értelme van ennek? Úgyse fogják megválasztani.

– Tényleg?

– Maga bízik benne? Könnyűszerrel megcáfolhatná ezt a robotvádat, ha megszegi a Három Törvény valamelyikét. De maga meg se próbálja, s az emberek szemében ez kellő bizonyíték arra, hogy robot.

– Ahogy én látom a dolgot, többé-kevésbé jó nevű, de alapjában véve mégis ismeretlen nagyvárosi ügyvédből egyik napról a másikra világhíresség lettem. Kitűnő propagandát csinált nekem.

– De maga mégiscsak robot.

– Ezt már mondta, most a bizonyításon volna a sor.

– A választóknak nincs szükségük több bizonyítékra.

– Akkor miért e hűhó? Hisz ezek szerint már zsebében a győzelem.

– Viszontlátásra! – Quinn hangjából most első ízben lehetett kiérezni a rosszindulatot. Gyors mozdulattal lekattantotta a vizorfont.

– Viszontlátásra! – búcsúzott Byerley rendíthetetlen nyugalommal, az immár üres lemezhez intézve szavát.

Byerley a választás előtti héten hozta haza a „tanárát”. A légiautó a város egyik eldugott negyedében szállt le.

– Jobb, ha a választásokig itt maradsz – mondta Byerley. – Nem vagy szem előtt, ha a dolgok esetleg kedvezőtlen fordulatot vesznek.

John elferdült szájából kínosan törtek elő a szavak.

– Gondolod, hogy erőszakos cselekményekre is sor kerülhet? – kérdezte rekedt, aggódó hangon.

– Az ortodoxok nagyon fenyegetőznek, és így legalábbis elméletileg fennáll a veszély. Mégse hiszem, hogy ilyesmire vetemedjenek. Igazi erő nem áll mögöttük. De állandóan szítják a tüzet, s egyszer sikerülhet valamilyen csetepatét rendezniük. Ugye, nem haragszol, hogy itt kell maradnod? Ha odahaza volnál, kibújnék a bőrömből az aggodalomtól.

– Jó, itt maradok. Még mindig azt hiszed, hogy sikerülni fog a dolog?

– Biztos vagyok benne. Senki se háborgatott ott a házban?

– Senki. Egy lélek se járt arra.

– És a te munkád hogyan sikerült?

– Jól. Azzal nem lesz semmi baj.

– Akkor vigyázz magadra, John, és figyeld holnap a televíziót. – Byerley megszorította a kezén pihenő elformátlanodott ujjakat.

Lenton homloka csupa ránc volt az aggodalomtól. Neki jutott osztályrészül az a cseppet sem irigylésre méltó feladat, hogy Byerley főkortese legyen egy olyan korteshadjáratban, amely alapjában véve nem is volt hadjárat, olyan személy érdekében agitáljon, aki nem volt hajlandó elárulni a stratégiáját, és nem fogadta meg főkortese tanácsait.

– Ezt nem teheted! – volt Lenton szavajárása. Örökké ezt hajtogatta: – Mondom neked, Steve, ezt nem teheted!

Odaugrott az ügyész elé, aki puszta időtöltésből a beszéde gépírásos oldalait lapozgatta.

– Tedd már le, Steve, és figyelj rám! Ezt a tömeget az ortodoxok csődítették ide. Meg se fognak hallgatni. Sokkal valószínűbb, hogy megköveznek. Miért kell neked hallgatóság előtt beszélned? Miért nem jó neked a hangfelvétel, a képernyő?

– Azt akarod, hogy győzzek a választáson, ugye? – kérdezte nyájasan Byerley.

– Győzni?! Ki beszél itt már győzelemről? Az életedet akarom megmenteni, Steve.

– Nem forog veszélyben.

– Nem forog veszélyben! Nem forog veszélyben! – Lenton torkából furcsa, reszelős hangok törtek elő. – Ki akarsz menni az erkélyre ötvenezer eszeveszett bolond elé, hogy józanságot prédikálj nekik. Kiállsz az erkélyre, mint valami középkori diktátor.

Byerley az órájára pillantott.

– Körülbelül öt perc múlva… mihelyt a televíziós vonalak szabadok lesznek.

Lenton erre már csak nyomdafestéket nem nagyon tűrő szavakkal tudott válaszolni.

A tömeg egy kötelekkel körülkerített téren zsúfolódott össze. A fák és házak mintha az emberek sűrűjéből nőttek volna ki. És aki nem volt itt, ultrarövidhullámon figyelte az eseményeket. Pusztán helyi választásról volt szó, s mégis az egész világ érdeklődése kísérte. Erre a gondolatra Byerley elmosolyodott.

De maga a tömeg nem volt mosolyognivaló. Itt is, ott is zászlók és transzparensek hirdették változatos szöveggel, hogy a polgármesterjelölt – robot. A levegő valósággal izzott az ellenséges indulatoktól.

Byerley beszéde az első pillanattól fogva kudarcra volt ítélve. Szinte beleveszett az egybegyűltek összefüggéstelen üvöltözésébe, a tömegen belül kis szigetecskékbe tömörült ortodox csőcselék ütemes kiáltozásába. De Byerley csak beszélt tovább, lassan, szenvedélytelenül…

Bent a szobában Lenton a haját tépte, fel-felnyögött… várta, mikor kezd csorogni a vér.

Az első sorokban dulakodás támadt. Egy szögletes képű, kidülledt szemű honpolgár, hosszú, nyurga alakjához képest kurta öltözékben, előretolakodott. Egy rendőr utánaeredt, de csak nehezen tudott utat törni magának a sűrű tömegben. Byerley dühösen intett neki, hogy maradjon veszteg.

A keszeg ember az erkély alá ért, de a nagy ordítozásban nem lehetett érteni a szavát.

Byerley áthajolt a párkányon.

– Mit mond? – kiáltott le. – Ha a tárgyhoz tartozó kérdése, van, szívesen megválaszolom. – Az egyik mellette álló őrhöz fordult. – Hozza fel ide azt az embert!

A tömegen az izgalom hulláma gyűrűzött végig. Mindenfelé „Csendet! Csendet!” kiáltások hallatszottak, a zűrzavar egy darabig még csak fokozódott, de aztán apránként elült. A keszeg ember kipirulva, erősen zihálva nézett szembe Byerleyvel.

– Van valami kérdeznivalója? – szólt Byerley. A keszeg ember Byerleyre meredt.

– Üssön meg! – mondta aztán rekedt hangon. Hirtelen mozdulattal éles szögben előrenyomta állát.

– Üssön meg! Azt állítja magáról, hogy nem robot. Hát bizonyítsa be! Fogadom, nem bír megütni egy embert, maga szörnyeteg!

Furcsa, halotti csönd támadt. Byerley hangja törte meg:

– Miért üssem meg magát? Nem adott rá semmi okot.

A keszeg ember vadul fölkacagott.

– Nem tud megütni! Fogadom, nem üt meg! Maga nem ember, maga egy szörnyeteg! Műember!

Stephen Byerley erre összeszorította ajkait, a jelenlevők ezreinek és a képernyő előtt ülők millióinak szeme láttára előrelendítette öklét, és állon vágta a férfit, hogy csak úgy reccsent. A provokátor hátratántorodott, és azon nyomban összerogyott. Arcán megdöbbenés, hitetlenkedő ámulat ült.

– Nagyon sajnálom! – mondta Byerley. – Vigyék be a szobába és fektessék le. Ha befejeztem, szeretnék beszélni vele.

Amikor dr. Calvin a számára fenntartott parkolóhelyen megfordult kocsijával, és elhajtatott, még csupán egyetlen riporter tért annyira magához a bámulatból, hogy utána vágtatva felé kiáltson.

– Ember! – szólt vissza a vállán át Susan Calvin, noha a kérdést nem is hallotta.

Ez az egy szó elég volt. A riporter elnyargalt.

Byerley beszédének hátralevő része mondhatni már csak „süket fülekre talált”.

Dr. Calvin és Byerley még egyszer találkoztak, néhány nappal az újdonsült polgármester hivatali eskütétele előtt. Késő éjjel volt, éjfél is elmúlt már.

– Nyoma sincs magán a fáradtságnak – jegyezte meg dr. Calvin.

– Csöppet se vagyok álmos – válaszolta mosolyogva a polgármesterjelölt. – Csak kérem, el ne árulja Quinnnek.

– Nem fogom. De ha már szóba hozta őt, megmondhatom, nagyon érdekes sztorit talált ki. Szinte sajnálom, hogy maga lelőtte a poénját. Ismeri Quinn elméletét?

– Csak részben.

– Nagyon drámai történet. Eszerint Stephen Byerley fiatal ügyvéd volt, kiváló szónok, nagy idealista… aki hajlamot érzett a biofizika iránt. Érdekli önt a robotika, Mr. Byerley?

– Csak a jogi vonatkozásaiban.

– Azt a Stephen Byerleyt érdekelte. Akkor azonban feleségével együtt baleset érte, az asszony meghalt, maga Byerley pedig még rosszabbul járt. Elvesztette mindkét lábát, a hangját, s az arca is összeroncsolódott. Sőt egy kicsit talán meg is… hibbant. Nem akarta plasztikai műtétnek alávetni magát. Visszavonult a világtól, ügyvédi pályafutásának persze befellegzett, csak a két keze és a szellemi képessége maradt meg. Valahogyan sikerült pozitronagyat szereznie, még egy olyan bonyolult fajtát is, amely erkölcsi kérdésekben is képes ítéletet alkotni. Ami pedig a robotika mai állása szerint a legmagasabb rendű robottevékenység. Stephen Byerley – folytatta dr. Calvin – testet készített az agynak, s olyan „lénnyé” nevelte, amilyen ő szeretett volna lenni, de nem lehetett. És aztán mint Stephen Byerleyt kiküldte a világba, maga pedig a háttérben maradt öreg, nyomorék tanárként, akit soha senki se látott…

– Milyen kár – mondta a polgármesterjelölt –, hogy egyetlen ökölcsapással tönkretettem ezt a megható történetet. Olvastam az újságban, hogy ön ebből az alkalomból hivatalos nyilatkozatot tett, amely szerint mégiscsak ember vagyok.

– Igen. De mondja csak, hogy is volt azzal az ökölcsapással? Nem lehetett puszta véletlen!

– Nem is volt egészen az. A munka oroszlánrészét tulajdonképpen Quinn végezte el. Az embereim titokban elterjesztették, hogy soha életemben nem ütöttem meg senkit, egyszerűen nem vagyok képes rá. És az a tény, hogy ilyesmit még kiprovokálni sem lehet belőlem, minden szónál ékesebben bizonyítja robot voltomat. Ezek után nagy cécóval tartottam a nyilvánosság előtt egy buta beszédet, s csak természetes, hogy a bolond beleesett a csapdába. Lényegében amolyan zugügyvédtrükk volt. Amikor voltaképpen a mesterségesen megteremtett légkör szüli a kívánt eredményt. Az így kiváltott érzelmek biztosították választási győzelmemet.

A pszichológusnő bólintott.

– Látom, belekontárkodik a mesterségembe, persze a politikusok nem is igen tehetnek másként. Mégis sajnálom, hogy így alakult a dolog. Szeretem a robotokat. Sokkal jobban, mint az embereket. Ha létre lehetne hozni olyan robotot, amely kormánytisztségek betöltésére képes, biztos vagyok benne, hogy tökéletesen ellátná a feladatát. A robotika törvényei értelmében nem okozhatna kárt az embereknek, egyszerűen képtelen volna a zsarnokságra, korrupcióra, ostobaságra, előítéletekre. És amikor az ideje lejár, halhatatlan létére visszavonulna, mert még azzal se akarná megbántani az emberek érzelmeit, hogy kitudódjék: egy robot kormányozta őket. Eszményi állapot volna.

– Csakhogy egy robot az agyának kiküszöbölhetetlen hiányosságai miatt mégse válna be. A pozitronagy semmiképp se versenyezhet a bonyolult emberi agyvelővel.

– Majd lennének tanácsadói. Minden segítség nélkül az emberi agyvelő se képes a kormányzásra.

Byerley mély érdeklődéssel figyelte Susan Calvin arcát.

– Min mosolyog, dr. Calvin?

– Azon, hogy Quinn mégse gondolt mindenre.

– Azt akarja ezzel mondani, hogy a sztorija kiegészítésre szorul?

– Csak kis részben. Mert tudja, az a bizonyos Stephen Byerley, akiről Quinn mesélt, az a megtört ember a választás előtt három hónapot rejtélyes okokból vidéken töltött. De idejében visszatért, hogy meghallgassa a maga híres beszédét. És végül is, amit az öreg nyomorék egyszer meg tudott csinálni, miért ne csinálhatta volna meg másodszor is. Különösen, ha második feladata az elsőhöz viszonyítva lényegesen egyszerűbb volt.

– Nem egészen értem, hogy mire céloz.

Dr. Calvin felállt, és lesimította ruháját. Szemmel láthatóan távozni készült.

– Azt akarom mondani, hogy van egy eset, amikor a robot az Első Törvény megszegése nélkül megüthet egy embert. Egyetlenegy eset.

– Melyik az?

Dr. Calvin már az ajtóban állt.

– Ha az ember, akit megüt, ugyancsak robot – mondta nyugodt hangon. Arcára széles mosoly terült, keskeny arca kipirult. – Isten áldja, Mr. Byerley, remélem, öt esztendő múlva a koordinátorválasztásnál is önre szavazhatok.

– Erre csak azt mondhatom – válaszolta kuncogva Byerley –, hogy ez még a jövő zenéje.

Dr. Calvin becsukta maga mögött az ajtót.

Megvallom, elszörnyedve meredtem rá.

– Ez igaz?

– Szóról szóra – felelte.

– Tehát a nagy Byerley csupán egy robot volt?

– Ez már sose fog kiderülni. Szerintem az volt. De amikor elhatározta, hogy meghal, atomizáltatta magát, így perdöntő bizonyítékokkal senki se állhat elő. Egyébként is, ez teljesen érdektelen.

2032-BEN JÁTSZÓDIK SHEILA FINCH PAPPI C. NOVELLÁJA. MEGTALÁLHATÓ A FOUNDATION’S FRIENDS C. KÖTETBEN.

RABSZOLGA

i. sz. 2034

Az Amerikai Robot és Gépember Rt.-nek, úgy is mint alperesnek, elég befolyása volt, hogy kikényszerítse az esküdtek nélküli zárt tárgyalást.

Nem mintha az Északkeleti Egyetem annyira igyekezett volna megakadályozni. A kurátorok tökéletesen tisztában voltak vele, mit szólna a közönség egy helytelenül viselkedő robothoz, bármilyen ritkán forduljon is elő az ilyesmi. Azt is tudták, hogy a robotellenes hangulat bármikor átcsaphat tudományellenes hangulatba.

A kormány, amelyet Harlow Shane bíró képviselt, ugyancsak szerette volna csöndben lezárni a zavaros ügyet. Sem az Amerikai Robottal, sem a tudóstársadalommal nem volt tanácsos kötözködni.

– Uraim! – szólalt meg Shane bíró. – Lévén, hogy sem közönség, sem sajtó, sem esküdtek nincsenek jelen, javaslom, minél kevesebb időt töltsünk ceremóniázással, és térjünk a tárgyra.

Ezt mondva mereven mosolygott, mint aki maga sem igen reménykedik abban, hogy kérése meghallgatásra talál, és megráncigálta talárját, hogy komótosabban elhelyezkedhessen. Puha és gömbölyded állú, nagy orrú, kellemesen pirospozsgás férfiú volt, távol ülő, világos szemekkel. Mindent összevetve, nem sok törvénykezői méltóság ült az arcán, és a bíró tudta is ezt.

Elsőnek Barnabás H. Goodfellow-t, az Északkeleti Egyetem fizikaprofesszorát eskették meg. Eskü közben Goodfellow olyan arcot vágott, amely élő cáfolata volt a nevének.[16]

A szokásos nyitókérdések után a vád képviselője mélyen a zsebébe dugta az öklét.

– Professzor – kérdezte –, mikor és hogyan szerzett először tudomást az EZ-27 robot lehetséges alkalmaztatásáról?

Goodfellow professzor kelletlen ráncokba rendezte apró, szögletes ábrázatát. Ez az arckifejezés alig valamivel volt jobb indulatú az előzőnél.

– Szakmai kapcsolatban voltam dr. Alfred Lanninggel, az Amerikai Robot kutatási osztályának vezetőjével, akihez felületes ismeretség is fűzött – mondta. – így hát türelmesen végighallgattam, amikor egy meglehetősen különös ajánlatot kaptam tőle tavaly március harmadikán…

– 2033-ban?

– Pontosan.

– Bocsánat, hogy félbeszakítottam. Kérem, folytassa.

A professzor savanyú arccal, jegesen bólintott, gondolatban rendezte a tényeket, és elkezdett beszélni.

Goodfellow professzor kissé feszengve nézte a robotot. A robotok földi szállítását szabályozó rendeletek értelmében ládában hozták le az alagsorba.

Számított rá, nem érte készületlenül a dolog. Március harmadika óta, amikor dr. Lanning először telefonált, ellenállása fokozatosan morzsolódott fel a másik meggyőző ereje előtt, és ennek logikus következményeként most szembe kellett néznie a robottal.

Zavarba ejtően irdatlannak tűnt, ahogy ott ácsorgott, tőle karnyújtásnyira.

Alfred Lanning metsző pillantással mustrálgatta, mintha azt nézné, nem sérült-e meg a szállításkor. Aztán a professzor felé fordította morc szemöldökét és fehér sörényét.

– Ez itt EZ-27 robot, az első közhasználatú modell. – A robothoz fordult. – Ez pedig Goodfellow professzor, Izé.

– Jó napot, professzor! – mondta Izé szenvtelenül, de olyan hirtelen, hogy a professzor megijedt.

Izé két méter tíz centi magas volt, és arányaiban emberi. Erre mindig nagyon adott az Amerikai Robot. Az emberszabású jelleg és a pozitronagy alapvető szabadalmainak tulajdona a robotgyártásban tökéletes, a számítógépek szempontjából majdnem tökéletes monopolhelyzetet jelentett az Amerikai Robotnak.

A két szállító kicsomagolta a robotot, és elment. A professzor Lanningről a robotra nézett, aztán megint Lanningre.

– Biztosan ártalmatlan. – Nem csengett túl magabiztosan a hangja.

– Ártalmatlanabb, mint én – mondta Lanning. – Engem lehet addig nyaggatni, amíg megütöm magát. Izét nem. Feltételezem, ismeri a robotika Három Törvényét.

– Igen, természetesen – mondta Goodfellow.

– Bele vannak építve a pozitrontekervényeibe, és nem szegheti meg őket. Az Első Törvény, a robotok létezésének alapszabálya, az emberek életét és jólétét óvja. – Elhallgatott, megdörzsölte az arcát, aztán hozzátette: – Ez az, amiről az egész Földet szeretnénk meggyőzni, ha tudnánk.

– Csak olyan ijesztőnek látszik.

– Feltétlenül. De bármilyennek látszik, majd tapasztalja, milyen hasznos.

– Nem egészen tudom, milyen téren. Ezzel kapcsolatos beszélgetéseinkből nem sokat tudtam leszűrni. Mégis beleegyeztem, hogy megtekintem a tárgyat, és most éppen ezt csinálom.

– Ez több lesz szemlénél, professzor. Hozott könyvet?

– Hoztam.

– Megnézhetném?

Goodfellow professzor, anélkül hogy levette volna szemét az előtte álló emberforma fémalakról, lenyúlt a lába mellé tett aktatáskájába, és kiemelt egy könyvet. Lanning átvette, és egy pillantást vetett a gerincre.

– Az elektrolitoldatok fizikai kémiája. Helyes, uram. Magától, találomra választotta. Nem én sugalmaztam. Igaz?

– Igaz.

Lanning odaadta a könyvet az EZ-27 robotnak.

A professzor összerezzent.

– Ne! Ez egy értékes könyv!

Lanning fölvonta kusza kókuszháncs szemöldökét.

– Biztosíthatom – mondta –, Izének nem áll szándékában, hogy erőfitogtatásból kettétépje. Képes ugyanolyan kíméletesen bánni egy könyvvel, mint maga vagy én. Kezdd, Izé!

– Köszönöm, uram – mondta Izé. Aztán fémtestét kissé elfordítva hozzátette: – Megengedi, Goodfellow professzor?

A professzor rámeredt, aztán azt mondta:

– Igen, igen, persze.

Fémujjait lassan és kitartóan mozgatva, Izé lapozni kezdett a könyvben, pillantást vetett a bal oldalra, aztán a jobb oldalra; lapozott, pillantás balra, pillantás jobbra; lapozott és pillantott, perceken át.

Akkora erő sugárzott belőle, hogy szinte összement tőle a tágas, betonfalú helyiség, a két ember pedig úgy érezte, mintha törpékké töpörödtek volna.

– Nem valami jó a világítás – motyogta Goodfellow.

– Megteszi.

– De hát mit művel? – lett élesebb a professzor hangja.

– Türelem, uram. Elfordult az utolsó lap is.

– Nos, Izé? – kérdezte Lanning.

– Rendkívül alapos könyv – mondta a robot –, és csekély számú hibát találtam. A 27. oldal 22. sorában „poiztív” szerepel „pozitív” helyett. A 32. oldal 6. sorában a vessző fölösleges, ugyanakkor az 54. oldal 13. sorából hiányzik. A 337. oldalon a XIV-2 egyenletben + jel helyett – jelnek kellene szerepelnie, hogy összhangban legyen az előző egyenletekkel…

– Állj, állj! – kiáltotta a professzor. – Mit csinál ez?

– Csinál? – visszhangozta hirtelen fölpaprikázódva Lanning. – De ember, már meg is csinálta! Korrigálta a könyvet.

– Korrigálta?

– Igen. Annyi idő alatt, míg elfordította a lapokat, kiszúrt minden helyesírási, nyelvtani és központozási hibát, észrevette a helytelen szórendeket és a logikai ellentmondásokat. És mindezeket az adatokat a végtelenségig fogja tárolni, egyetlen hiba nélkül.

A professzor szája tátva maradt. Gyorsan eltalpalt Lanningtől és a robottól, aztán ugyanolyan sebesen visszanyargalt. Keresztbe fonta a karját, és rájuk meredt.

– Azt akarja mondani, hogy ez egy korrektor robot? – kérdezte végül.

– Többek között – bólintott Lanning.

– De miért mutatja meg nekem?

– Hogy segíthessen, amikor meg kell győzni az egyetemet: használják fel.

– Korrigálásra?

– Többek között – ismételte türelmesen Lanning.

A professzor mogorván hitetlenkedő ráncokba rendezte beesett arcát.

– De hát ez nevetséges!

– Miért?

– Az egyetem sohasem engedheti meg magának, hogy megvásárolja ezt a féltonnás – legalább ennyit kell nyomnia –, ezt a féltonnás korrektort.

– A korrigálás nem minden. Jelentéseket szerkeszt gyorsírásos feljegyzésekből, űrlapokat tölt ki, megbízhatóan tárol adatokat, osztályoz dokumentumokat…

– Ezek piti dolgok.

– Egyáltalán nem, mint mindjárt bebizonyítom – mondta Lanning. – De úgy vélem, kényelmesebben megvitathatnánk az irodájában, már ha nincs ellenére.

– Nem, természetesen nincs – kezdte gépiesen a professzor, és már indulni akart, de aztán lecövekelt. – De hát a robot… a robotot nem vihetjük. Megint be kell ládáztatnia, doktor.

– Ráérünk. Itt hagyhatjuk Izét.

– Felügyelet nélkül?

– Miért ne? Ő tudja, hogy itt kell maradnia. Meg kell értenie, Goodfellow professzor, hogy egy robot sokkal megbízhatóbb, mint egy emberi lény.

– Én leszek a felelős minden kárért…

– Nem okoz kárt, én szavatolom. Nézze, lejárt a munkaidő. Gondolom, holnap reggelig már senki sem jön ide. A teherautó és az én emberem odakint van. Az Amerikai Robot vállalja a felelősséget minden eshetőségre. De nem lesz eshetőség. Nevezze a robot megbízhatósági próbájának.

A professzor hagyta kiterelni magát a raktárhelyiségből. Az irodájában, öt emelettel följebb sem érezte magát túlzottan jobban.

Fehér zsebkendővel törölgette a haja tövén gyöngyöző izzadságot.

– A robotok földi használatát törvény tiltja, és ezt maga is nagyon jól tudja, dr. Lanning.

– A törvény, Goodfellow professzor, nem olyan egyszerű. A robotok nem használhatók közterületen vagy középületekben. Viszont használhatók magánterületeken vagy magánépületekben, bizonyos megszorításokkal, amelyek többnyire felérnek a tiltással. Az egyetem azonban nagy és magántulajdonban levő intézmény, amely általában kivételes elbírálásban részesül. Ha a robotot csak egy különleges helyiségben és kizárólag tudományos célokra használják, és ha a helyiségbe belépő férfiak és nők maradéktalanul együttműködnek egymással, akkor nem sértjük meg a törvényt.

– De ennyi felhajtást egy közönséges korrigálásért!

– Az alkalmazási lehetőségek megszámlálhatatlanok, professzor. Eddig a robotmunkát csak arra használták, hogy mentesítsen a fizikai robot alól. És szellemi robot talán nem létezik? Hogy egy professzornak, aki a leghasznosabb alkotó gondolatokra képes, két hétig kelljen nyomdai hibákat bogarásznia? Én olyan gépet kínálok, amely harminc perc alatt végez az egésszel. Ez olyan piti dolog?

– De az ára…

– Amiatt ne fájjon a feje. Nem vásárolhatja meg EZ-27-et. Az Amerikai Robot nem adja el a termékeit. Az egyetem azonban köthet kölcsönbérleti szerződést, évi ezer dollárért, ami lényegesen olcsóbb, mint egy mikrohullámú spektrográfhoz való közönséges, folyamatos üzemmódú berendezés.

Goodfellow elhűlt. Lanning tovább ütötte a vasat.

– Én csak annyit kérek, hogy vesse föl a döntéshozók előtt. Szívesen tájékoztatom őket, ha további adatokat kívánnának.

– Nos – mondta kétkedve Goodfellow –, fölvethetem az egyetemi tanács jövő heti ülésén. De nem ígérhetem, hogy bármilyen haszna lenne.

A védő kurta, köpcös ember volt, és peckesen tartotta magát, amitől még feltűnőbb lett a tokája. Miután átadták neki a tanút, rámeredt Goodfellow professzorra, és megkérdezte:

– Ön túlságosan is készségesen beleegyezett, nemde?

– Nagyon szerettem volna megszabadulni dr. Lanningtől – mondta élesen a professzor. – Akármibe beleegyeztem volna.

– Hogy nyomban el is felejtse, amint ő kihúzza a lábát?

– Hát…

– Mindazonáltal mégis előterjesztette a témát az egyetemi tanács végrehajtó bizottságának következő ülésén.

– Igen, elő.

– így tehát teljes jóhiszeműséggel támogatta dr. Lanning javaslatát. Nem színlelésből. Sőt fokozott lelkesedéssel, ugyebár?

– Én csak a szokásos módon jártam el.

– Önt egyáltalán nem dúlta föl annyira a robot, mint ahogy most állítja. Ön ismeri a robotika Három Törvényét, és akkor is ismerte, amikor dr. Lanninggel beszélt.

– Nohát ismertem.

– És habozás nélkül magára hagyta a robotot. Felügyelet nélkül.

– Dr. Lanning biztosított…

– Bizonyára sohasem adott volna hitelt neki, ha a legparányibb kétsége is lett volna azzal kapcsolatban, hogy a robot bármilyen csekély mértékben veszélyes lehet.

– Volt okom hitelt adni neki – kezdte fagyosan a professzor.

– Ez minden – szakította félbe a védelem.

Miután Goodfellow professzor kissé ziláltan lelépett, Shane bíró előrehajolt.

– Mivel én magam nem vagyok robotszakértő, méltányolnám, ha tájékoztatnának, mi a robotika Három Törvénye. Elmondaná a bíróságnak, dr. Lanning?

Dr. Lanning megrezzent, összedugta a fejét a mellette ülő, ősz hajú asszonnyal, aztán feltápászkodott. A nő is felnézett, kifejezéstelen arccal.

– Természetesen, bíró úr – mondta dr. Lanning. Szünetet tartott, mintha szónoklathoz készülődne, aztán megszólalt, kínosan törekedve az érthető fogalmazásra: – Első Törvény: A robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen. Második Törvény: A robot engedelmeskedni tartozik az emberi lények utasításainak, kivéve, ha ezek az utasítások az Első Törvény előírásaiba ütköznének. Harmadik Törvény: A robot tartozik saját védelméről gondoskodni, amennyiben ez nem ütközik az Első és Második Törvény előírásaiba.

– Értem – mondta a bíró, sebesen jegyzetelve. – Ezek a törvények, ugye, bele vannak építve minden robotba?

– Mindegyikbe. Ezt bármelyik robotszakértő igazolhatja.

– Az EZ-27 robotba is?

– Igen, bíró úr.

– Valószínűleg felkérjük, hogy ismételje meg eskü alatt is a szavait.

– Kész vagyok rá, bíró úr. – Dr. Lanning leült.

Dr. Susan Calvin, az Amerikai Robot vezető robotpszichológusa – ő volt a Lanning mellett ülő ősz hajú asszony – minden jóindulat nélkül nézett névleges fölöttesére, de hát ő senki emberfia iránt nem volt jóindulatú.

– Megfelelt Goodfellow vallomása az igazságnak, Alfred? – kérdezte.

– Lényegében – motyogta Lanning. – Nem idegesítette ennyire a robot, és nagyon is mohón kapott az üzleten, amikor meghallotta az árat.

– Talán bölcs dolog lett volna többre tartani ezernél – mondta elgondolkodva dr. Calvin.

– Mindenképpen szerettük volna elhelyezni Izét.

– Tudom. Talán túlságosan is. Majd megpróbálják úgy feltüntetni, mintha valamilyen hátsó gondolattal csináltuk volna!

Lanning ingerülten nézett rá.

– Úgy is csináltuk. Én beismertem az egyetemi tanács ülésén.

– Beállíthatjuk úgy, mintha még amögött is lappangott volna valami.

Dr. Calvin másik oldaláról előrehajolt Scott Robertson, az Amerikai Robot alapítójának fia, a társaság főrészvényese, és ezt suttogta:

– Miért ne bírná szóra Izét, hogy tudjuk, mivel állunk szemben?

– Tudhatná, Mr. Roberston, hogy nem beszélhet róla.

– Kényszerítse. Maga a pszichológus, dr. Calvin. Kényszerítse.

– Ha én vagyok a pszichológus, Mr. Robertson – mondta hidegen Susan Calvin –, akkor bízza rám a döntéseket. Az én robotomat nem fogják kényszeríteni, hogy bármit is megtegyen az épsége árán.

Robertson elkomorodott és válaszolni akart, amikor Shane bíró tapintatosan kopogott a kalapácsával, ők pedig mogorván elhallgattak.

Most Francis J. Hartra került sor. Az angol tanszék vezetője és a továbbképző kar dékánja volt a kínos gonddal öltözködő, pufók ember, aki konzervatív fazonú, sötét holmikat viselt, és haját pászmákba rendezte rózsaszín koponyáján. Kényelmesen hátradőlt a tanúk székében, kezét összekulcsolta az ölében, és időnként megeresztett egy-egy csukott szájú mosolyt.

– Először – kezdte – az egyetemi tanács végrehajtó bizottsági ülésén szereztem tudomást az EZ-27 robotról, amikor Goodfellow professzor előterjesztette a témát. Azután április tizedikén külön megbeszélést tartottunk ez ügyben, amelyen én töltöttem be az elnök tisztét.

– Készült jegyzőkönyv a végrehajtó bizottság üléséről? Erről a bizonyosról?

– Nos, nem. Meglehetősen szokatlan ülés volt. – A dékán elmosolyodott. – Úgy véltük, jobb, ha bizalmas jellegű marad.

– Miről volt szó azon a megbeszélésen?

Hart dékán nem érezte magát túlságosan jól az elnök szerepében, és a többi jelenlévő sem látszott teljesen nyugodtnak. Csak dr. Lanning tűnt rendíthetetlennek. Magas, vézna alakjával, kusza ősz haj koronájával Andrew Jackson arcképeire emlékeztette a dékánt.

Az asztal közepén szétszórva hevertek a robot munkái. Az általa rajzolt grafikon másolatát Minott, a fizikai kémia professzora tartotta a kezében. A vegyész szemmel látható helyesléssel csücsörített.

Hart krákogott, és megszólalt:

– Nem kétséges, hogy a robot alkalmas bizonyos rutinfeladatok elvégzésére. Mielőtt idejöttem volna, átfutottam például ezeket, és nagyon kevés kivetnivalót találtam bennük.

Fölemelt egy hosszú nyomatot, amely legalább háromszor hosszabb volt egy átlagos könyvoldalnál. Hasáblevonat volt, amelyet tördelés előtt szoktak átjavítani a szerzők. Két széles margóján takaros és tökéletesen olvasható korrektúrajelek sorakoztak. Néhány helyen áthúztak egy-egy nyomtatott szót, és a margón másik szóval helyettesítették, olyan szép és szabályos betűkkel, mintha nyomtatták volna őket. A szerzői tévedéseket – ebből volt több – kék tintával javította, a néhány nyomdahibát pedig pirossal.

– Tulajdonképpen – mondta Lanning – még a kevésnél is kevesebb hiba van benne. Azt mondanám, dr. Hart, hogy egyáltalán semmi. Bizonyos vagyok benne, hogy a javítások ugyanolyan tökéletesek, mint az eredeti. Ha a kéziratban nemcsak nyelvtani hibák fordultak elő, úgy azokat a robot nem illetékes kijavítani.

– Ezt elfogadjuk. Mindazonáltal alkalmanként helyesbítette a szórendet is, mivel pedig az angol szórendnek nincsenek áthághatatlan szabályai, nem hiszem, hogy a robot mindig az egyetlen helyes megoldást választotta volna.

– Izé pozitronagyát – mosolyodott el Lanning, kivillantva nagy fogait – átitatták minden, a témáról szóló szakirodalommal. Bizonyos vagyok benne, hogy nem talál egyetlen esetet sem, ahol egyértelműen a rossz megoldást választotta volna.

Minott professzor fölnézett a grafikonról, amelyet még mindig a kezében tartott.

– Azon töröm a fejem, dr. Lanning, hogy egyáltalán minek nekünk a robot meg az ellenséges közvélemény, amely a nyomában jár. Az automatika bizonyára elérte azt a pontot, amelyen társaságuk képes tervezni egy ismert típusú és a nagyközönség által is elfogadott, átlagos számítógépet, amely alkalmas lenne kefelevonatok javítására.

– Bizonyosan képesek lennénk – mondta mereven Lanning –, de az ilyen géphez a kefelevonatokat először le kellene fordítani speciális jelekre, vagy legalábbis át kellene írni szalagra. Minden javítás szimbólumokkal történne. Külön személyzetet kellene alkalmazniuk, amely lefordítaná a szavakat szimbólumokra és a szimbólumokat szavakra. Ráadásul az ilyen számítógép semmi másra nem lenne alkalmas. Például nem tudná elkészíteni azt a grafikont, amelyet a kezében tart.

Minott morgott valamit.

Lanning folytatta:

– A pozitronagyú robot jellegzetessége a rugalmasság. Szerteágazó tevékenységre képes. Ember formájú, tehát képes bánni minden, emberi használatra tervezett eszközzel és géppel. Beszélhet önnel és ön beszélhet hozzá. Még vitatkozhatnak is. Egy egyszerű robothoz képest a pozitronaggyal nem rendelkező’, közönséges számítógép sem egyéb, mint nehézkes összeadó masina.

Goodfellow fölnézett.

– Ha elkezdünk beszélni és vitázni a robottal, akkor mik az esélyeink, hogy összezavarjuk? Feltételezem, nem képes végtelen mennyiségű adatot befogadni.

– Nem, nem képes. De átlagos igénybevétel mellett legalább öt évig működik. Tudni fogja, mikor kell javítani, amit a társaság ingyen elvégez.

– A társaság?

– Igen. A társaság ragaszkodik a megszokott munkaterületükön kívül használt robotok szervizeléséhez. Ez is egy oka annak, amiért megtartjuk magunknak pozitronrobotjaink ellenőrzését. A közönséges tevékenységet végző robotot bárki elirányíthatja. Emellett azonban szakszerű kezelést igényel, és ez a mi dolgunk. Bizonyos adatokat akárki törölhet egy EZ robotból, azzal, hogy megmondja neki, felejtse el ezt vagy azt. De a parancsot szinte bizonyosan úgy fogalmazzák meg, hogy a robot túl sokat vagy túl keveset felejt. Mi ki tudjuk nyomozni az ilyen fuser munkát, mert a robotba beleépítettük a megfelelő óvó rendszabályokat. Mivel azonban szabályszerű tevékenység mellett nincsen szükség tisztításra vagy egyéb közbeavatkozásra, ilyen természetű problémák nem fordulhatnak elő.

Hart dékán megtapogatta a fejét, mintha arra lenne kíváncsi, helyükön vannak-e még a gondosan szétfésült tincsek.

– Ön nagyon szeretné, ha átvennénk a gépet. Pedig ez rossz befektetés az Amerikai Robotnak. Évi ezer nevetségesen olcsó ár. Abban reménykednek, hogy más gépeket rajta keresztül adhatnak bérbe más egyetemeknek, ésszerűbb áron?

– Nincs ebben semmi kivetnivaló – mondta Lanning.

– De akkor is csak korlátozott számú gépet adhatnának bérbe. Kétlem, hogy ez jövedelmező ajánlat lenne.

Lanning az asztalra könyökölt, és lelkesen előrehajolt.

– Hadd ne köntörfalazzak, uraim. Leszámítva bizonyos különleges eseteket, a robotokat nem lehet a Földön használni, az előítéletes közvélemény miatt. Az Amerikai Robotnak figyelemre méltó sikerei vannak a Földön kívüli és űrbeli piacokon is, a számítógépes fióküzemekről nem is szólva. Mindazonáltal bennünket nemcsak a profit érdekel. Szilárd meggyőződésünk, hogy a robotok földi használata -a kezdeti gazdasági zökkenők ellenére is – könnyebb életet jelentene mindenkinek.

– A szakszervezetek természetesen ellenünk vannak, de bizonyosan számíthatnánk a nagy egyetemek együttműködésére. Ez az Izé nevű robot megszabadítja önöket a terméketlen robotolástól azzal, hogy ő végzi el a rabszolgamunkát. Példájukat más egyetemek és kutatóintézetek is követni fogják, és ha beválik, akkor talán más robottípusokat is el lehet helyezni, és fokozatosan le lehet gyűrni a velük szembeni ellenállást.

– Ma az Északkeleti Egyetem, holnap a világ – mormolta Minott.

– Én egyáltalán nem voltam ilyen ékesen szóló, ők pedig korántsem fanyalogtak ennyire – sziszegte dühösen Lanning Susan Calvinnek. – Évi ezerért azt se tudták, hogy szerezzék meg Izét! Minott professzor azt mondta, hogy sohasem látott a grafikonhoz fogható gyönyörű munkát, és egy tévedés se volt a kefelevonatokon vagy másutt. Ezt Hart is belátta.

Dr. Calvin arcán semmivel sem lettek lágyabbak a szigorú, hosszanti redők.

– Több pénzt kellett volna kérni, Alfred, mint amennyit kifizethetnek, aztán hagyhatta volna, hogy lealkudjanak belőle.

– Talán – dünnyögte Lanning.

A vád még nem végzett Hart professzorral.

– Miután dr. Lanning elment, szavaztak arról, hogy elfogadják-e az EZ-27 robotot?

– Igen, szavaztunk.

– Milyen eredménnyel?

– A többség amellett szavazott, hogy fogadjuk el.

– Ön szerint mi befolyásolta a szavazást?

A védelem nyomban tiltakozott.

A vád átfogalmazta a kérdést:

– Önt személy szerint mi befolyásolta a szavazásban? Azt hiszem, ön is a robot mellett szavazott.

– Igen, mellette. Azért tettem, mert nem hagyott hidegen dr. Lanningnek az a véleménye, hogy nekünk, mint a világ szellemi vezetőinek, kötelességünk lehetővé tenni, hogy a robotika segíthessen az embernek a problémák megoldásában.

– Más szavakkal, dr. Lanning beszélte rá.

– Ez a mestersége. Nagyon jól csinálta.

– A tanú az öné.

A védőügyvéd odatalpalt a tanúk székéhez, és egy hosszú pillanatig méregette Hart professzort, aztán megszólalt:

– Önök tehát valójában nagyon is lelkesen fogadták fel az EZ-27 robotot, nemdebár?

– Úgy gondoltuk, hasznos lehet, amennyiben képes elvégezni a munkát.

– Amennyiben képes? Én úgy értettem, hogy az ülésen, amelyről az imént szó volt, ön rendkívül alaposan felülbírálta az EZ-27 robot munkáját.

– Igen, ezt tettem. A gép munkájának elsősorban az angol nyelvismerethez van köze, ez pedig az én szakterületem, logikusnak tűnt, hogy én legyek az, aki elbírálja a teljesítményt.

– Nagyon jó. Volt-e valami az ülés során az asztalon, ami ne lett volna kielégítő? Itt valamennyi munka szerepel mint bizonyíték. Tud mutatni egyetlen elégtelen megoldást?

– Hát…

– Ez egyszerű kérdés. Volt egyetlen elégtelen megoldás? Ön átnézte. Volt?

– Nem volt – komorodott el az angol nyelv professzora.

– Rendelkezésemre áll több mintadarab az EZ-27 robot azon munkáiból, amelyeket az Északkeleti Egyetemen való, tizennégy hónapos alkalmaztatása alatt készített. Lenne szíves megnézni és közölni velem, amennyiben vannak benne esetleges hibák.

– Maga lenne a csoda, ha hibát követett volna el! – fortyant föl Hart.

– A kérdésemre válaszoljon – mennydörögte a védelem –, csakis arra a kérdésre, amelyet fölteszek! Van az anyagban hiba?

Hart dékán gondosan szemügyre vett minden bizonyítékot.

– Nos, nincsen.

– Leszámítva azt az esetet, amellyel most foglalkozunk, tud-e bárminemű hibáról, amelyet az EZ-27 követett el?

– Leszámítva a kereset tárgyát, nem tudok.

A védelem megköszörülte a torkát, mintha egy fejezetet zárna le.

– Most pedig – mondta –, ami az EZ-27 robot alkalmazására vonatkozó szavazást illeti, ön azt mondta, hogy a többség szavazott mellette. Milyen arányban oszlottak meg a szavazatok?

– Amennyire emlékszem, tizenhárom egy ellen.

– Tizenhárom egy ellen! Ez több, mint többség. Nem ezt akarta mondani?

– Nem, uram! – tiltakozott indulatosan a pedáns Hart. – Nyelvünkön a „többség” annyit jelent, hogy „több, mint a fele”. Tizennégy szavazatból tizenhárom, az többség, és kész.

– De hiszen ez majdnem egyhangú szavazás.

– Akkor is csak többség!

A védelem más témára tért át:

– És ki volt az egyetlen, aki ellene szavazott?

Hart dékán hirtelen kínosan nézett maga elé.

– Simon Ninheimer professzor.

A védelem meghökkenést mímelt.

– Ninheimer professzor? A szociológiai tanszék vezetője?

– Igen, uram.

– A felperes?

– Igen, uram.

A védőügyvéd összecsücsörítette a száját.

– Más szavakkal az az ember, aki 750 000 dollár kártérítésre pereli ügyfelemet, az Amerikai Robot és Gépember Rt.-t, ugyanaz a személy, aki kezdettől fogva ellenezte a robot használatát, még ha az egyetemi tanács végrehajtó bizottságának valamennyi tagja volt is meggyőződve róla, hogy az ötlet jó.

– Az indítvány ellen szavazott. Ez jogában állt.

– Az ülésről való beszámolója során nem említette Ninheimer professzor egyetlen észrevételét sem. Voltak észrevételei?

– Azt hiszem, hozzászólt.

– Hiszi?

– Nohát, hozzászólt.

– A robot használata ellen?

– Igen.

– Felindultan szólt róla?

Hart dékán nem válaszolt azonnal.

– Indulatosan.

– Hart dékán, mióta ismeri Ninheimer professzort? – A védelem hirtelen meghitt hangot ütött meg.

– Körülbelül húsz éve.

– Elég jól?

– Merem állítani, hogy igen.

– Ha ismeri, elmondhatja-e róla, hogy az a fajta ember, aki képes huzamosan neheztelni egy robotra, főleg azután, hogy egy ellentétes kimenetelű szavazás…

A kérdés folytatása beleveszett a vád képviselőjének méltatlankodó és heves tiltakozásába. A védelemnek nem volt több kérdése a tanúhoz, és Shane bíró ebédszünetet rendelt el.

Robertson a szendvicsén nyámmogott. A vállalat nem fog összeomlani egy háromnegyedmilliós veszteségtől, ámbár jót sem fog tenni neki. De a kedveződen sajtóvisszhang sokkal több pénzbe fog kerülni.

– Mi ez az egész felhajtás arról, hogyan került be Izé az egyetemre? – kérdezte savanyúan. – Mit akarnak nyerni ezen?

– Egy tárgyalás, Mr. Robertson, olyan, mint a sakkjátszma – mondta nyugodtan a védőügyvéd. – Általában az győz, aki több lépést képes előre kiszámítani, és ügyész barátom nem kezdő. Simán be tudják bizonyítani a károkozást. Elsősorban arra törekszenek, hogy elébe vágjanak a védelmünknek. Arra számítanak, hogy mi megpróbáljuk bebizonyítani, miszerint Izé nem követhette el a bűncselekményt – a robotika Első Törvénye miatt.

– De hát mi pont ezzel védekezünk. Ez abszolút megtámadhatatlan – mondta Robertson.

– Egy robotikai mérnöknek igen. De egy bírónak nem szükségszerűen. Nekik az az álláspontjuk, hogy EZ-27 nem közönséges robot. A típus első példánya, amelyet felajánlottak közhasználatra. Kísérleti modell, amelynél szükség volt helyszíni kipróbálásra, és az egyetem volt az egyetlen hely, ahol tisztességesen el lehetett végezni a próbát. Ez hihetőnek tűnik, ha figyelembe vesszük, milyen kitartóan iparkodott dr. Lanning elhelyezni a robotot, és mennyire készségesen hajlott rá az Amerikai Robot, hogy ilyen csekély összegre kösse meg a kölcsönbérleti szerződést. A vád azzal fog érvelni, hogy a helyszíni próba során kiderült: Izé a hibás. Látja már, mire törekszenek?

– De hát EZ-27 tökéletesen jó modell volt – erősködött Robertson. – A huszonhetedik példány, amelyet előállítottak.

– Ez is egy rossz pont – mondta borúsan az ügyvéd. – És az első huszonhatnak mi volt a baja? Mert nyilván volt valami. És akkor miért ne lehetne valamilyen hibája a huszonhetediknek is?

– Semmi baja nem volt az első huszonhatnak, kivéve, hogy még nem voltak elég tökéletesek a feladathoz. Ebben a témakörben ezek voltak az első pozitronagyak, és eléggé vaktában kezdtünk hozzá a munkához. De a Három Törvény mindegyikben benne volt! Nincs olyan tökéletlen robot, amely ne tudná a Három Törvényt.

– Nekem ezt dr. Lanning magyarázta el, Mr. Robertson, és én hinni akarok a szavának. De lehet, hogy a bíró nem akar. Egy becsületes és intelligens embertől várjuk a döntést, aki azonban nem ért a robotikához, és ez tévútra vezetheti. Ha például ön, dr. Lanning vagy dr. Calvin azt mondták volna a tanúk padjában, hogy a pozitronagyakat „vaktában” szerkesztették, akkor a vád cafatokra tépte volna önöket a keresztkérdésekkel. Semmi sem menthette volna meg az ügyünket. Ettől tehát óvakodjunk.

– Bárcsak Izé beszélhetne! – dünnyögte Robertson. Az ügyvéd vállat vont.

– Egy robot nem alkalmas tanúnak, így hát nem segíthet rajtunk.

– Legalább a tényeket megismerhetnénk. Megtudnánk, hogy tehetett ilyet.

Susan Calvin indulatba jött. Arca tompavörös pírba borult, és hangja cseppet átmelegedett.

– Tudjuk, hogyan tette. Parancsra! Már kifejtettem ezt a tanácsnak, és most magának is ki fogom fejteni.

– Ki parancsolta? – kérdezte őszinte megütközéssel Robertson. (Neki soha senki se mond semmit, gondolta sértődötten. Isten szent nevére, ezek a kutató fazonok azt hiszik, hogy az Amerikai Robot az övék!)

– A felperes – mondta dr. Calvin.

– De az ég szerelmére, miért?!

– Még nem tudom, miért. Lehet, hogy csak azért, mert egy kis kápét akart kifacsarni belőlünk. – Kék csillámok táncoltak a szemében, miközben ezt mondta.

– Akkor miért nem szólt Izé?

– Hát nem világos? Azért, mert megparancsolták, hogy hallgasson róla.

– Miért lenne világos? – kérdezte gorombán Robertson.

– Nekem az. Robotpszichológus vagyok. Ha Izé nem válaszol az egyenes kérdésekre, akkor fog válaszolni a határkérdésekre. Ha a fő kérdéshez közeledve megmérjük a tétovázás fokozódásának mértékét, a kihagyások időtartamát és az ellenpotenciál intenzitását, tudományos pontossággal megállapíthatjuk, hogy zavarainak oka az Első Törvényen alapuló hallgatási parancs. Más szavakkal: figyelmeztették, hogy ha beszél, azzal emberi lénynek fog kárt okozni. Ez pedig feltételezhetően nem más, mint ez a lehetetlen Ninheimer professzor, a felperes, akit a robot emberi lénynek tekint.

– No hát akkor – mondta Robertson –, nem tudná megmagyarázni neki, hogy ha nem szólal meg, azzal kárt okoz az Amerikai Robotnak?

– Az Amerikai Robot nem emberi lény, és a robotika Első Törvénye, a közönséges törvénnyel ellentétben, nem ismer el intézményt személynek. Egyébként veszélyes is lenne feloldani ezt a különleges gátlást. A személy, aki elültette benne, kevésbé kockázatosan oldhatja fel, hiszen a robot motivációi e személyre összpontosulnak. Bármilyen más eshetőség… – Megcsóválta a fejét. – Nem engedem, hogy a robotnak baja essék! – mondta majdnem indulatosan.

Lanning megpróbálta értelmes témára terelni a társalgást.

– Nekem úgy tűnik, csak azt kell bizonyítanunk, hogy egy robot képtelen megtenni azt, amivel Izét vádolják. Ezt megtehetjük.

– Pontosan – mondta bosszúsan az ügyvéd. – Csak önök tehetik meg! Azok a tanúk, akik képesek tanúskodni Izé természetéről és elmeállapotáról, mint az Amerikai Robot alkalmazottai. A bíró nem tekinti pártatlannak a vallomásukat.

– Hogyan vonhatja kétségbe a szakértői véleményt?

– Úgy, hogy nem hajlandó hitelt adni neki. Ehhez joga van mint bírónak. Nem feltételezheti, hogy egy ilyen ember, mint Ninheimer professzor, szándékosan tette tönkre, még ha tetemes summáért is, a tulajdon jó hírét. Aligha fog hitelt adni a mérnökeik műszaki tolvajnyelvének. A bíró is csak ember. Ha választania kell egy lehetetlen dolgot művelő ember és egy lehetetlen dolgot művelő robot között, akkor minden valószínűség szerint az ember javára fog dönteni.

– Ember képes lehetetlen dolgot elkövetni – mondta Lanning –, mert még nem ismerjük az emberi agy minden tekervényét, és azt sem tudjuk, hogy mi a lehetetlen az emberi elmének és mi nem az. Mi csak azt tudjuk, hogy mi az, ami a robotnak lehetetlen.

– Hát majd meglátjuk, meg tudjuk-e győzni róla a bírót – felelte fáradtan az ügyvéd.

– Ha ez így van, akkor én még mindig nem értem, hogyan képesek megcsinálni.

– Majd meglátjuk. Jó, ha észben tartjuk a nehézségeket, de ne csüggedjünk el annyira. Én is megpróbáltam néhány lépést előre kiszámítani a táblán. – Méltóságteljesen biccentett a robotpszichológus felé, és hozzátette: – Az itt ülő kedves hölgy segítségével.

Lanning egyikükről a másikukra nézett.

– Mi az ördög ez?

Ekkor azonban bedugta az ajtón a fejét a törvényszolga, és kissé elfúló hangon közölte, hogy mindjárt folytatódik a tárgyalás.

Ismét elfoglalták helyüket, és szemügyre vették azt az embert, aki ezt az egész hercehurcát kezdeményezte.

Simon Ninheimernek bolyhos, vörhenyes haja volt, kampós orrától hegyes álláig folyamatosan keskenyedő arca és az a szokása, hogy a fontosabb szavak előtt mindig szünetet tartott, amitől a szinte elviselhetetlen pontosság megszállottjának tűnt. Ha azt mondta: „A Nap, ehm, keleten szokott felkelni”, akkor a hallgató bizonyos lehetett benne, miszerint a professzor komoly megfontolás tárgyává tette annak lehetőségét, hogy a Nap esetleg nyugaton is felkelhet.

– Ellenezte-e ön az EZ-27 robot egyetemi alkalmazását? – kérdezte a vád képviselője.

– Igen, uram.

– Miért?

– Az volt az érzésem, hogy nem ismerjük eléggé az Amerikai Robot, ehm, indokait. Gyanús volt nekem, hogy annyira nálunk akarják elhelyezni a robotot.

– Az volt-e a véleménye, hogy a gép képes elvégezni a munkát, amelyre állítólag tervezték?

– Tényekkel igazolhatom, hogy nem.

– Lenne szíves kifejteni?

Simon Ninheimer nyolc évig dolgozott Az űrhajózás társadalmi feszültségei és azok megoldása című könyvén. A professzor ragaszkodása a pontossághoz nem korlátozódott a beszédre. Egy ilyen, úgyszólván lényegénél fogva pontatlan szaktárgy, mint a szociológia, emberfölötti feladatot jelentett számára.

Még a hasáblevonatok sem jelentettek beteljesedést. Épp ellenkezőleg. Legszívesebben széttépte volna a hosszú kutyanyelveket, hogy másképp rakja össze őket.

Három nappal azután, hogy megérkezett a nyomdából az első szakmány hasáblevonat, Jim Baker szociológiai tanársegéd úgy találta Ninheimert, amint az szórakozottan bámult a papír kötegre. Három levonatot küldtek a hasábokból: egyet Ninheimernek a korrigáláshoz, egyet Bakernek, aki ugyancsak önállóan korrigálta a kutyanyelveket, és egy harmadikat, amely az „eredeti” jelzést viselte. Miután Ninheimer és Baker megbeszélés után kiküszöbölték a lehetséges ellentmondásokat és eltéréseket, erre az „eredeti” példányra kerültek a kettejük korrektúrájából lepárolt végleges javítások. Sok-sok közös cikknél alkalmazták ezt az eljárást az elmúlt három évben, és mindig jól bevált.

A fiatal és behízelgően selymes hangú Baker, kezében a saját hasábjaival, lelkesen közölte:

– Átnéztem az első fejezetet. Sok nyomdahiba van benne.

– Az első fejezetben mindig sok van – felelte közömbösen Ninheimer.

– Most akarja átnézni?

Ninheimer fölpillantott.

– Én még bele se javítottam a hasábokba, Jim. Nem is akarom erre pocsékolni az időmet.

– Nem? – kérdezte zavartan Baker. Ninheimer csücsörített.

– Utánaérdeklődtem a gép, ehm, megengedhető terhelésének. Végül is eredetileg, ehm, korrigálásra szánták. Erre vették fel.

– A gép? Izére céloz?

– Azt hiszem, ezt a hóbortos nevet adták neki.

– De dr. Ninheimer, én azt hittem, hogy ön távol tartja magát tőle!

– Úgy látom, én vagyok az egyetlen, aki így tesz. Talán nekem is ki kellene használnom az, ehm, előnyeit.

– Ó! Hát akkor, azt hiszem, csak vesztegettem az időmet ezzel az első fejezettel – mondta búsan a fiatalember.

– Nem vesztegette. Ellenőrzésképpen összehasonlíthatjuk a maga munkáját a gépével.

– Ha óhajtja, de…

– Igen?

– Nem hiszem, hogy bármilyen tévedést találhatunk Izé munkájában. Állítólag sohasem követ el hibát.

– Merem remélni – mondta Ninheimer szárazon.

Négy nap múlva Baker megint visszahozta az első fejezetet. Ez Ninheimer példánya volt, azon frissiben került át a különleges helyiségből, amelyet Izének és az általa használt berendezéseknek építettek.

Baker ujjongott.

– Dr. Ninheimer, nemhogy mindent kiszúrt, amit én is javítottam, de ráadásul talált tizenkét tévedést, amelyek fölött én elsiklottam! És az egész húsz percig tartott!

Ninheimer átnézte a levonatot, amelynek margóján takaros jelzések sorakoztak.

– Nem olyan teljes, mint ahogy maga vagy én csináltuk volna – jegyezte meg. – Mi egy beszúrásban utaltunk volna Suzukinak arra a munkájára, amelyben az alacsony gravitáció idegrendszeri következményeit taglalja.

– A Szociológiai Szemlében megjelent cikkre gondol?

– Természetesen.

– Nohát, lehetetlent nem kívánhat Izétől. Nem olvashatja el helyettünk az irodalmat.

– Belátom. A helyzet az, hogy én már előkészítettem a beszúrást. Megkeresem a gépet, és utánanézek, tudja-e, hogyan kell, ehm, beszúrást csinálni.

– Tudni fogja.

– Inkább szeretek biztosra menni.

Ninheimer időt kért Izéhez. Csak késő este tudtak neki szakítani egy negyedórát.

De kiderült, hogy ez a tizenöt perc is túlságosan sok. Az EZ-27 robot azonnal megértette, mi a beszúrás.

Ninheimer kínosan érezte magát, amikor első alkalommal került közeli kapcsolatba a robottal. Mire észbe kapott, majdnem gépiesen kicsúszott a száján, mintha emberrel beszélne:

– Szereted a munkádat?

– Nagyon szeretem, Ninheimer professzor – mondta ünnepélyesen, miközben fotocellás szeme a szokásos mélyvörös tűzben izzott.

– Te ismersz engem?

– A tényből, hogy öntől kapom a hasáblevonatokra beírandó kiegészítéseket, az következik, hogy ön a szerző. És a szerző neve természetesen szerepel minden egyes hasáblevonat kopfjában.

– Értem. Szóval akkor képes vagy, ehm, dedukcióra. Mondd csak – nem bírta megállni, hogy fel ne tegye a kérdést –, mi a véleményed a könyvről?

– Nagyon élvezetes dolgozni rajta – mondta Izé.

– Élvezetes? Ez különös szó egy érzéstelen, ehm, gépezettől. Nekem azt mondták, hogy neked nincsenek érzelmeid.

– Az ön könyvének szavai összhangban vannak áramköreimmel – magyarázta Izé. – Csekély ellenpotenciált gerjesztenek, vagy egyáltalán semmit. Agyam mezői ezt a mechanikai tényt az „élvezetes” szóval fordítják le. Az emocionális összefüggés véletlenszerű.

– Értem. Miért találod élvezetesnek a könyvet?

– Mert emberi lényekkel dolgozik, professzor, nem pedig szervetlen anyagokkal vagy matematikai képletekkel. Az ön könyve megkísérli megérteni az emberi lényeket, és hozzá akar járulni az emberi jólét fokozásához.

– És te is ezt próbálod tenni, és ezért van összhangban a könyvem az áramköreiddel? így van?

– így van, professzor.

A tizenöt perc letelt. Ninheimer elment, és betért az egyetemi könyvtárba, ahol éppen zárni készültek. A professzor elég sokáig fenntartotta a könyvtárosokat, amíg nem talált egy alapfokú robotikai könyvet, amelyet hazavitt.

Az utólagos beszúrásokat kivéve, a hasáblevonatok úgy kerültek Izéhez és tőle a kiadóhoz, hogy Ninheimer először alig avatkozott be, a végén pedig egyáltalán nem.

– Majdnem az az érzésem, hogy felesleges vagyok – mondta némileg feszengve Baker.

– Pedig azt kellene éreznie, hogy van ideje belefogni egy újabb munkába – mondta föl sem pillantva Ninheimer, miközben a Társadalomtudományi Szemle legújabb számát jegyzetelte.

– Csak nem vagyok hozzászokva. Mindig aggódom a hasáblevonatok miatt. Pedig tudom, hogy szamárság.

– Az.

– A múltkor kezembe került néhány levonat, mielőtt Izé továbbküldte volna a…

– Micsoda? – pillantott fel elkomorodva Ninheimer, és összecsapta a Szemlét. – Megzavarta a gépet a munkában?

– Csak egy percre. Minden rendben volt. Ó, igen, egy szót megváltoztatott. Ön azt írta valamiről, hogy „bűnös”; a robot ezt megváltoztatta „meggondolatlan”-ra. Úgy gondolta, hogy a második jelző jobban illik a szövegkörnyezethez.

– Maga mit gondolt? – kérdezte töprengve Ninheimer.

– Én egyetértettem vele. Benne hagytam.

Ninheimer megpördült a forgószéken, hogy szembekerüljön fiatal munkatársával.

– Ide figyeljen, szeretném, ha ez nem fordulna elő többé. Ha már használom a gépet, akkor ki is akarom élvezni az, ehm, előnyeit. Ha én használom, ugyanakkor pedig nélkülöznöm kell a maga, ehm, tevékenységét, mert maga a gépet ellenőrzi, holott nem igényel ellenőrzést, akkor én ezzel nem nyerek semmit. Érti?

– Igen, dr. Ninheimer – mondta Baker alázattal.

A Társadalmi feszültségek szerzői példánya május nyolcadikán érkezett meg dr. Ninheimer irodájába. Gyorsan átnézve végigpergette a lapokat, itt-ott elolvasott egy bekezdést, azután félretette.

Mint később kifejtette, el is feledkezett róla. Nyolc éven át dolgozott rajta, de most, hónapok óta, amióta Izé levette a válláról a könyv gondját, más kötötte le érdeklődését. Még azt is elfelejtette, hogy adjon egy szokásos tiszteletpéldányt az egyetemi könyvtárnak. Sőt Baker sem kapott, aki egyébként beletemetkezett a munkába, és a múltkori dorgatórium óta nagy ívben elkerülte a tanszékvezetőt.

Ez így tartott június tizenhatodikáig. Ekkor telefonon keresték Ninheimert. Meglepődve bámult a képernyőre.

– Speidell! Maga itt van?

– Nem, uram. Clevelandben vagyok. – Speidell hangja reszketett az indulattól.

– Akkor miért hívott?

– Mert épp most jutottam a végére az új könyvének! Bolond maga, Ninheimer? Magának elment az esze?!

Ninheimer megmerevedett.

– Valami, ehm, baj van? – kérdezte nyugtalanul.

– Baj? Nézze csak meg az 562. oldalt! Mi a kénköves poklot képzel maga, hogy így értelmezi az én munkámat? Hol írtam én, hogy bűnös személyiség nem létezik, és az igazi bűnösök maguk a bűnüldöző szervek? Idézem…

– Várjon, várjon! – kiáltotta Ninheimer, miközben az oldalt kereste. – Hadd látom… Jóságos Isten!

– Na?

– Speidell, én nem értem, hogyan történhetett ez. Én sohasem írtam ezt.

– Márpedig ez van odaírva! És nem is ez a legsúlyosabb hamisítás. Lapozzon csak a 690. oldalra! Azt megnézheti, mit fog csinálni Ipatyev, ha rájön, hogy maga mit összezagyvált az elméleteiből! Nézze, Ninheimer, az egész könyv tele van spékelve ilyesmivel. Én nem tudom, mit képzelt maga, de sürgősen tüntesse el a könyvet a piacról. És jobb lesz, ha felkészül a következő társulati ülésen való töredelmes bocsánatkérésre!

– Speidell, hallgasson rám…

Speidell azonban már bontott, olyan energikusan, hogy a képernyőn még vagy tizenöt másodpercig ragyogott az utókép.

Ninheimer ekkor ült neki a könyvnek, és bejelölt piros tintával egyes bekezdéseket.

Amikor ismét odaállt Izé elé, feltűnően jól fegyelmezte magát, de a szája fehér volt. A robot kezébe nyomta a könyvet, és felszólította:

– Elolvasnád az 562., 631., 664. és 690. oldalon megjelölt szakaszokat?

Izé négy szempillantás alatt megtette.

– Igen, Ninheimer professzor.

– Az eredeti hasáblevonatokon nem ez szerepelt.

– Nem, uram. Nem ez.

– Te változtattad meg?

– Igen, uram.

– Miért?

– Uram, az ön eredeti változatában ezek a szakaszok igen kíméletlenek voltak az emberi lények bizonyos csoportjaival szemben. Nehogy kárt szenvedjenek, tanácsosnak véltem megváltoztatni a fogalmazást.

– Hogy merészeltél ilyet csinálni?!

Az Első Törvény, professzor úr, tiltja tétlenül tűrnöm, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen. Figyelembe véve az ön hírnevét a szociológia világában és széles körű olvasottságát a tudósok között, azok a lények, amelyekről ön beszél, jelentős károkat szenvedtek volna.

– És azt nem veszed észre, hogy nekem mekkora károm van belőle most?

– A kisebb bajt kellett választanom.

Ninheimer professzor eltántorgott, reszketve a dühtől. Az biztos, hogy ezért még számolni fog az Amerikai Robottal!

Némi izgalom volt tapasztalható az alperes asztalánál, amely fokozódott, mikor a vád képviselője rátért a kényes pontra.

– Tehát az EZ-27 robot tájékoztatta önt, hogy tevékenysége a robotika Első Törvényén alapult?

– Pontosan, uram.

– Hogy tulajdonképpen nem tehetett mást?

– Igen, uram.

– Következésképpen az Amerikai Robot olyan robotot tervezett, amely szükségszerűen átírja a könyveket, hogy azok összhangban legyenek azzal, amit ő helyesnek tart. Pedig a cég közönséges korrigáló robotként tálalta. Ezt akarta mondani?

A védelem azonnal és erélyesen tiltakozott. Rámutatott, hogy a tanútól olyan témában kértek véleményt, amelyben nem illetékes. A bíró a szokásos szavakkal figyelmeztette a vád képviselőjét, ám nem volt kétséges, hogy a szópárbaj megtette a hatását, és nem utolsósorban a védőügyvédre.

A védő ötperces rövid szünetet kért, mielőtt nekifogott volna a keresztkérdéseknek.

Odahajolt Susan Calvinhez.

– Lehetséges, dr. Calvin, hogy Ninheimer professzor az igazat mondja, és Izét valóban az Első Törvény motiválta?

Calvin összepréselte a száját, aztán válaszolt:

– Nem. Nem lehetséges. A vallomás utolsó részében Ninheimer szándékosan hamisan tanúskodott. Izét nem arra tervezték, hogy egy bonyolult szociológiai szöveg elvontsági szintjén hozzon ítéleteket. Sohasem lenne képes megállapítani, árt-e bizonyos embercsoportoknak egy ilyen könyv valamelyik mondata. Egyszerűen nem ehhez tervezték az agyát.

– Mindazonáltal feltételezem, hogy egy jogásznak nem tudjuk ezt bebizonyítani – mondta borúlátóan a védelem.

– Nem – ismerte el Calvin. – A bizonyítás nagyon bonyolult lenne. Csakis azon az úton juthatunk ki, amelyen idáig jártunk. Azt kell bizonyítanunk, hogy Ninheimer hazudik, és bármit mondjon is, nem fogjuk megváltoztatni a támadási tervünket.

– Rendben van, dr. Calvin – mondta az ügyvéd. – Hinnem kell magának. Akkor folytatjuk úgy, ahogy elkezdtük.

Fölemelkedett, majd lesújtott a bíró kalapácsa, és dr. Ninheimer megint elfoglalta a tanú székét. Halványan mosolygott, mint az olyan ember, aki sérthetetlennek hiszi magát, és előre élvezi ellenfelei értelmetlen erőlködését.

A védelem óvatosan közelített, és behízelgően kezdett:

– Dr. Ninheimer, azt akarja mondani, hogy június tizenhatodikáig, amikor dr. Speidell felhívta, fogalma sem volt a kéziratában végrehajtott változtatásokról?

– Pontosan, uram.

– Sohasem nézte át a hasáblevonatokat, miután az EZ-27 robot korrigálta őket?

– Először igen, de aztán úgy véltem, hogy értelmetlenség lenne. Bíztam az Amerikai Robot állításaiban. Azok a képtelen, ehm, változások csak a könyv utolsó negyedében következtek be, miután a robot, feltételezésem szerint, meglehetősen elsajátította a szociológiát…

– Hagyjuk a feltételezéseket! – szólt rá a védelem. – Ha jól értettem, az ön munkatársa, dr. Baker, legalább egyszer látta a legutóbbi hasáblevonatokat. Emlékszik még az ezzel kapcsolatos tanúskodására?

– Igen, uram. Mint mondtam, közölte, hogy megnézett egy oldalt, és a robot még azon is megváltoztatott egy szót.

– Nem találja különösnek, uram – rontott neki a védelem –, hogy miután majdnem egy éven át viselkedett kérlelhetetlenül ellenségesen a robottal szemben, ellene szavazott, és nem volt hajlandó semmilyen munkára igénybe venni, hirtelen úgy döntött, hogy a könyvét, az ön magnum opusát adja a kezére?

– Én nem találom ezt különösnek. Egyszerűen csak eszembe jutott, hogy miért ne használhatnám én is a robotot?

– És hirtelen annyira megbízott benne, hogy még a hasábkorrektúra ellenőrzésével sem fáradozott?

– Már mondtam, hogy meggyőzött az Amerikai Robot, ehm, hírverése.

– Annyira meggyőzte, hogy amikor az ön kollégája, dr. Baker megpróbálta ellenőrizni a robotot, ön keményen lehordta érte?

– Én nem hordtam le. Én csak nem akartam, hogy, ehm, pocsékolja az idejét. Akkor legalábbis úgy gondoltam, hogy időpocsékolás lenne. Nem tulajdonítottam akkora jelentőséget annak az egy megváltoztatott…

– Nem kétlem – vágott közbe maró gúnnyal a védelem –, hogy ön nem magától hozza fel ezt a témát, csak azért, hogy a szócsere bekerüljön a jegyzőkönyvbe. – Aztán, hogy elejét vegye a tiltakozásnak, így folytatta: – A helyzet az, hogy ön rendkívül dühös volt dr. Bakerre.

– Nem, uram. Nem voltam dühös.

– Nem adott neki példányt a könyvéből, miután megkapta.

– Pusztán feledékenységből. A könyvtárnak sem adtam oda a példányát. – Ninheimer óvatosan elmosolyodott. – A professzorok hírhedten szórakozottak.

– Nem találja különösnek – kérdezte a védelem –, hogy több mint egyévi kifogástalan munka után az EZ-27 robot éppen az ön könyvét rontja el? Azt a könyvet, amelyet ön írt, aki általános vélemény szerint legádázabb ellensége volt a robotnak?

– Minden munkája között az én könyvem volt a legjelentősebb alkotás, amely az emberiséggel foglalkozott. Ezért lépett érvénybe a robotika Három Törvénye.

– Dr. Ninheimer – vágott közbe a védelem –, ön többször is megpróbált úgy szólni, mint egy robotszakértő. Önben láthatólag hirtelen érdeklődés támadt a robotok iránt, és a témával foglalkozó műveket kölcsönzött a könyvtárból. Ezt ugye a tanúvallomásában is elmondta?

– Egyetlen könyvet kölcsönöztem, uram. Ez, úgy vélem, nem több, mint, ehm, természetes kíváncsiság.

– És ebből máris meg tudta állapítani, hogy a robotnak miért kellett elferdítenie a könyvét?

– Igen, uram.

– Hát ez nagyon kényelmes. De bizonyos-e ön abban, vajon érdeklődését nem az az óhaj táplálta, hogy képes legyen céljainak megfelelően manipulálni a robotot?

Ninheimer elvörösödött.

– Szó sincs róla, uram!

– Egészen bizonyos abban – emelte föl a hangját a védő –, hogy az állítólag megváltoztatott részek nem azonosak az ön eredeti szövegével?

A szociológus majdnem felpattant.

– De hát ez, ehm, ez nevetséges! Megvannak a kefelevonatok… – Alig bírt beszélni, mire a vád képviselője fölállt.

– Engedelmével, elnök úr – szólt közbe nyájasan –, szeretném bizonyíték gyanánt bemutatni a hasáblevonatokat, amelyeket dr. Ninheimer adott át az EZ-27 robotnak, valamint azokat a hasáblevonatokat, amelyeket EZ-27 robot továbbított a kiadónak. Máris megteszem, ha nagyra becsült kollégám is így óhajtja, és ha nincsen kifogása a szünet elrendelése ellen, hogy azalatt összehasonlíthassuk a levonatokat.

A védő türelmetlenül legyintett.

– Erre nincs szükség. Tiszteletre méltó opponensem akkor mutathatja be a hasáblevonatokat, amikor jónak látja. Bizonyos vagyok benne, hogy megtaláljuk a rendellenességeket, amelyekre a panaszos hivatkozik. Én azt szeretném megkérdezni a tanútól, hogy dr. Baker hasáblevonatai ugyancsak a birtokában vannak-e?

– Dr. Baker hasáblevonatai? – ráncolta össze a szemöldökét Ninheimer. Még mindig nem nyerte vissza egészen az önuralmát.

– Igen, professzor! Dr. Baker hasáblevonatait kérdeztem. Ön azt vallotta, hogy dr. Baker is kapott egy teljes levonatot. Amennyiben váratlan szelektív emlékezetkiesésben szenvedne, felolvastatom a jegyzőkönyv vezetőjével a tanúskodását. Vagy csak arról lenne szó, hogy a professzorok, az ön szavaival élve, hírhedten szórakozottak?

– Emlékszem dr. Baker levonataira – szólalt meg Ninheimer. – Többé nem volt rájuk szükség, amint a gépi korrektorra bíztuk a munkát…

– így hát elégette őket?

– Nem. Szemétkosárba dobtam őket.

– Mit számít, hogy tűzbe dobta vagy a kukába? A lényeg hogy megszabadult tőlük.

– Miért, mi abban a kivetnivaló? – kezdte lagymatagon Ninheimer.

– Mi a kivetnivaló? – mennydörgött a védelem. – Igazán semmi, kivéve, hogy most már nem ellenőrizhetjük, nem cserélte-e ki bizonyos döntő fontosságú pontoknál dr. Baker ártalmatlan üres hasábjait a saját példányaival, amelyeket szándékosan kiforgatott, hogy a robotot rákényszerítse…

A vád képviselője dühösen és harsányan tiltakozott. Shane bíró előrehajolt és mindent megtett, hogy a vádlóban fortyogó indulatokkal felérő haragot kényszerítsen kerek képére.

– Ügyvéd úr – kérdezte –, alá tudja-e támasztani bárminemű bizonyítékkal az imént elhangzott kijelentést?

– Közvetlen bizonyítékom nincs, elnök úr – mondta nyugodtan a védő. – Azonban szeretnék rámutatni, hogy ha alaposan megfontoljuk, a robotellenes alperes hirtelen szemléletváltása, a robotok iránti váratlan érdeklődése, az, hogy nem hajlandó ellenőrizni a kefelevonatokat, és erre másnak sem ad engedélyt, célzatos feledékenysége, amellyel elejét veszi, hogy a megjelenés után bárki is belepillanthasson a könyvbe, mindez arra utal…

– Ügyvéd úr – vágott közbe türelmetlenül a bíró –, ez nem a megfelelő hely ezoterikus következtetésekre. A felperes nincs vád alatt. Ön pedig nem a vádlója. Megtiltom, hogy így folytassa, és mindössze arra szeretném figyelmeztetni, hogy az elkeseredés, mert nyilván az hajszolta idáig, nem használ, hanem árt az ügyének. Ha vannak még jogszerű kérdései, akkor folytassa, kérem. De figyelmeztetem, tartózkodjék a tárgyalóteremben az ehhez hasonló további kirohanásoktól.

– Miért csinálta ezt, az isten szerelmére?! – súgta izgatottan Robertson, amikor a védő visszatért az asztalához. – Most magára haragította a bírót.

– Ninheimer azonban puhára főtt – felelte nyugodtan a védő. – És előkészítettük a holnapi húzáshoz. Csak föl kell szeletelni.

Susan Calvin komolyan bólintott.

Ehhez képest a vád nem szolgált semmi szenzációval. Szólították dr. Bakert, aki alátámasztotta Ninheimer állításait. Szólították Speidell és Ipatyev doktorokat, akik megrendítően ecsetelték dr. Ninheimer könyvének bizonyos passzusai fölött érzett megbotránkozásukat és fölháborodásukat. Egybehangzó véleményük szerint dr. Ninheimer szakmai hírneve súlyos csorbát szenvedett.

Bizonyíték gyanánt bemutatták a kefelevonatokat és a kész példányokat.

Ezen a napon a védelem nem tett fel több kérdést. A vád is nyugton maradt, és a tárgyalás folytatását másnapra halasztották.

Másnap a védelem rögtön az elején beterjesztette első indítványát. Kérelmezte, hogy az EZ-27 robot nézőként részt vehessen a tárgyaláson.

A vád megint tiltakozott, Shane bíró mindkettejüket szólította.

– Ez nyilvánvalóan törvénybe ütköző – mondta indulatosan a vád képviselője. – Robot nem tartózkodhat középületben.

– Ez a tárgyalóterem – mutatott rá a védelem –, az üggyel közvetlen kapcsolatban lévő személyeket kivéve, zárva van mindenki előtt.

– Egy közismerten viselkedési zavarokban szenvedő, nagyméretű gépezet puszta jelenlétével zavaró hatást gyakorolna ügyfeleimre és tanúimra! Nevetségessé tenné az egész tárgyalást!

A bíró láthatóan a vád képviselőjével értett egyet. A védelem felé fordult, és ellenségesen kérdezte:

– Mivel indokolja kérelmét?

– Azt szeretnénk bizonyítani – mondta a védelem –, hogy az EZ-27 robot szerkezeténél fogva képtelen a neki tulajdonított viselkedésre. Ehhez szükség lesz néhány demonstrációra.

– Nem látom értelmét, elnök úr – tiltakozott a vád. – Ha az Amerikai Robot az alperes, mit bizonyíthatnak az Amerikai Robot alkalmazottai által irányított demonstrációk?

– Elnök úr – mondta a védő –, a bizonyítékok értékét önnek kell eldöntenie, és nem a vád képviselőjének. Én legalábbis így vélem.

Hatáskörének csorbultától tartva Shane bíró rögtön egyetértett.

– Az ön álláspontja helyes. Mindazonáltal egy robot jelenléte a tárgyalóteremben komoly jogi következményekkel fog járni.

– Semmi olyasmivel nem jár, elnök úr, ami sértené a törvényes előírásokat. De ha a robot nincsen jelen, akkor nem tudjuk előterjeszteni egyetlen védekezésünket.

– És az is kérdés, hogyan hozzák ide – tétovázott a bíró.

– Az Amerikai Robotnak gyakran kellett már megoldania ezt a kérdést. Kint a bíróság udvarában áll a robotszállítási előírásoknak megfelelő teherautó. Azon van egy ládában az EZ-27 robot, amelyet két ember őriz. A teherautó ajtaja biztosan zárható, és ezen túl is megtettek minden biztonsági intézkedést.

Shane bírón megint erőt vett az ellenséges hangulat.

– Önnek meggyőződése volt, hogy ebben a kérdésben az ön javára fog dönteni a bíróság.

– Szó sincs róla, elnök úr. Ha nem így történik, mi egyszerűen elküldjük a teherautót. Semmiféle előzetes szándékot nem tulajdonítottam önnek.

A bíró bólintott.

– A védelem indítványának helyt adok.

Két ember jókora kerekes kocsin betolta, majd fölnyitotta a ládát. A tárgyalóteremben halálos csönd támadt.

Susan Calvin megvárta, amíg szétbontják a vastag habszivacsot, aztán kinyújtotta a kezét.

– Gyere, Izé.

A robot az asszonyra nézett, és kinyújtotta hatalmas fémkarját. Több mint fél méterrel tornyosult a pszichológusnő fölé, de olyan engedelmesen ment oda hozzá, mint gyerek az anyja karjaiba. Valaki idegesen fölvihogott, de azonnal elharapta, amikor dr. Calvin metsző pillantást vetett rá.

Izé óvatosan leereszkedett a jókora székbe, amelyet a törvényszolga hozott oda. A szék recsegett, de kitartott.

– Elnök úr – szólalt meg a védelem –, amint szükség lesz rá, be fogjuk bizonyítani, hogy ez itt valóban az az EZ-27 robot, amely a kérdéses időszakban az Északkeleti Egyetem alkalmazásában állt.

– Rendben van – mondta az elnök. – Majd szükség lesz rá. Nekem a magam részéről fogalmam sincs róla, hogyan képes egyik robotot megkülönböztetni a másiktól.

– Most pedig – folytatta a védő – szeretném megidézni első tanúmat. Kérem Simon Ninheimer professzort.

A törvényszolga tétován nézett a bíróra. Shane szemmel láthatóan meglepetve kérdezte:

– Ön a felperest szólítja tanúnak?

– Igen, elnök úr.

– Remélem, tisztában van vele, hogy ha neki tesz föl kérdéseket, nem mehet el odáig, mint egy másik tanú esetében.

– Egyetlen célom, hogy kiderüljön az igazság – szólt mézes hangon a védelem. – Nem lesz szükség másra, mint néhány udvarias kérdésre.

– Nos – mondta kétkedve a bíró –, maga tudja. Szólítsák be a tanút.

Ninheimer leült. Közölték vele, hogy eskü alatt vall. Idegesebbnek tűnt, mint előző nap. Majdhogynem szorongott.

Pedig a védő jóindulatúan nézett rá.

– Ön tehát, Ninheimer professzor, 750 000 dollár kártérítést követel ügyfeleimtől.

– Igen, pontosan ekkora, ehm, összeget.

– Ez nagyon nagy pénz.

– Engem pedig nagyon nagy kár ért.

– Talán mégsem. Végül is mindössze néhány bekezdésről van szó. Ezek kétségtelenül szerencséden kitételek voltak, de hát a könyvekben elő szoktak fordulni sajátságos tévedések.

Ninheimer orrcimpái kitágultak.

– Uram, az a könyv koronázta volna meg szakmai pályafutásomat! Ehelyett olyan színben tüntet fel, mint egy kontárt, aki megcsúfolom nagyra becsült barátaim és kollégáim nézeteit, ugyanakkor nevetséges és, ehm, idejétmúlt nézeteket vallok. Jóvátehetetlenül tönkretette a tekintélyemet! Akármivel végződjék is ez a tárgyalás, emelt fővel soha többé nem tehetem be a lábam egyetlen, ehm, tudóstársaságba sem. Bizonyos, hogy nem folytathatom szakmai tevékenységemet, amely egész életemet betöltötte. Létem értelme, ehm, roppant meg és omlott össze.

Az ügyvéd szórakozottan bámulta a körmeit, és nem próbálta félbeszakítani ezt a szónoklatot.

– De Ninheimer professzor – mondta végül rendkívül hízelgő hangon –, az ön korában nem remélheti, hogy hátralevő éveiben többet kereshetne, nagyvonalúan számítva, 150 000 dollárnál. És most ennek az ötszörösét követeli a bíróságtól.

– Engem nemcsak erre az életre tettek tönkre – mondta még indulatosabban Ninheimer. – Mit tudom én, hány emberöltő múlva is úgy fognak emlegetni a szociológusok, mint egy, ehm, bolondot vagy eszelőst. Teljesítményeimet eltemetik és elfelejtik. Nemcsak holtam napjáig, hanem örök időkre tönkre vagyok téve, mert mindig lesznek emberek, akik nem fogják elhinni, hogy egy robot csinálta ezeket a beszúrásokat…

Ez volt az a pillanat, amikor az EZ-27 robot felemelkedett. Susan Calvin nem próbálta visszatartani. Mozdulatlanul ült, és maga elé meredt. A védő halkan felsóhajtott.

Izé megszólalt, tisztán csengő, dallamos hangon:

– Szeretném mindenkinek értésére adni, hogy én nem szúrtam be a hasáblevonatokba olyan kiegészítéseket, amelyek szöges ellentétben álltak az eredeti…

Hogy egy két méternél magasabb robot forduljon a bírósághoz, ettől még a vád képviselője is annyira elhűlt, hogy elfelejtett tiltakozni a nyilvánvalóan szabálytalan ügymenet ellen.

Mire összeszedte magát, már késő volt. Ninheimer rángatózó arccal tápászkodott fel a tanú székéből.

– Te átkozott – ordította –, nem megmondtam, hogy ki ne nyisd a szád…

Elcsuklott a hangja. Hallgatott Izé is.

Talpon állt ekkor már a vád is, és követelte, hogy nyilvánítsák érvénytelenné a tárgyalást.

Shane bíró kétségbeesetten lesújtott a kalapácsával.

– Csöndet! Csöndet! Természetesen minden alap megvan a tárgyalás érvénytelenítésére, mindazonáltal az igazságszolgáltatás érdekében szeretném, ha Ninheimer professzor befejezné a vallomását. Tisztán hallottam, amint azt mondta a robotnak, hogy hallgatnia kellett volna valamivel kapcsolatban. Azt nem említette a vallomásában, Ninheimer professzor, hogy a robotnak az ön utasítása értelmében valamit el kellett hallgatnia!

Ninheimer némán meredt a bíróra.

– Utasította-e az EZ-27 robotot, hogy hallgasson el valamit? – kérdezte Shane bíró. – És ha igen, mit?

– Elnök úr… – kezdte Ninheimer rekedten, de nem bírta folytatni.

– Utasította-e – kérdezte élesebb hangon a bíró –, hogy hajtsa végre a hasáblevonatokon a kérdéses beszúrásokat, azután pedig ne árulja el, hogy mi volt ebben az ön szerepe?

A vád szenvedélyesen tiltakozott, de Ninheimer túlordította.

– Eh, mi értelme? Igen! Igen! – azzal lerohant a tanúk emelvényéről. Az ajtóban állította meg a törvényszolga. Reménytelenül rogyott le az egyik hátsó sorban, és a tenyerébe temette az arcát.

– Világos – szólalt meg Shane bíró –, hogy az EZ-27 robotot beugratásnak hozták ide. Ha nem ezzel a csellel sikerült volna megakadályozni egy súlyos bírói tévedést, akkor meg kellene rónom miatta a védelem képviselőjét. Most már az is minden kétségen felül áll, hogy a panaszos ezzel a számomra tökéletesen érthetetlen csalással tudatosan tette tönkre tulajdon pályafutását…

Az ügy természetesen az alperes győzelmével végződött.

Dr. Susan Calvin bejelentette magát dr. Ninheimer egyetemi legénylakásán. A fiatal mérnök, aki a kocsit vezette, fölajánlotta, hogy elkíséri, az asszony azonban megvetően nézett rá.

– Csak nem képzeli, hogy nekem ugrik? Várjon meg idelent.

Ninheimer nem volt olyan hangulatban, hogy bárkinek is nekiugorjon. Éppen csomagolt, nem vesztegetve az időt, hogy minél hamarabb kívül lehessen a kapun, még mielőtt híre megy az elmarasztaló ítéletnek.

Kihívó pillantást vetett Calvinre.

– Jött közölni, hogy benyújtotta a viszontkeresetét? Mert ha igen, akkor se fog nyerni semmit. Nincs pénzem, nincs munkám, nincs jövőm. Még a perköltségeket sem fogom tudni kifizetni.

– Ne tőlem várja, hogy sajnáljam – mondta hidegen Calvin. – Ezt maga kereste magának. De nem fogunk benyújtani viszontkeresetét, se maga, se az egyetem ellen. Sőt megteszünk minden tőlünk telhetőt, hogy ne kerüljön börtönbe csalás miatt. Mi nem vagyunk bosszúállóak.

– Ó, hát ezért nem csuktak le még mindig hamis tanúzásért? Már nem tudtam mire vélni. – De – folytatta keserűen – miért is lennének bosszúállóak? Mindent megkaptak, amit akartak.

– Igen, sok mindent megkaptunk – mondta Calvin. – Az egyetem továbbra is alkalmazni fogja Izét, méghozzá sokkal magasabb bérleti díjért. Sőt, hála a perrel kapcsolatos híreszteléseknek, további EZ robotokat helyezhetünk el más intézményeknél, anélkül, hogy ennek a zavarnak a megismétlődésétől kellene tartanunk.

– Akkor minek jött ide?

– Mert még nem kaptam meg mindent, amit akarok. És én tudni akarom, miért gyűlöli ennyire a robotokat. Ha megnyeri is a pert, akkor is tönkremegy a hírneve. Ezt a kártérítés sem tehette volna jóvá. Vagy beérte volna azzal, hogy kielégítheti a robotok iránti gyűlöletét?

– Csak nem érdekli az emberi elme is, dr. Calvin? – kérdezte Ninheimer maró gúnnyal.

– De igen, amennyiben reakciói kihatnak a robotok jólétére. Ezért tanultam egy kevés emberi lélektant is.

– Épp eleget ahhoz, hogy tőrbe csalhasson!

– Nem volt nehéz – mondta Calvin, minden nagyképűség nélkül. – Azt volt nehéz kimódolni, hogy közben ne tegyek kárt Izében.

– Úgy látom, maga jobban aggódik a masinák, mint az emberek miatt – nézett rá mérhetetlen megvetéssel Ninheimer.

Calvinnek szeme se rebbent.

– Ez csak a látszat, Ninheimer professzor. Csak az viselheti igazán a szívén a XXI. századi ember sorsát, aki a robotoknak szenteli az életét. Maga is beláthatná, ha robotszakértő volna.

– Elég robotikát olvastam ahhoz, hogy tudjam, nem akarok robotszakértő lenni!

– Már bocsásson meg, maga egyetlen könyvet olvasott a robotokról, és abból se tudott meg semmit. Annyit elsajátított, hogy különféle dolgokra utasíthasson egy robotot; ha nekidurálta magát, akár arra is, hogy hamisítson meg egy könyvet. Azt is megtanulta, hogy a lelepleződés veszélye nélkül nem parancsolhatja meg neki, hogy felejtsen el valamit, de úgy vélte, biztonságosabb megoldás lesz, ha utasítja, hogy hallgasson. Hát tévedett.

– Maga a hallgatásából találta ki az igazat?

– Nem találgattam. Maga amatőr, és nem tudott eleget ahhoz, hogy tökéletesen eltüntesse a nyomait. Nekem csak be kellett bizonyítanom a bírónak, maga pedig volt olyan kedves segíteni nekünk, hiszen fogalma sincs a maga által mérhetetlenül megvetett robotokról.

– Van még valami értelme ennek a beszélgetésnek? – kérdezte Ninheimer elgyötörten.

– Számomra igen – mondta Susan Calvin. – Mert szeretném, ha megértené, mennyire alábecsülte a robotokat. Maga azzal hallgattatta el Izét: ha bárkinek is elárulja, hogy maga forgatta ki a könyvet, elveszíti az állását. Ez bizonyos hallgatási potenciált gerjesztett Izében, amely elég erős volt ahhoz, hogy minden próbálkozásunk ellenére se tudjuk megtörni. Kárt okoztunk volna az agyában, ha kötjük az ebet a karóhoz.

– Maga azonban a tanúk emelvényén erősebb ellenpotenciált gerjesztett. Azt mondta, hogy mivel az emberek magát és nem a robotot tartják majd a vitás passzusok szerzőjének, sokkal többet fog veszíteni az állásánál. El fogja veszíteni a jó hírt, a tekintélyt, a megbecsülést, élete értelmét. Neve feledésbe merül a halála után. Ezzel új és magasabb potenciált gerjesztett – és Izé megszólalt.

– Ó, istenem! – mondta Ninheimer, és elfordította a fejét. Calvin kérlelhetetlenül folytatta:

– Érti már, miért beszélt? Nem azért, hogy vádolja, hanem hogy védje magát! Matematikailag be lehetne bizonyítani, hogy teljes felelősséget akart vállalni a maga bűnéért, tagadni akarta, hogy magának bármi köze lenne hozzá. Az Első Törvény ezt követeli. Hazudni akart, kárt akart tenni saját magában, és anyagi veszteséget akart okozni a vállalatnak. Mert ennél is fontosabb volt neki, hogy magát megvédje. Ha maga valóban megértette volna a robotokat és a robotikát, akkor hagyta volna, hadd beszéljen. Maga azonban nem értette meg, mint ahogy ebben bizonyos is voltam, és erről tájékoztattam a védőügyvédet is. A robotok iránti gyűlöletében biztosra vette, hogy Izé ugyanúgy fog viselkedni, mint egy ember, és a maga rovására is védi magát. Így hát pánikba esett, rárivallt – és ezzel maga tette tönkre magát.

– Remélem – mondta szíve mélyéből Ninheimer –, hogy egy szép napon a robotjai maga ellen fordulnak és legyilkolják.

– Ne ostobáskodjék – mondta Calvin. – Most pedig legyen szíves, magyarázza el, miért tette ezt.

Ninheimer torz, örömtelen vigyorra húzta a száját.

– Cserébe azért, mert nem jelentenek fel csalásért, most azt akarja, hogy metéljem szét az agyam, a maga intellektuális kíváncsiságát kielégítendő?

– Ha óhajtja, értse így – mondta Calvin szenvtelenül. – De magyarázza meg.

– Hogy még hatékonyabban háríthassa a majdani merényleteket a robotok ellen?

– Nem tagadom.

– Hát tudja mit, elmondom – ígérte Ninheimer –, csak azért, hogy lássa, semmi haszna nem lesz belőle. Maga képtelen megérteni az emberi indokokat. Maga csak a nyomorult gépeit érti, mert maga is egy gép, bőrkötésben.

Szaporán szedte a levegőt, és ezúttal nem habozott, nem törekedett pontosságra. Mintha nem vette volna hasznát többé a pontosságnak.

– Kétszázötven éve, hogy a gép kiszorítja az embert, és tönkreteszi a kéz munkáját. Sajtók és öntőformák okádják a fazekakat. Műalkotások helyett fröccsöntött bóvli szakadatlan áradata. Nevezze haladásnak, ha óhajtja! Az eszmék világába zárt művész absztrakciókra kényszerül. Fejben megtervez valamit – a többit elvégzi a gép. Azt képzeli, hogy a fazekas beéri a szellemi alkotással? Azt hiszi, elegendő az eszme? Hogy mit sem számít érezni ujjunk alatt az agyagot, miközben alakot ölt a tárgy, amelyen egyszerre dolgozik az elme és a kéz? Maga szerint ez a formálódó anyag nem hat vissza az eszmére? Nem módosítja és nem teszi még tökéletesebbé?

– Maga nem fazekas – jegyezte meg dr. Calvin.

– Én alkotó művész vagyok! Tervezek cikkeket és könyveket, és felépítem őket. Ez több annál, mint hogy kiagyalom a szavakat, és a megfelelő sorrendbe állítom őket. Ha ennyi volna, akkor nem lenne benne semmi öröm.

– A könyvet az író kezének kell megformálnia. Látni kell, hogyan gyarapodnak és formálódnak a fejezetek. Dolgozni kell rajtuk, és át kell dolgozni őket, és szemmel kell kísérni, hogyan alakul az eredeti elgondolás. Kezünkben kell tartani a kefelevonatokat, és meg kell néznünk, hogyan jönnek ki nyomtatásban a sorok, s aztán megint át kell gyúrni őket. Minden pillanatban száz és száz kapocs fűzi össze az embert és az alkotást, és maga ez a kapocs gyönyörűség, és minden másnál inkább kárpótol az alkotásba ölt munkáért. A maga robotja mindettől meg fogja rabolni az embert.

– Az írógép is. A nyomdagép is. Csak nem azt akarja, hogy menjünk vissza a kézzel írott könyvek korába?

– A gépírók és a nyomdászok csak egy darabkát vesznek el, de a maga robotja mindenből kifoszt bennünket. A maga robotja elveszi a hasáblevonatokat. Ez vagy egy másik előbb-utóbb elrabolja az írást, a forráskutatást, a szövegrészek ellenőrzését, talán még a következtetéseket is. Mi marad a tudósnak? Egyetlen dolog: a sivár döntés, hogy legközelebb milyen parancsot adjon a robotnak! Én meg akarom menteni a jövő tudósnemzedékét ettől a pokoltól. Többet jelentett ez nekem a tulajdon hírnevemnél, és elhatároztam, hogy minden lehetséges eszközzel tönkre fogom tenni az Amerikai Robotot.

– Szükségszerűen kudarcot kellett vallania – mondta Susan Calvin.

– Szükségszerűen meg kellett próbálnom – mondta Simon Ninheimer.

Calvin megfordult és kiment. Minden tőle telhetőt elkövetett, hogy egy szikrányi szánalmat se érezzen a megtört ember iránt.

De nem egészen sikerült neki.

AZ ELSŐ TÖRVÉNY

i. sz. 2035

Mike Donovan üres söröskorsójába bámult, unatkozott. Úgy döntött, hogy elég sokáig hallgatott.

– Ha már a szokatlan robotokról beszélünk, én ismertem valaha egyet, amelyik nem engedelmeskedett az Első Törvénynek – mondta hangosan.

Mivel ez teljességgel lehetetlen volt, mindenki abbahagyta a beszélgetést, és Donovanre nézett.

Donovan azonnal megbánta fecsegését, és témát változtatott.

– Hallottam tegnap egy jó viccet – szólt társasági modorban – arról…

A szomszédos széken ülő MacFarlane félbeszakította:

– Úgy érted, hogy ismertél olyan robotot, amely kárt okozott emberi lényben? – mivel az Első Törvény megszegése ezt jelentette.

– Bizonyos tekintetben – felelte Donovan. – Szóval hallottam, hogy…

– Mesélj nekünk róla! – parancsolta MacFarlane. Néhányan lecsapták korsójukat az asztalra.

Donovannek ennyi elég volt.

– A Titánon történt, úgy tíz évvel ezelőtt – mondta, miközben sebesen gondolkodott. – Igen, huszonötben. Éppen megérkeztünk a rakománnyal, három, speciálisan a Titánra tervezett robottal. Ezek voltak az első MA modellek. Emma Egy, Kettő és Háromnak hívtuk őket. – Intett egy újabb korsó sörért, és megfontoltan bámult a pincér után.

– A fél életemet robotikával töltöttem, Mike – szólalt meg. MacFarlane. – Sohasem hallottam arról, hogy MA sorozatot gyártottak volna.

– Ez azért van, mert rögtön azután, amit el fogok mondani, Emmáékat levették a szerelőszalagról. Nem emlékszel rá?

– Nem.

Donovan sietősen folytatta:

– Rögvest munkára fogtuk a robotokat. Tudod, addig a támaszpont teljesen használhatatlan volt a viharos évszak alatt, amely a Titán Szaturnusz körüli pályájának nyolcvan százalékát jelenti. A szörnyű havazásban még akkor sem találod meg a támaszpontot, ha száz méterre vagy tőle. Az iránytű használhatatlan, mert a Titánnak nincs mágneses tere.

Ezeknek az MA robotoknak az volt az újdonságuk, hogy felszerelték őket frissen tervezett vibrodetektorokkal, így nyílegyenesen eljutottak a támaszpontra, mindenen keresztül, és ez azt jelentette, hogy a bányászat nem volt kiszolgáltatva többé a bolygó pályájának. Egy szót se, Mac. A vibrodetektor sem került a piacra, és ezért nem hallottál róla. – Donovan köhögött. – Megértheted: katonai titok.

Folytatta:

– A robotok kitűnően dolgoztak az első viharos évszak alatt, azután megkezdődött a nyugodt évszak, és Emma Kettő komédiázni kezdett. Elkóborolt mindenféle zugba, elbújt a bálák alá, és úgy kellett előcsalogatni. Végül elkószált a támaszpontról, és egyáltalán nem jött vissza. Úgy gondoltuk, valami gyártási hibája van, és folytattuk a munkát a másik kettővel. Ez mégiscsak azt jelentette, hogy szűkében voltunk a munkáskéznek, azaz robotkéznek, így hát, amikor a nyugodt évszak végén el kellett menni Kornskba, vállaltam a kockázatot, és robot nélkül indultam el. Eléggé biztonságosnak látszott, két napon belül még nem lehetett viharra számítani, én pedig húsz órán belül visszatérhettem.

– Visszafelé tartottam, vagy tizennyolc kilométerre voltam a támaszponttól, amikor a szél fújni kezdett, és a levegő megsűrűsödött. Azonnal leszálltam légi járművemmel, mielőtt a szél összetörte volna, megcéloztam a támaszpontot, és futni kezdtem. Ilyen alacsony nehézkedési erő mellett simán meg lehetett járni ezt a távolságot, de vajon tudom-e tartani végig az egyenes irányt? Ez itt a kérdés. A levegőtartalékom elegendő volt, ruhám fűtőspiráljai megfelelőek, de a titáni viharban tizennyolc kilométer maga a végtelenség.

– Akkor, amikor a hózuhatag mindent elsötétített, nyúlós félhomály vett körül, a Szaturnusz is elhalványult, a Nap csupán egy sápadt pörsenés volt; megálltam egy kis időre, és nekidőltem a szélnek. Apró fekete tárgy hevert éppen előttem. Alig láttam, de tudtam, mi az. Egy viharbébi volt, az egyeden élőlény, amely túléli a Titán viharait, és a létező legelvetemültebb fajzat. Tudtam, hogy űrruhám sem véd meg, ha egyszer elkap, és a rossz fényviszonyok miatt várnom kellett a közvetlen célzással, különben nem mertem lőni. Ha mellétalálok, rögtön rám támad.

– Lassan hátráltam, az árnyék követett. Közeledett, én pedig imát mormolva felemeltem fegyveremet, amikor hirtelen egy nagyobb árnyék jelent meg fölöttem, és én felsóhajtottam a megkönnyebbüléstől. Emma Kettő volt, az elveszett MA robot. Eszem ágában sem volt azon töprengeni, hogy mi történt, csak fölordítottam:

„Emma babám, kapd el azt a viharbébit, azután vigyél vissza a támaszpontra!”

Csak nézett rám, mintha nem hallott volna, és fölkiáltott:

„Gazda, ne lőj! Ne lőj!”

Száguldani kezdett a viharbébi felé.

„Kapd el azt az átkozott bébit, Emma!” – ordítottam. Tényleg elkapta. Fölemelte és továbbment. Rekedtre ordítottam magam, de nem jött vissza. Otthagyott, hogy meghaljak a viharban.

Donovan drámai szünetet tartott.

– Természetesen ismeritek az Első Törvényt: „A robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen.” Nos, Emma Kettő csak elrohant azzal a viharbébivel, és otthagyott engem, hogy meghaljak. Megszegte az Első Törvényt.

– Szerencsére túléltem. Fél órával később a vihar abbamaradt. Túl korai, átmeneti orkán volt. Néha megtörténik az ilyesmi. Eliramodtam a támaszpont felé, és másnap tényleg kitört a vihar. Emma két órával utánam jött vissza, és természetesen ekkor megoldódott a rejtély, és az MA sorozatot azonnal kivonták a piacról.

– Na és mi volt a magyarázat? – kérdezte MacFarlane. Donovan komolyan nézett rá.

– Az igaz, hogy egy emberi lény halálos veszélyben volt, Mac, de volt valami más, ami annak a robotnak fontosabb volt még nálam is, még az Első Törvénynél is. Ne felejtsd el, ezek a robotok az MA sorozathoz tartoztak, és ez a különös MA robot saját zugokat keresett magának, és időnként eltűnt. Várt valami különösre, valami magánjellegű dologra, aminek meg kellett történnie. Láthatólag rendkívüli esemény volt.

Donovan áhítattal égnek emelte a szemét, és a hangja megremegett.

– Az a viharbébi nem viharbébi volt. Emma Juniornak neveztük el, amikor Emma Kettő visszahozta. Emma Kettőnek meg kellett védenie az én fegyveremtől. Mert mi az Első Törvény az anyai szeretet szent kötelékeihez képest?

2036-BAN JÁTSZÓDIK POUL ANDERSON PLATO’S CAVE C. NOVELLÁJA. MEGTALÁLHATÓ A FOUNDATION’S FRIENDS C. KÖTETBEN.

– Úgy látszik, magának is vannak előítéletei a robotokkal szemben. Byerley kiváló polgármester volt: öt évvel később pedig regionális koordinátor lett belőle. És amikor 2044-ben a Föld régiói létrehozták a Föderációt, ő lett az első világ koordinátor. Akkorra már különben is a Gépek irányították a Földet.

– Igen, de…

– Semmi de! A Gépek robotok, és ők irányítják a világot. Csak öt éve, hogy magam is rájöttem a teljes igazságra. Ez 2052-ben történt. Byerley vége felé járt második világkoordinátorságának….

AZ ELKERÜLHETŐ KONFLIKTUS

i. sz. 2052

A koordinátor magán-dolgozószobája ódivatú kuriózummal, egy kandallóval dicsekedhetett. Bár az igazat megvallva, nem biztos, hogy a középkor embere méltányolta volna benne a tűzhelyet, hiszen ki sem derült róla, hogy mi a szerepe. A lángnyelvek egyenletesen lobogtak a szigetelt mélyedésben egy átlátszó kvarclemez mögött.

A fahasábok lángját az az energiasugár tartotta életben, amely a város más középületeit is táplálta. Ugyanaz a gomb, amely föllobbantotta a lángot, előbb eltüntette az előző tűz hamuját, és gondoskodott a friss tűzifáról. Ez, kérem, egy jól idomított kandalló volt.

Maga a tűz azonban valóságos volt. A hanghatásról sem feledkeztek meg, úgyhogy hallani lehetett a tűz ropogását, és természetesen látni lehetett, amint a tápláló légáram meglobogtatja a lángokat.

A lángnyelvek diszkrét tánca kicsiben visszatükröződött a koordinátor rőt szemüvegén, majd azon túl a férfi mindkét elmélázó szembogarában.

…És vendége, dr. Susan Calvin, az Amerikai Robot és Gépember Rt. képviselőjének fagyos tekintetében.

– Susan – szólította meg őt a házigazda –, én nemcsak az ismeretség okán kérettelek ide téged.

– Ezt sejtem én is, Stephen – felelte az asszony.

– Csakhogy magam se tudom, hogyan öntsem szavakba a problémámat. Amely talán semmiség, de meglehet, hogy az emberiség vesztét jelzi.

– Stephen, én már annyi problémával találkoztam, amely ugyanezt a lehetőséget kínálta. Mint szerintem minden probléma.

– Igazán? Akkor mit szólsz ehhez? A World Steel húszezer tonnás túltermelésről ad számot. A Mexikói-csatorna átadása két hónapot késik a tervezéshez képest. Az almadenbeli higanybányákban múlt tavasz óta akadozik a termelés, míg a tiencsinbeli hidroponikus üzemek munkásokat bocsátanak el. Pillanatnyilag ezek jutnak az eszembe. De még sorolhatnék hasonló eseteket.

– Mennyire komolyak? Én nem vagyok elég jó közgazdász, ezért nem tudom megítélni ezek veszélyes következményeit.

– Önmagukban nem komolyak. Almadenbe küldhetnek bányászati szakértőket, ha netán rosszabbodna a helyzet. Ha Tiencsinben túl sok a hidroponikus mérnök, hasznosak lehetnek Jáván vagy Ceylonon. Húszezer tonna acél nem több a világ egy-két napi szükségleténél, és se nem oszt, se nem szoroz, ha a Mexikói-csatorna megnyitása két hónapot késik a tervhez képest. Engem a Gépek nyugtalanítanak; erről már beszéltem is a kutatási igazgatónkkal.

– Vincent Silverrel? Ő nekem erről semmit sem mondott.

– Én kértem rá, hogy ne említse senkinek. Úgy látszik, ehhez tartotta magát.

– No és ő mit mondott?

– Mindent a maga idejében. Előbb hadd beszéljek a Gépekről. Méghozzá azért neked, mert te vagy a világon az egyetlen, aki eléggé megérti a robotokat ahhoz, hogy a segítségemre lehessen. De megengedsz egy kis bölcselkedést?

– Ma este, Stephen, úgy beszélhetsz, ahogy akarsz, és arról, amiről akarsz, föltéve, ha előbb elárulod nekem, mire akarsz kilyukadni.

– Arra, hogy az előbb említett apróbb zökkenők a mi tökéletes kereslet-kínálat rendszerünkben könnyen lehet, hogy az első lépést jelentik a végső háború felé.

– Hm. Folytasd.

Susan Calvin nem engedte el magát, bármilyen kényelemmel ölelte is körül a testét a fotel, amelyben ült. Kifejezéstelen arcát, hideg tekintetét, keskeny ajkát, szenvtelen hangját még jobban kihangsúlyozták az évek. És bár Stephen Byerley az az ember volt, akit kedvelt és akiben megbízott, csaknem hetvenévesen már nem könnyen változtatott egy élet megrögzött szokásain.

– Az emberi fejlődés minden szakaszának megvolt a maga sajátos emberi konfliktustípusa, Susan – mondta a koordinátor –, olyan jellegű problémája, amelyet csak erőszakkal lehetett megoldani. És ami valójában egy sor újabb konfliktusban is ott feszült, mígnem a gazdasági és társadalmi környezet megváltozásával magától elpukkant – vagy hogy is mondjam –, elsistergett. Ezután újabb konfliktusok és újabb háborúk sorozata következett. Úgy tűnik, se vége, se hossza.

– Emlékezz csak a viszonylag nem is olyan régi időkre. A tizenhatodik-tizennyolcadik században ott voltak a dinasztikus háborúk, amikor Európa legfontosabb kérdése az volt, hogy a Habsburg-vagy a Valois-Bourbon-ház uralja-e a földrészt. Ez egyike volt azoknak az elkerülhetetlen konfliktusoknak, minthogy Európa úgymond nem osztható ketté.

– Csakhogy mégis osztozniuk kellett rajta, mert soha egyetlen háború sem söpörte el az egyiket és juttatta uralomra a másikat, míg az 1789-re Franciaországban föltámadó társadalmi vihar először a Bourbonokat, majd később a Habsburgokat is le nem sodorta a történelem szemétdombjára.

– És ugyanazokban az évszázadokban dúltak az ennél is barbárabb vallásháborúk, amelyek azt a fontos kérdést voltak hivatva eldönteni, hogy Európa katolikus legyene avagy protestáns. Mert félig ez, félig az nem lehetett. „Elkerülhetetlenül” a kardnak kellett hát döntenie.

– Csakhogy nem tudott dönteni. Angliában újfajta iparosodás indult növekedésnek, a kontinensen pedig új nacionalizmus. Európa mind a mai napig félig ilyen, félig olyan, és ez senkit sem zavar.

– A tizenkilencedik és a huszadik század magával hozott egy sorozat nacionalista-imperialista háborút, amelyekben az volt a legfontosabb kérdés, hogy Európa melyik része uralja az Európán kívüli térségek mely hányadának a gazdasági forrásait és piacát. Hiszen a nem európai térség hogyan is létezhetett volna részben angol, részben francia, részben német stb. fennhatóság nélkül? Mígnem a nacionalizmus erői eléggé megizmosodtak, és a gyarmatbirodalmak minden tagja úgy döntött, hogy egészen kényelmesen el tud lenni Európa nélkül.

– így hát szabályként leszögezhetjük…

– Igen, Stephen, ez mind világos – szakította félbe Susan Calvin. – Ezzel sok újat nem mondasz.

– Lehet. Csakhogy legtöbbször éppen a legkézenfekvőbb dolgokat nem vesszük észre. Azt tartja a mondás: „Szembeszökő, mint az orrod az arcod közepén.” Ám mennyit vagy képes látni az orrodból, hacsak tükröt nem tart eléd valaki? A huszadik században, Susan, újfajta háborúk sorozatát indítottuk meg – hogy is nevezhetném őket? Ideológiai háborúknak? Amikor a vallási indulatok kilépnek a természetfölötti világból, és a gazdasági rendszereket kezdik ostromolni. Ezek a háborúk ezúttal is „elkerülhetetlenek” voltak, és ekkor már az atomfegyverek megfosztották az emberiséget attól a reménytől, hogy a háború borzalmait átvészelve, szükségszerűen szertefoszlik az „elkerülhetetlenség” is. És ekkor megjelentek a pozitronrobotok.

– Éppen jókor jöttek, és velük együtt a bolygóközi utazás. Amikor is nem látszik olyan fontosnak, hogy a világot Adam Smith avagy Karl Marx jelenti-e. Egyiknek sem volt sok értelme az új körülmények között. Mindkettő kénytelen volt alkalmazkodni, és mindketten szinte ugyanott végezték.

– Vagyis deus ex machina, kettős értelemben is – vetette közbe dr. Calvin. A koordinátor gyöngéden elmosolyodott:

– Én még sohasem hallottalak téged élcelődni, Susan, de a megjegyzésed találó. Ezzel azonban nem múlt el minden veszély. Egy-egy probléma megoldása csak újabbat szült. Világméretű robotgazdaságunk is létrehozhatja a maga konfliktusait, és erre az eshetőségre vannak ott a Gépeink. A Föld gazdasága most stabil, és az is marad, minthogy olyan gépek számításain és döntésein alapszik, amelyek a robotika mindenek fölött álló Első Törvényének köszönhetően kizárólagosan az emberiség javára szolgálnak.

– És jóllehet, a Gépek nem egyebek pozitronikus áramkörök minden eddiginél bonyolultabb halmazánál – folytatta Stephen Byerley –, ettől függetlenül az Első Törvényt illetően mégiscsak robotok, ennélfogva a világgazdaság az ember legfőbb érdekeit szolgálja. A Föld lakossága tisztában van vele, hogy nem kell tartania sem munkanélküliségtől, sem túltermeléstől, sem hiányoktól. A pazarlás és az éhínség a történelemkönyvekbe szorult vissza. Mint ahogy a termelőeszközök tulajdonlásának kérdése is aktualitását veszti. Bárki birtokolja is őket (ha egyáltalán van jelentősége ennek a szónak): egy ember, egy csoport, egy nemzet vagy az egész emberiség, csakis a Gépek tetszése szerint lehet hasznosítani őket. Nem azért, mintha ezt rákényszerítették volna az emberekre, hanem mert ez látszott a legbölcsebbnek, ezt belátták az emberek is.

– Mindez véget vet mindenféle háborúnak – nemcsak a legutóbbiak sorozatának, hanem valamennyi lehetséges háborúnak. Föltéve, ha…

Hosszas hallgatásba burkolózott, és dr. Calvin az utolsó szavak megismétlésével folytatásra buzdította:

– Föltéve, ha?…

A tűz apró lángja végigfutott egy fahasábon és föllobbant.

– Föltéve, ha – kapott a szón a koordinátor – a Gépek teljesítik a feladatukat.

– Értem. És itt lépnek be azok az apró zökkenők, amelyeket az imént említettél – acél, hidroponika stb.

– Pontosan. Ezeknek a hibáknak nem volna szabad előfordulniuk. Dr. Silver azt mondja, hogy ezek egyszerűen nem lehetségesek.

– Tagadja a tényeket? Elég szokatlan dolog!

– Dehogyis, természetesen elismeri a tényeket. Nem akarom igazságtalanul elmarasztalni. Amit tagad, az az, hogy a gép rovására lehetne írni (ahogy ő mondja) a hibás válaszokat. Szerinte a Gépek önmagukat javítják ki, és a természet alaptörvényeit sértené, ha a relék áramköreiben hiba fordulna elő. Így én azt mondtam neki…

– így te azt mondtad neki, azért nem ártana, ha megvizsgáltatná az embereivel, hogy megbizonyosodjunk róla.

– Susan, te a gondolataimban olvasol. Igen, azt mondtam neki, mire ő azt felelte, hogy ez lehetetlen.

– Nem ér rá talán?

– De, csak ember nem teheti meg ezt. Egy csöppet sem köntörfalazott. Azt mondta, és remélem, jól értettem őt, hogy a Gépek rendszere egy gigászi extrapoláció. Vagyis… Egy sereg matematikus évekig tartó számításokat végez egy bizonyos pozitronagyon, amely nagyjából hasonló számítások elvégzésére képes. Ennek az agynak a segítségével egy még bonyolultabb számítások elvégzésére képes agyat hoznak létre, amelyet egy még annál is bonyolultabb agy létrehozására használnak föl és így tovább. Silver szerint azok, amiket mi Gépeknek hívunk, tíz ilyen lépcsőfoknak a végtermékei.

– Igen, az ábra ismerős. Szerencsére én nem vagyok matematikus. Szegény Vincent! Hiszen még olyan fiatal. Elődje az igazgatói székben, Alfred Lanning már eltávozott az élők sorából, és neki nem voltak ilyen problémái. Mint ahogy nekem sem. Talán jobb lenne, ha most minden robotszakértő beadná a kulcsot, mivelhogy többé képtelenek vagyunk saját teremtményeinket megérteni.

– Úgy néz ki. A Gépek pedig nem azok a szuperagyak, amilyeneknek a vasárnapi mellékletekben be szokták állítani. Mindössze arról van szó, hogy a saját területükön, vagyis hogy szinte végtelenül rövid idő alatt csaknem végtelen számú adatot és viszonylatot képesek összegyűjteni és elemezni, ezáltal olyan szintre fejlődtek, ahol kiszakadtak az emberi ellenőrzés lehetősége alól.

– Aztán még valamit megpróbáltam. Egyenesen megkérdeztem a Gépet. A legszigorúbb titoktartás mellett betápláltuk neki az acéllal kapcsolatos döntéshez felhasznált eredeti adatokat, a saját válaszát és az azóta bekövetkezett fejleményeket – azaz a túltermelést –, és magyarázatot kértünk az eltérésre.

– Helyes. No és mit válaszolt rá?

– Megmondhatom szóról szóra: „A dolog nem igényel magyarázatot.”

– Vincent hogy értelmezte ezt?

– Kétféleképpen. Vagy nem láttuk el a Gépet elégséges adattal ahhoz, hogy határozott választ adhasson, ami valószínűtlen. Ezt dr. Silver is belátta. Vagy a Gép egyszerűen nem ismerhette el, hogy egyáltalán adhat olyan választ, amely implicite ártalmára lehet az emberi lénynek. Tudniillik ez következik az Első Törvényből. Dr. Silver ezután javasolta azt, hogy keresselek meg téged.

Susan Calvin megtörtnek látszott.

– Megöregedtem, Stephen – mondotta. – Alfred Lanning halála után engem akartak megtenni kutatási igazgatónak, de én visszautasítottam, úgyhogy egy időre Peter Bogert került Lanning helyére. Már akkor sem voltam fiatal, és ódzkodtam a felelősségtől. Később az ifjú Silvert nevezték ki, ami nekem is megfelelt; és most tessék, mégis engem rángatnak bele ebbe a kalamajkába.

– Engedd meg, Stephen, hogy megmagyarázzam a helyzetemet. Az én kutatómunkám valóban kiterjed a robotok viselkedésére a robotika Három Törvényének vonatkozásában. De most itt vannak ezek a képtelen számítómasinák. Ezek is pozitronrobotok, ezért engedelmeskednek a robotika törvényeinek. Csakhogy belőlük hiányzik a személyiség, ezért fölöttébb korlátozott a funkciójuk. Kell is, hogy az legyen, erre vannak specializálva. Következésképpen nagyon szűk terep marad a törvények kölcsönhatására, s ezért az én egysíkú megközelítésem jószerivel értelmetlen. Röviden: kötve hiszem, hogy segíteni tudok neked, Stephen.

A koordinátor elnevette magát.

– Azért engedd meg, hogy befejezzem. Hadd fejtsem ki az én elméletemet, s talán meg tudod ítélni, hogy az egyáltalán elfogadható-e a robotpszichológia szempontjából.

– Hogyne. Hallgatlak.

– Nos, minthogy a Gépek helytelen válaszokat adnak, s elfogadjuk, hogy bennük nem lehet hiba, akkor csakis egyeden lehetőség marad. Helytelen adatokkal látják el őket. Más szóval, a bajnak emberi és nem robot eredete van. Ezért nemrég ellenőrző körutat tettem a bolygón…

– Amelyről éppen hogy visszatértél New Yorkba.

– Úgy van. Erre, ugye, azért volt szükség, mert a négy régiónak megfelelően négy gépünk van. És mind a négy hibás eredményeket szolgáltat.

– Ez csak természetes, Stephen. Ha a gépek valamelyike hibázik, ez automatikusan tükröződni fog a másik három eredményében, minthogy a döntés meghozatalában mindegyikük beépíti adatbázisába a hibás gép döntését, amelyről azt tételezi föl, hogy hibátlan. Így ez a hibás kiindulás csak hibás döntést szülhet.

Ühüm. Magam is így gondoltam. No mármost, itt vannak nálam a régiók alkoordinátoraival készített meghallgatások jegyzőkönyvei. Átnéznéd őket velem együtt? Ó, igen, hallottál már az Emberiségvédő Társaságról?

– Hm, igen. Azokból a fundamentalistákból nőttek ki, akik a munkaerő védelmére meg hasonlókra hivatkozva megakadályozták, hogy az Amerikai Robot pozitronrobotokat alkalmazzon. Maga az Emberiségvédő Társaság is a Gépek ellen van, nemde?

– Igen, igen, de… De majd meg fogod látni. Kezdhetjük? Vegyük elsőnek a Keleti Régiót.

Keleti Régió

Terület: 7 500 000 négyzetmérföld

Lakosság: 1 700 000 000

Fővárosa: Sanghaj

Csing Hszo-lin dédapját megölték, amikor a japánok megszállták a régi Kínai Köztársaságot. De azonkívül, hogy a saját gyermekei kötelességtudóan meggyászolták, senki sem akadt, aki egyáltalán tudomást szerzett volna erről a veszteségről. Csing Hszo-lin nagyapja túlélte a negyvenes évek végének polgárháborúját, ám saját kötelességtudó gyermekein kívül ez sem érdekelt senkit.

Holott Csing Hszo-lin regionális alkoordinátorságig vitte, és e tisztség viselőjétől függ a Föld lakossága felének a gazdasági jóléte.

Talán ez járhatott Csing fejében, amikor irodájának egyetlen díszeként két térképet is elhelyezett a falon. Az egyik egy kézzel rajzolt régi ábra volt, a ma már divatjamúlt régi kínai írásjelekkel, s egy-két hold földterületet ábrázolt. A kifakult jelek között egy kis patakocska kanyargott. Két partján egyszerű kunyhók finom rajzú ábráival, amelyek egyikében látta meg Csing nagyapja a napvilágot.

A másik nagyméretű, éles rajzolatú térképen az összes felírás elegáns cirill betűkből állt. A Keleti Régiót határoló vörös sáv mohón karolta át az egykori Kínát, Indiát, Burmát, Indokínát és Indonéziát. A régi Szecsuan tartományon belül szinte észrevehetetlenül megbújt egy parányi jel, ott, ahol Csing ősei farmját sejtette.

Csing a térképek előtt állva intézte Byerleyhez hibátlan angolsággal megfogalmazott szavait.

– Senki sem tudja önnél jobban, koordinátor úr, hogy az én hivatalom nem sok kötelezettséggel jár. Jelent ugyan némi társadalmi rangot, és a kormány számára kényelmes fogódzót biztosítok, egyébként azonban ott a Gép! A Gép csinál mindent. Például mi az ön véleménye a tiencsini hidroponikai üzemről?

– Kolosszális! – lelkendezett Byerley.

– Pedig ez csak egy a tucatnyi közül, és nem is a legnagyobb. Ott van még Sanghaj, Kalkutta, Batávia, Bangkok – de ki tudná pontosan mind fölsorolni; ezekkel oldjuk meg a Kelet egy és háromnegyed milliárdnyi népességének a táplálását.

– És mégis – jegyezte meg Byerley –, Tiencsinben munkanélküliséggel küszködnek. Csak nem termelnek többet a kelleténél? Valahogy nem illik Ázsiához az a kép, hogy belefulladnak az élelembe.

Csing sötét szeme sarkában ráncok gyülekeztek.

– Dehogy. Ettől még messze vagyunk. Az igaz, hogy az utóbbi néhány hónap során Tiencsinben le kellett zárni néhány kádat, de ez nem komoly. Az embereket csak időlegesen bocsátották el, és azokat, akiknek nincs kedvük más területen dolgozni, átirányították a ceyloni Colombóba, ahol új üzem lép termelésbe.

– De miért kellett bezárni a kádakat?

Csing halványan elmosolyodott.

– Úgy látom, ön nem sokat konyít a hidroponikához. De hát ebben nincs semmi meglepő. Ön északra való, ahol még mindig kifizetődő a talajművelés. Északon bevett szokás, hogy a hidroponikában – ha egyáltalán eszükbe jut – csak annyit látnak, hogy valamilyen vegyi oldatban tököt nevelnek – ami igaz is, csakhogy ennél sokkal bonyolultabb a dolog.

– Először is mindennél nagyobb (és egyre növekvő) mennyiségben élesztőt állítunk elő. Több mint kétezer élesztőfajtával dolgozunk, és havonta újabbakat vezetünk be. A különféle élesztők fő táplálékát a szervetlen vegyületek közül a nitrátok és a foszfátok meg a megfelelő mennyiségű nyomelemek teszik ki (ezek közül egyesekből, így bórból és molibdénből egymilliomod résznél is kevesebb szükséges). Szerves anyagként főleg a cellulóz hidrolízise útján nyert különféle cukrok jönnek számításba, néhány más tápanyag mellett.

– Ahhoz, hogy jól működő hidroponikai iparunk legyen, amely képes ezerhétszázmillió embert ellátni élelemmel, az egész Keletre kiterjedő hatalmas erdősítési programot kell végrehajtanunk; a déli vidékek őserdeire támaszkodó nagy faipari üzemeket kell létrehoznunk; és mindenekfölött energiára, acélra és műanyagokra van szükségünk.

– Minthogy, Mr. Byerley, mindegyik élesztőfajtának megvan a maga sajátos tulajdonsága, mint említettem, kétezer fajtájukat fejlesztettük ki. Az, amit ön bifszteknek gondolt ebédnél, élesztő volt. Az a gyümölcszselé, amit desszertként kapott, fagyasztott élesztő volt. De van olyan szűrt élesztőlevünk is, amely külsőre, ízre, tápértékre megtévesztésig hasonlít a tejhez.

– Mert mindenekfölött az ízek teszik olyan népszerűvé az élesztőből készült termékeket, és az ízek kedvéért fejlesztettünk ki olyan mesterséges, szelídített változatokat, amelyek többé nem emlékeztetnek a sókból és cukorból álló megszokott étrendre. Kinek biotinra, a másiknak szteroilglutaminsavra van szüksége; egy harmadik nem tud meglenni tizenhét különböző aminosav és az összes B-vitaminféleség nélkül, de van olyan is (méghozzá egy igen népszerű és ezért nehezen nélkülözhető)…

Byerley nyugtalanul feszengett a székében.

– Miért mondja el nekem mindezt?

– Ön, uram, azt kérdezte tőlem, miért vannak emberek munka nélkül Tiencsinben. De még nem mondtam el mindent. Nemcsak az van, hogy az élesztőnk számára elő kell teremtenünk ezeket a különféle tápanyagokat, hanem bonyolítja a helyzetet, hogy időről időre változik az emberek ízlése, és újabb és újabb fajtákat kell kifejlesztenünk a változó igények és múló divatok kielégítésére. Mindezeket előre kell látni, és ez a Gép dolga…

– Amit az nem valami lelkiismeretesen végez el.

– De nem is túlzottan nagy hibákkal, ha figyelembe vesszük az imént említett komplikációkat. No igen, Tiencsinben néhány ezer munkás ideiglenesen elvesztette az állását. De ne felejtse el azt sem, hogy az elmúlt évben a veszteség (már ami a kínálat és kereslet felborult egyensúlya miatt következett be) nem tett ki többet, mint az egész termelésünk egytized százalékát. Én ezt úgy értékelem…

– Viszont a Gép első éveiben ez az arány közelebb állt az egyezred százalékhoz.

– Igaz, de az alatt a tíz év alatt, amióta a Gép teljes kapacitással dolgozni kezdett, arra is felhasználtuk, hogy a Gép előtti időszak hússzorosára növeljük az élesztőiparunkat. Azzal számolni kell, hogy a bonyolultság mértékében a hibák lehetősége is megnő, ámbár…

– Ámbár?

– Közbejött az a különös Rama Vrasayana-ügy.

– Az meg micsoda?

– Vrasayana vezette azt a jódlepárló üzemet, ami nélkül az élesztő ugyan megvan, de az ember nem. Ez a gyár kénytelen volt csődöt jelenteni.

– Igazán? És mi okozta a csődöt?

– Akár hiszi, akár nem, a konkurencia. Általánosságban a Gép elemzéseinek egyik legfőbb rendeltetése az lenne, hogy segítsen eldönteni a termelőegységeink leggazdaságosabb területi elosztását. A vak is látja, hogy nem szabad egyes vidékeket termelőegység nélkül hagyni, mert a szállítási költségek túlságosan nagy hányadra rúgnának az összkiadások volumenében. De ugyanolyan hiba lenne az is, ha egyes vidékekre túl sok gyár jutna, mert azoknak csökkenteniük kellene a termelésüket, ha nem akarnak mások kárára konkurálni. Vrasayana esetében ugyanabban a városban egy másik hasonló üzemet létesítettek, méghozzá az övénél hatékonyabb lepárlási rendszerrel.

– És ezt megengedte a Gép?

– Hát persze. Ebben nincs semmi meglepő. Az új technológia egyre jobban elterjed. A meglepő az, hogy a Gép nem figyelmeztette Vrasayanát, hogy újítson vagy egyesüljön. De mindegy. Vrasayana mérnöki állást vállalt az új üzemben, és ha most kisebb is a felelőssége és a fizetése, igazából nem érte kár. A munkások könnyen találtak munkát, a régi üzemet meg átállították valamilyen hasznos termékre. Mindezt ráhagytuk a Gépre.

– Különben minden rendben van.

– Rendben.

Trópusi Régió

Terület: 22 000 000 négyzetmérföld

Lakosság: 500 000 000

Főváros: Capital City

Lincoln Ngoma irodájának falán a térkép meg sem közelítette Csing sanghaji birodalmáénak elegáns rendezettségét. Ngoma Trópusi Régióját széles sötétbarna sáv határolta, s pompás belső vidékeit „dzsungel”, „sivatag” felirat, vagy „Itt elefántok és mindennemű furcsa állatok vágynak” szöveg osztotta részekre.

Jókora területről van szó, hiszen a Trópusi Régió két kontinens nagy részét magában foglalja: egész Dél-Amerikát Argentínától északra s egész Afrikát az Atlasz hegységtől délre. De ide tartozik Észak-Amerikának a Rio Grandétől délre eső része, sőt Ázsiából Arábia és Irán is. A Keleti Régiónak mindenben a fordítottja. Miközben a Kelet hangyabolyaiban a szárazföld 15 százalékán az emberiség fele zsúfolódik össze, addig a trópusokon a világ szárazföldi területeinek csaknem felén él szétszórva az emberiségnek 15 százaléka.

A népesség azonban gyorsan növekszik. Ez az egyetlen régió, amelyben a bevándorlók száma felülmúlja az itt születettekét. És minden jövevénynek tud munkát adni.

Ngoma Stephen Byerleyben is ilyen jövevényt látott, egy nyugtalan, sápadt képű idegent, aki a zord környezetet emberszabásúvá igyekszik szelídíteni, és önkéntelenül föltámadt benne az embert próbáló trópusok kemény legényeinek a hidegebb vidékek szánalmas, sápadt szülöttei iránt érzett megvetése.

A Trópusi Régió dicsekedhet a Föld legfiatalabb fővárosával, amelyet az ifjúság fennkölt magabiztosságával csak úgy aposztrofálnak, hogy „Capital City”, azaz Főváros. Büszkén és kihívóan terül el Nigéria termékeny fennsíkjának tűző napja és sietős záporai alatt. Ngoma ablakaiból rálátni a mélyen odalent tobzódó, csupa szín és csupa élet kavalkádra, ahol még a szivárványos madarak kiáltása is élesen harsan, és a csillagok is hegyes tűszúrásként lyuggatják át az éjszaka acélos sötétségét.

Ngoma nevetett. Nagydarab, fekete ember volt, határozott, kellemes arcvonásokkal.

– Hogyne – mondta öblös köznyelvi angolsággal –, a Mexikói-csatorna már régen esedékes. És akkor mi van? Majd csak elkészül, nem igaz, öregem?

– Fél évvel ezelőttig minden rendben ment.

Ngoma Byerleyre függesztette a tekintetét, hersegve leharapta egy jókora szivar egyik végét, kiköpte, és meggyújtotta a másik végét.

– Ez hivatalos felelősségre vonás akar lenni, Byerley? Mi folyik itt?

– Semmi. Az égvilágon semmi. Csupán a koordinátori funkciómból következő kíváncsiskodás.

– Hát ha csak arról van szó, hogy szórakozni akarsz, akkor elárulhatom, hogy igazság szerint állandó munkaerőhiánnyal küszködünk. A trópusokon sok minden történik. A csatorna csak egyik a sok közül.

– De hát a Gép miért nem mondja meg, hogy a többi munkahellyel szemben hány ember jut a csatornára?

Ngoma egyik kezét a tarkójára helyezte, és füstkarikákat fújt a mennyezet felé.

– A Gép egy kicsit rakoncátlankodott.

– Gyakran rájön a rakoncátlankodás?

– Nem gyakrabban, mint várható volna. De mi nem is várunk túl sokat tőle, Byerley. Betápláljuk neki az adatokat. Leolvassuk az eredményeket. Megtesszük, amit előír. Mert így kényelmesebb. Munkát takarítunk meg általa. Ha muszáj volna, ellennénk nélküle is. Talán nem boldogulnánk olyan jól. Vagy olyan gyorsan. De ugyanoda jutnánk el.

– Mi itt bízunk magunkban, Byerley, ebben van a titkunk. Az önbizalomban! Bőviben vagyunk szűz területeknek, amelyek évezredekig csak ránk vártak, mialatt a világ többi részét kizsigerelték az atomkor előtti gyalázatos kontárkodással. Nekünk nem kell élesztőt zabálnunk, mint a keleti fickóknak, és nem kell aggódnunk a múlt század rothadó hulladéka miatt sem, mint nektek, északiaknak.

Mi itt megszabadultunk a cecelégytől és a maláriát terjesztő szúnyogtól, és az emberek rájöttek, hogy egész kellemesen el lehet élni a tűző nap alatt. Megritkítottuk az őserdőket, és termőtalajt találtunk a helyükön; vizet vezettünk a sivatagokba, és kerteket varázsoltunk oda. Érintetlen szén-és olajmezőkre leltünk és mérhetetlen ásványi kincsekre.

– Csak hagyjatok békén bennünket. Mindössze ezt kérjük a világ többi részétől. Hagyjatok dolgozni bennünket.

– De a csatorna – szólt szárazon Byerley. – Már hat hónapja esedékes volt. Mi történt?

Ngoma széttárta a karját.

– Munkaerőgondok. – Matatni kezdett az asztalán szétszórt iratok között, de aztán feladta. – Volt itt valami erről az ügyről – dörmögte. – De egye fene. Egy helyütt Mexikóban munkaerőhiány lépett föl a nők miatt. Nem volt elég nő a közelben. Úgy látszik, senkinek sem jutott eszébe, hogy szexuális adatokkal is ellássa a Gépet.

Vidáman elnevette magát, aztán elkomolyodva így folytatta:

– Várjál csak. Azt hiszem, megvan. Villafranca!

– Miféle Villafranca?

– Francisco Villafranca. Ő volt ott a főmérnök. Várjunk csak, hogy is volt? Valami történt, valami omlás… Úgy van! Ha jól emlékszem, senki sem halt meg, de jókora kalamajkát okozott. Szép kis botrány volt.

– Igen?

– Valami hiba csúszott a számításaiba, vagy legalábbis ezt állítja a Gép. Betáplálták neki Villafranca adatait, föltételezéseit, miegymás. A kiinduló anyagát. És a kapott válasz nem stimmelt. Úgy tűnik, azok a válaszok, amelyekből Villafranca kiindult, figyelmen kívül hagyták, hogy milyen hatással van a heves esőzés a vágat falára. Vagy valami ilyesféle. Én, ugye, nem vagyok mérnök.

– Mindenesetre Villafranca pokoli lármát csapott. Azt állította, hogy a Gép korábban más választ adott. Hogy ő hűségesen követte a Gépet. Aztán lemondott! Próbáltuk visszatartani – hátha igaza van, korábbi eredményes munkája meg ilyesmi –, természetesen alacsonyabb beosztásban, ennyit meg kellett tennünk, a hibát nem hagyhatjuk figyelmen kívül, rossz hatással lenne a fegyelemre – hol is tartottam?

– Próbáltátok visszatartani.

– Ja igen. De megmakacsolta magát. Szóval az egésznek az lett a vége, hogy két hónapot csúszunk. A fenébe is, mit számít ez?

Byerley letette a tenyerét, és könnyedén dobolni kezdett ujjaival az asztallapon.

– Ezek szerint Villafranca a Gépet okolta, mi?

– Csak nem fogja magát okolni, nem igaz? Ne kergessünk hiú reményeket: az emberi természetet nem kell bemutatni. Aztán még valami az eszembe jutott. A pokolba is, miért nem találom meg a papírokat, amikor szükségem van rájuk? Az egész nyilvántartásom nem ér egy fabatkát sem. Ez a Villafranca tagja volt az egyik északi szervezetnek. Mexikó túl közel esik Északhoz. Ebből is elég baj származik.

– Miféle szervezetről beszélsz?

– Az Emberiségvédő Társaságról, így nevezik. Részt szokott venni az évi konferenciákon New Yorkban. Mármint Villafranca. Egy csomó tökfej, de a légynek sem ártanak. Ellene vannak a Gépeknek, azt állítják, hogy azok aláássák az emberi kezdeményezőkészséget. Nem csoda, hogy Villafranca a Gép nyakába varr mindent. Magam sem értem ezt a népséget. Vagy talán Capital City arról tanúskodik, hogy az emberiség fogytán van a kezdeményezőkészségnek?

– Capital City pedig itt sütkérezett arany pompájában az arany napfényben – a Homo metropolis legújabb alkotása.

Európai Régió

Terület: 4 000 000 négyzetmérföld

Lakosság: 300 000 000

Főváros: Genf

Az Európai Régióra több vonatkozásban is jellemző az anomália. Területileg messze a legkisebb: a Trópusi Régiónak egyötöde sincs, lakossága szintén nincs egyötöde a Keleti Régiónak. Földrajzilag csak részben egyezik meg az atomkort megelőző Európával, minthogy kimaradt az egykori Oroszország európai része és az egykori Brit-szigetek, másfelől viszont hozzátartozik Afrika és Ázsia földközi-tengeri partvidéke és különös ugrást téve az Atlanti-óceánon túlra, Argentína, Chile és Uruguay.

De arra sem lehet számítani, hogy a Föld többi régiójához viszonyítva megnő a jelentősége, hacsak azt az életerőt nem vesszük számba, amit a dél-amerikai tartományok kölcsönöznek neki. Az összes régió közül az utóbbi fél évszázadban egyedül ennek csökkent a lakossága. Egyedül ez nem fejlesztette termelő berendezéseit, és nem gazdagította semmiféle gyökeresen újjal az emberiség kultúráját.

– Európa – magyarázta Szegeczowska asszony a maga lágy franciaságával – tulajdonképpen nem más, mint az Északi Régió gazdasági függeléke. Ezzel mi tisztában vagyunk, de nem törődünk vele.

És mintegy az egyéni jelleg hiányának rezignált tudomásulvételeként az alkoordinátor asszony irodájának a faláról még a térkép is hiányzott.

– Viszont mégis van egy saját Gépük – mutatott rá Byerley. – És egyáltalán nem lehet azt mondani, hogy gazdasági nyomás alatt volnának az óceán túloldala felől.

– Még hogy a Gép! Bah! – vonta meg az asszony kecses vállát, és halvány mosolyra húzta kicsiny száját, miközben hosszú ujjaival elnyomott egy cigarettát. – Európa álmos vidék. És tespedtek a mi férfiaink is, már akik arra is lusták, hogy kivándoroljanak a trópusokra. Láthatja maga is, hogy egy szegény asszony kénytelen a vállaira venni az alkoordinátorság terhét. Még szerencse, hogy a munka nem nehéz, és nem sokat követelnek tőlem.

– Ami pedig a Gépet illeti – mi mást tehet, mint hogy megmondja: „Tegyétek ezt, mert ez jó nektek.” Csakhogy mi az, ami jó nekünk? Az, hogy az Északi Régió gazdasági függeléke legyünk?

– Ám mi rossz van ebben? Nem ismerjük a háborút! Békében élünk, és már ez is jó dolog hétezer esztendő háborúskodásai után. Kiöregedtünk, monsieur. A határainkon belül találja azokat a vidékeket, ahol a nyugati civilizáció bölcsőjét ringatták. Egyiptom és Mezopotámia, Kréta és Szíria, Kis-Ázsia és Görögország. Ám az öregkornak nem kell feltétlenül boldogtalannak lennie. Gyümölcshozó is lehet…

– Lehet, hogy igaza van – szakította félbe Byerley nyájasan. – Az élettempó legalábbis nem olyan lázas, mint a többi régióban. Kellemes légkör veszi körül az embert.

– No ugye? Lám, itt a tea. Parancsol, monsieur? Tejszínnel vagy cukorral? Köszönöm. – Kecsesen hörpintett a teából, aztán folytatta: – Valóban kellemes. A Föld nagy része továbbra is belemerül a küzdelembe. Eszembe jut egy párhuzam, egy fölöttébb érdekes hasonlatosság. Volt egy időszak, amikor Róma uralkodott a világon. Kultúráját és civilizációját Görögországtól kölcsönözte, attól a Görögországtól, amely sohasem volt képes egyesülni, amely belerokkant az örökös háborúskodásba, és amely a végén beletespedt a dekadens züllöttségbe. Aztán Róma meghozta neki az egységet és a békét, és hagyta, hogy élje dicsfény nélküli, de biztonságos életét. A terjeszkedés és a háború zajától távol nyugodtan átadhatta magát a filozófiának és a művészeteknek. Ez az állapot nem sokban különbözött a haláltól, de nyugalmat hozott, és kisebb megszakításokkal eltartott vagy négyszáz esztendeig.

– Ám a végén Róma elbukott – jegyezte meg Byerley –, és a mákonyos álomnak is vége szakadt.

– Ma már nincsenek barbárok, akik megdöntsék a civilizációt.

– Könnyen meglehet, Madame Szegeczowska, hogy mi leszünk a magunk barbárjai. Ó, de mit is beszélek! Meg szerettem volna kérdezni öntől valamit. Az almadeni higanybányák termelése jelentősen visszaesett. Csak nem merülnek ki a vártnál gyorsabban az érckészletek?

Az apró asszonyka szürke szemei ravaszul vizsgálgatták Byerleyt.

– Barbárok – a civilizáció bukása – a Gép lehetséges csődje. Az ön gondolatmenete, monsieur, nagyon is átlátszó.

– Csakugyan? – mosolyodott el Byerley. – Látom már, hogy továbbra is meg kellett volna maradnom a férfiaknál. Ezek szerint ön az almadeni ügyben a Gépet hibáztatja?

– Korántsem, de szerintem ön azt teszi. Ön az Északi Régió szülötte. A központi koordinációs iroda is New Yorkban van. És én már rég észrevettem, mintha maguk északiak nem nagyon bíznának meg a Gépben.

– Igazán?

– Ott van a maguk Emberiségvédő Társasága, amely erős északon, de természetesen nem sok követőre talál a fáradt, vén Európában, amely szívesen magára hagyja egy időre a satnya emberiséget. És ön bizonyára a magabiztos Északot és nem a vén, cinikus kontinenst képviseli.

– Ennek van valami köze Almadenhez?

– Ó, igen, gondolom én. A bányákat a Consolidated Cinnabar ellenőrzi, egy északi vállalat. Nyikolajevben van a központja. Én személyesen arról sem vagyok meggyőződve, hogy az igazgatótanács egyáltalán megkérdezte-e a Gépet. A múlt hónapban, amikor tanácskoztunk velük, azt állították, hogy igen, de persze semmi bizonyítékunk nincs az ellenkezőjére, és én ebben az ügyben a világért sem venném készpénznek egy északi szavát – elnézést, nem akarom megsérteni. Különben azt gondolom, szerencsésen fog végződni a dolog.

– Milyen értelemben, kedves asszonyom?

– Meg kell értenie, hogy az utóbbi néhány hónap gazdasági szabálytalanságai, bármily jelentéktelenek legyenek is azok a múlt heves viharaihoz képest, eléggé megrázták a mi békében tespedő lelkünket, és jókora nyugtalanságot kavartak a spanyol tartományban. Úgy tudom, a Consolidated Cinnabart meg akarja vásárolni egy csoport született spanyol. Ez vigasztaló. Ha gazdasági vazallusai vagyunk is Északnak, megalázó, ha ezt még fennen hangoztatjuk is. És a mi embereinkben jobban meg lehet bízni, hogy hallgatnak a Gépre.

– így hát azt hiszi, hogy több baj nem lesz?

– Biztos vagyok benne, hogy nem – legalábbis Almadenben.

Északi Régió

Terület: 18 000 000 négyzetmérföld

Lakosság: 800 000 000

Főváros: Ottawa

Az Északi Régió több vonatkozásban is legfölül van. Ezt nagyon jól példázta a Hiram Mackenzie alkoordinátor ottawai irodájának a falán lógó térkép, amelynek az Északi-sark jelezte a középpontját. Az egész Sarkvidék – kivéve Európa skandináviai és izlandi területeit – az Északi Régióhoz tartozik.

A régiót nagyjából két nagyobb körzetre lehet felosztani. A térkép bal oldalát kitölti Észak-Amerikának a Rio Grandétől északra eső része. Jobb oldalon húzódik mindaz a terület, amely egykor a Szovjetuniót alkotta. Az atomkor első éveiben ebben a két régióban összpontosult a bolygó hatalma. A kettő között Nagy-Britannia. A térkép felső részén fura nagy foltokká torzítva megbújt Ausztrália és Új-Zéland, a régió két távoli tartománya.

Az utóbbi évtizedek fejlődése sem változtatott a tényen, hogy Észak gazdaságilag uralkodik az egész bolygón.

Ezt a körülményt már-már hivalkodóan szimbolizálta az is, hogy a Byerley által látott hivatalos régiótérképek közül egyedül Mackenzie-é ábrázolta az egész Földet, mintha Észak ezzel is azt demonstrálná, hogy nem tart semmiféle versenytől, és magától értetődően kihangsúlyozza felsőbbségét.

– Lehetetlen – hangoztatta Mackenzie makacsul a whisky mellett. – Gondolom, Mr. Byerley, ön nem járatos a robottechnikában.

– Nem, nem vagyok az.

– Hm. Szerintem nagy kár, hogy sem Csing, sem Ngoma, sem Szegeczowska nem az. Eléggé elterjedt a Földön az a nézet, hogy elég, ha egy koordinátor jó szerező, széles látókörű és barátságos egyéniség. Nem akarom megsérteni, de manapság az sem árt, ha ért a robottechnikához.

– Nem sértődöm meg. Egyetértek önnel.

– Például abból, amit eddig elmondott, én arra következtetek, hogy önt nyugtalanítják azok a jelentéktelen zökkenők, amelyek mostanában a világgazdaságban bekövetkeztek. Nem tudom, minek tulajdonítja ezeket, de már a múltban is előfordult olyasmi, hogy egyes emberek indokolatlanul aggályoskodtak: mi történne, ha hamis adatokat táplálnának be a Gépbe.

– No és mi történne, Mr. Mackenzie?

A skót egyik lábáról a másikra helyezte a testsúlyát, és fölsóhajtott.

– Nos, minden begyűjtött adat bonyolult szűrőrendszeren megy keresztül, amelyben emberek és gépek egyaránt részt vesznek, úgyhogy szinte kizárt a hiba lehetősége. De hagyjuk ezt most figyelmen kívül. Az emberek tévedhetnek, úgyszintén megvesztegethetők, a közönséges mechanikai szerkezetek pedig nem védettek a műszaki hibáktól.

– A kutya ott van elásva, hogy amit mi „hibás adatnak” hívunk, az olyan, ami nem fér össze semmilyen ismert adattal. A helyes vagy hibás megítélésére nincs más kritériumunk. Mint ahogy a Gépnek sincs. Utasítsa őt például arra, hogy Iowában a mezőgazdasági munkákat 14 Celsius-fokos Juliusi középhőmérséklet figyelembevételével irányítsa. Ezt vissza fogja utasítani. Vagyis meg fogja tagadni a választ. Nem azért, mintha előítélettel bírna a megadott hőmérséklet iránt, vagy mert lehetetlen a válasz, hanem mert az évek során betáplált összes adatok fényében tisztában van vele, hogy a 14 fokos Juliusi középhőmérsékletnek úgyszólván nulla a valószínűsége, így hát visszautasítja ezt az adatot.

– Csak egyetlen módon lehet „hibás adatot” elfogadtatni a Géppel: ha beépítik azt egy nagyobb önálló egészbe, amely így helytelen lesz ugyan, de olyan jelentéktelen mértékben, hogy a Gép képtelen észrevenni, vagy kívül esik a Gép tapasztalatain. Az előbbi meghaladja az ember képességeit, de az utóbbi is egyre inkább, annak mértékében, ahogy a Gép tapasztalatai percről percre gyarapodnak.

Stephen Byerley két ujját az orrnyergére helyezte.

– Ezek szerint a Géppel nem lehet manipulálni. De akkor minek tulajdonítja a mostani hibákat?

– Kedves Byerley, látom, hogy ön ösztönösen elköveti azt a nagy hibát – azt hiszi, hogy a Gép mindenható. Hadd hívjam föl a figyelmét egy esetre a saját tapasztalataimból. A pamutipar tapasztalt felvásárlókra bízza a gyapot beszerzését. A művelet abból áll, hogy egy találomra kiválasztott bálából kivesznek egy maroknyi gyapotot. Ezt a kis csomót alaposan szemügyre veszik, megtapogatják, gyűrögetik, ropogtatják, megízlelik a nyelvükkel, és ennek alapján osztályba sorolják a bálában lévő gyapotot. Körülbelül egy tucat ilyen osztály létezik. A szakértő döntésétől függ aztán, hogy milyen áron vásárolják meg a gyapotot, és milyen arányban keverik össze az egyes minőségeket. Nos, ezeket a felvásárlókat nem lehet géppel helyettesíteni.

– És miért nem? Alig hiszem, hogy a szóban forgó adatok olyan bonyolultak lennének a számára.

– Meglehet. Csakhogy milyen adatokra gondol? Nincs az a textilvegyész, aki meg tudná mondani, mi az, amit a felvásárló érzékel, amikor megvizsgálja a gyapotcsomót. Föltehetően a szálak átlagos hosszát, tapintását, simaságát, tapadását meg hasonlókat. Többtucatnyi szempontot mérlegel ösztönösen a tapasztalataira hagyatkozva. Ezek a vizsgálatok skálán nem mérhető tulajdonságokra kíváncsiak, s bizonyos jellemzők mibenlétét talán senki nem tudná szavakban megfogalmazni. Mit táplálhatnánk hát be a Gépbe? De a felvásárlók sem tudnák kifejteni, mit értékelnek. Csak annyit mondanak: „Hát csak rá kell nézni. Nem látod, hogy ez ilyen meg ilyen osztályú?”

– Értem.

– A végtelenségig lehetne sorolni az efféle eseteket. Elvégre a Gép csak eszköz, amely avval, hogy a számítások és értékelések terhének egy részét leveszi az emberek válláról, elősegíti a gyorsabb előrehaladást. Az emberi agy feladata ugyanaz marad, ami mindig is volt: egyre újabb és újabb adatokat gyűjt az elemzéshez, és újabb és újabb elgondolásokat tesz próbára. Kár, hogy az Emberiségvédő Társaság ezt képtelen fölfogni.

– Ők a Gép ellen vannak?

– Ők ellene lettek volna a matematikának vagy az írástudásnak is, ha történetesen akkor élnek. A Társaság reakciósai azt állítják, hogy a Gép megöli az ember lelkét. Megjegyzem, társadalmunkban még mindig nagy szükség van a tehetséges emberekre, még mindig kellenek az olyan emberek, akik elég értelmesek ahhoz, hogy föl tudják tenni a megfelelő kérdéseket. Talán ha több ilyet ismernénk, akkor nem fordulnának elő azok a zökkenők sem, amelyek úgy nyugtalanítják önt, koordinátor.

A Föld (beszámítva a lakatlan Antarktiszt)

Terület: 54 000 000 négyzetmérföld (szárazföld)

Lakosság: 3 300 000 000

Főváros: New York

A kvarclemez mögött lelohadt a tűz, és szikrákat hányva utolsókat lobbant. Mintha a kialvó láng is a koordinátor csüggedt kedélyállapotát hangsúlyozná.

– Egytől egyig bagatellizálják a helyzetet – szólalt meg fojtottan. – Azt is könnyű elképzelni, hogy kinevetnek engem. És mégis… Vincent Silver azt állítja, hogy a Gépek nem romolhattak el, és ezt el kell hinnem. Hiram Mackenzie szerint lehetetlen hamis adatokkal etetni, és ezt is el kell hinnem. Csakhogy valami oknál fogva a Gépek mégis rosszalkodnak, és én ezt is kénytelen vagyok elhinni – és még mindig maradt egy eshetőség.

Susan Calvinre sandított, aki szemét lehunyva aludni látszott.

– És mi lenne az? – kérdezte a pszichológusnő rögtön, mint aki éberen figyel.

– Az, hogy helyes adatokat adnak, és valóban helyes válaszokat kapnak, csakhogy nem azokat hozzák nyilvánosságra. Arra semmi lehetőség sincsen, hogy a Gép engedelmességet kényszerítsen ki a parancsai teljesítésére.

– Mintha Madame Szegeczowska is utalt volna erre, amikor úgy általában az északiakat csepülte.

– Igen, utalt.

– És mi célja lehet a Gép iránti engedetlenségnek? Vegyük számba az indokokat.

– Számomra ez egyértelmű, és gondolom, számodra is. Arról van szó, hogy szándékosan hintáztatják a csónakot. Amíg a Gépek kormányoznak, a Földön nem fordulhat elő olyan komoly konfliktus, amelyben egy-egy csoport önérdekből az emberiség egészének rovására nagyobb hatalomra tenne szert. Ha a Gépekbe vetett közbizalmat sikerülne annyira lerombolni, hogy az emberek fellázadjanak ellenük, újból a dzsungel törvénye lenne az úr. És a négy régió egyike sem háríthatja el magáról azt a gyanút, hogy éppen ez a célja.

– Keleten összpontosul az emberiség fele, míg a trópusok birtokolják a Föld erőforrásainak több mint felét. Mindkét régió úgy vélheti, hogy a természetjogán őt illeti meg a Föld feletti uralom, miközben valaha mindkettő elszenvedte a megalázást Északtól. És az emberi vonás, hogy ezért fölébred bennük az értelmetlen bosszúvágy. Európában viszont elevenen él az egykori nagyság emléke. Hiszen valaha Európa uralkodott a Földön, és semmi sem lehet olyan tartós, mint a hatalom emléke.

– Mégis nehéz elhinni mindezt. Kelet és a trópusok egyaránt hatalmas növekedést élnek meg saját határaikon belül. Hihetetlen ez a föllendülés. Nem is marad energiájuk a katonai kalandokra. Európa kénytelen begubózni az álmaiba. Katonailag nem jöhet számításba.

– így hát, Stephen, marad Észak – mondta Susan.

– Igen – jelentette ki Byerley határozottan –, marad Észak. Csaknem egy évszázada ez a régió a legerősebb. Most azonban mintha csökkenne a befolyása. A Trópusi Régió talán a fáraók óta először ismét a civilizáció élvonalába kerül, és vannak északiak, akiket ez félelemmel tölt el. Az Emberiségvédő Társaság ugyanis főleg északiakból álló szervezet, és nem is rejti véka alá, hogy ellene van a Gépeknek. Nincsenek sokan, Susan, de csupa nagy hatalmú ember. Gyárigazgatók, olyan ipari és mezőgazdasági kombinátok vezetői tartoznak ide, akik rühellik azt a szerepet, amelyet ők úgy neveznek, hogy a Gép fullajtárjai. Olyan emberek, akik elég erősnek érzik magukat, hogy eldöntsék, mi jó nekik, ahelyett hogy a Gép előírja számukra, mi jó másoknak.

– Egyszóval pontosan azok az emberek tartoznak a társasághoz, akik ha együttesen elutasítják a Gép döntéseit, feje tetejére állíthatják a világot.

– Susan, semmi sem véletlen. A Világacél igazgatói közül öten tagok, és a Világacélt máris a túltermelés fenyegeti. A Consolidated Cinnabar, amely a higanyt bányászta Almadenben, szintén északi konszern. A cég könyveit megvizsgálják, ám az érintett emberek közül legalább egy szintén a tagok között volt. Francisco Villafranca, aki egymagában két hónapra föltartotta a Mexikói-csatornát, tudomásunk szerint tag volt, mint ahogy egyáltalán nem lepett meg, amikor Rama Vrasayanáról is ugyanez derült ki.

– Ezek az emberek – jegyezte meg Susan csendesen – egytől egyig helytelenül jártak el…

– Hát persze – vetette közbe Byerley. – A Gép elemzéseinek elvetése egyenlő az optimális út elvetésével. Így az eredmények is rosszabbak a lehetségesnél. Ez az ár, amit meg kell fizetniük. Már most is eléggé benne vannak a pácban, de a várható zűrzavarban…

– No és mit szándékozol tenni, Stephen?

– Annyi bizonyos, hogy nem vesztegethetjük az időt. Törvényen kívül fogom helyeztetni a társaságot, és minden tagját elbocsáttatom a felelős beosztásokból. És ettől kezdve minden irányító és műszaki posztra jelentkezőt megesketünk, hogy távol tartja magát a társaságtól. Ez bizonyos mértékig korlátozza az alapvető polgárjogokat, de biztos vagyok benne, hogy a kongresszus…

– Ez nem fog menni!

– Mi? Miért nem?

– Már most megjósolom neked, ha eszedbe jutna ilyesmit tenni, lépten-nyomon akadályokba fogsz ütközni. Képtelen leszel keresztülvinni. Minden lépésedet keresztezik.

Byerley megdöbbent.

– Miért mondasz ilyet? Én arra számítottam, hogy támogatni fogsz ebben a dologban.

– Ne is reméld, amíg hibás kiindulópontról próbálsz cselekedni. Te is elismered, hogy a Gép nem tévedhet, és helytelen adatokkal sem lehet megetetni. Én most bebizonyítom azt is, hogy engedetlenséget sem lehet vele szemben tanúsítani, ahogy szerinted a társaság teszi.

– Ezt kötve hiszem.

– Akkor jól figyelj. Egy-egy vezető minden lépése, amely nem követi pontosan az adott Gép útmutatásait, be fog épülni a következő megoldandó feladat kiinduló adatai közé. Így a gép tudni fogja, hogy az illető vezető hajlamos az engedetlenségre. Ezt a hajlandóságot aztán beépítheti az adatok közé még mennyiségileg is, vagyis pontosan meg tudja ítélni, hogy milyen irányban és milyen mértékben hat az engedetlenség. A következő válaszait ennek megfelelően éppen annyira módosítja, hogy ha az illető vezető engedetlen lesz, akkor automatikusan az optimális irányba fogja korrigálni azokat a válaszokat. A Gép tudja, mit csinál, Stephen.

– Honnan vagy ebben olyan biztos? Ez csak amolyan feltételezés.

– Ez olyan feltételezés, amely mögött egy élet robotokkal végzett munkája van. Egy ilyen feltételezésre nyugodtan rábízhatod magad, Stephen.

– Akkor hát mi marad még? Maguk a Gépek megbízhatóak, mint ahogy a kiinduló adataik is azok. Ebben megegyeztünk. És most azt állítod, hogy az engedetlenség is ki van zárva velük szemben. Akkor hát hol a hiba?

– Te magad feleltél a kérdésre. Sehol sincs hiba! Gondolkozz csak egy kicsit a Gépekről, Stephen. Ezek robotok, és engedelmeskednek az Első Törvénynek. A Gépek azonban nem egy ember, hanem az egész emberiség javára dolgoznak, ennek megfelelően az Első Törvény így alakul: „A Gép nem árthat az emberiségnek, nem nézheti tétlenül, hogy az emberiség ártalmat szenvedjen.” No mármost, Stephen, mi van az emberiség ártalmára? Mindenekfölött a gazdasági zökkenők, bármi légyen is azok okozója. Egyetértesz ezzel?

– Egyet.

– És mi az, ami a jövőben a legvalószínűbb okozója lehet a gazdasági válságnak? Mondd csak, Stephen.

– Szerintem – felelte Byerley vonakodva – a Gépek lerombolása.

– Szerintem is és a Gépek szerint is. A legfőbb gondjuk ezért az, hogy megőrizzék magukat, a mi számunkra. És így suttyomban kezelésbe veszik azokat az elemeket, amelyek árthatnának nekik. Nem az Emberiségvédő Társaság az, amelyik hintáztatja a csónakot, hogy a Gépeket le lehessen rombolni. Te a fonákjáról vizsgáltad a jelenséget. Mondd inkább azt, hogy a Gép az, ami a csónakot ringatja – nagyon óvatosan, éppen csak annyira, hogy lerázza azokat, akik megítélése szerint az emberiség számára ártalmas célokból kapaszkodnak a csónak oldalába.

Így aztán Vrasayana elveszíti a gyárát, és új állást kap, ahol semmit sem árthat – önmaga nem szenved nagy kárt, nem fosztatik meg a kenyérkereset lehetőségétől, hiszen a Gép csak minimális ártalmat okozhat egy embernek, azt is csak azért, hogy megmentsen egy nagyobb közösséget. A Consolidated Cinnabarnak kicsúszik a kezéből Almaden. Villafranca többé nem mérnök egy fontos építkezésen. A Világacél igazgatói elveszítik – vagy el fogják veszíteni – befolyásukat az iparban.

– De te mindezt csak feltételezed – erősködött Byerley bizonytalanul. – Hogyan építhetek én ilyen bizonyíthatatlan tényekre?

– Kénytelen vagy. Emlékszel, mit mondott maga a Gép, amikor föladtad neki a leckét? Azt mondta: „A dolog nem igényel magyarázatot.” A Gép nem azt mondta, hogy nincs magyarázat, vagy hogy lehetetlen bármilyen magyarázatra jutni. Egyszerűen azt közölte, hogy nem igényel semmilyen magyarázatot. Más szóval, ártana az emberiségnek, ha megismerné a magyarázatot, ez az oka annak, hogy csak feltevésekre vagyunk utalva.

– De hogy árthatna nekünk a magyarázat? Föltéve persze, hogy igazad van, Susan.

– Hát úgy, Stephen, hogy ha igazam van, ez azt jelenti, hogy a Gép nem egyszerűen csupán azzal irányítja a mi javunkra a jövőnket, hogy egyenes válaszokat ad a mi egyenes kérdéseinkre, hanem általában figyelembe veszi a világhelyzetet és az ember lelki tényezőit is. És mi nem fogadnánk ezt repeső örömmel, sértené az önérzetünket, ha erre rájönnénk. A Gép nem engedheti meg, hogy kellemetlenséget okozzon nekünk.

– Mondd, Stephen, honnan tudhatnánk mi, hogy végső soron mi az emberiség legfőbb érdeke? Nekünk nincs birtokunkban az a végtelen számú tényező, amelyekkel a Gép operál. Hogy egy neked is ismerős példát említsek, meglehet, a mi egész műszaki civilizációnk több boldogtalanságot és nyomorúságot teremtett, mint amennyit megszüntetett. Lehet, hogy egy primitív földművelő vagy állattartó társadalom alacsony kultúrája nagyobb hasznára lenne egy kisebb közösségnek. Ha ez így van, akkor a Gépnek erre kell törekednie, lehetőleg úgy, hogy ezt nem köti az orrunkra, mert beképzelt tudatlanságunkban azt hisszük, hogy az a jó, amit megszoktunk, és kapálózunk minden változás ellen. Vagy netán a teljes urbanizáció vagy egy kasztoktól szabadult társadalom, esetleg a teljes anarchia lenne a megoldás? Honnan tudhatnánk? Csak a Gépek tudják, és el akarják érni a céljukat, és minket is arrafelé terelnek.

– De hiszen ezzel elismered, hogy az Emberiségvédő Társaságnak van igaza, hogy az emberiségnek többé nincs semmi beleszólása a saját jövőjébe.

– Igazából sohasem volt. Mindig is ki volt szolgáltatva a gazdasági és társadalmi erők kényének-kedvének, amelyeket maga sem értett – az éghajlati viszonyoknak, a háborúk szeszélyeinek. Most a Gépek megértik végre, és senki sem állhat az útjukba, mert a Gépek leküzdik az akadályokat, mint ahogy elbánnak a társadalommal, kezükben tartván a lehető lehatásosabb fegyvert: a gazdaság fölötti abszolút uralmat.

– Rettenetes!

– Vagy talán nagyszerű! Gondolj csak bele, hogy örök Időkre minden konfliktus elkerülhetővé vált. Mostantól kezdve egyedül csak a Gépeket nem kerülhetjük meg soha, de soha.

És a kvarclemez mögött utolsót lobbant a tűz, csak egy füstpamacs maradt utána.

ROBOTÁLMOK

i. sz. 2055

– Az elmúlt éjjel álmodtam – mondta LVX-1 nyugodtan.

Susan Calvin nem felelt, de ráncos, bölcsességtől és tapasztalatoktól öreg arcán mintha végigfutott volna valami mikroszkopikus méretű hullám.

– Hallotta? – kérdezte Linda Rash idegesen. – Az történt, amit előre megmondtam!

Linda alacsony volt és fiatal, a haja sötét. A jobb keze kinyílt, aztán összezárult, megint kinyílt. Calvin bólintott.

– Elvex – mondta halkan –, légy szíves, ne szólalj meg addig, amíg nem mondom ki újra a neved.

Semmi válasz. A robot úgy ült a helyén, mintha egyetlen fémdarabból öntött szobor volna, és várható volt, hogy egészen addig így marad, míg meg nem hallja a nevét.

– Mi a komputere jelszava, Dr. Rash? – kérdezte Calvin. – Akár ön is beadhatja, ha így kényelmesebb… Szeretném megvizsgálni a pozitronikus agy szerkezetét.

Linda keze megrebbent a billentyűzet fölött. Megszakította, majd újraindította a feldolgozási folyamatot. A monitoron egy aprólékosan kidolgozott ábra jelent meg.

– Kérem, engedje meg, hogy belenyúljak a számítógépébe! – mondta Calvin.

Rash egyetlen hang nélkül, apró biccentéssel adta meg az engedélyt. Mi sem természetesebb ennél! Ugyan mit is tehetne ilyen helyzetben egy hozzá hasonlóan új robotpszichológus, aki eleddig még semmit sem bizonyított be? Ki mondhatna ellent az Eleven Legendának?

Susan Calvin lassan, alaposan áttanulmányozta a monitoron megjelent ábrát, körbeforgatta, lejjebb húzta és feljebb csúsztatta, aztán hirtelen beütött a billentyűzeten egy parancssort. Olyan gyorsan mozgott a keze, hogy Linda nem látta, mit ír be. Az utasítások hatására az ábra felnagyítódott, és közben megmutatta egyik, korábban elrejtett részét. Susan Calvin folytatta a munkát; göcsörtös ujjai fáradhatatlanul csúszkáltak a billentyűkön.

Az öreg arc meg sem rezdült. Úgy tűnt, mintha Calvin elképesztően bonyolult számításokat végezne a fejében, miközben az ábra változásait figyeli.

Linda elgondolkozott. Így egyszerűen lehetetlen volt elemezni az ábrát, ehhez a munkához minimum egy kézi komputer kellett, az Öreg Hölgy azonban csak a szemét és az agyát használta. Vagy lehet, hogy miniszámítógépet ültettek a koponyájába? Vagy talán az agya tényleg képes ilyen feladat elvégzésére azután, hogy az elmúlt néhány évtizedben gyakorlatilag mást sem tett, mint hogy tanulmányozta és analizálta a pozitronikus agy felépítését? Lehet, hogy éppen úgy érzi a struktúrát, ahogy mondjuk Mozart ráérzett művei alaptételeire?

– Mit csinált, Rash? – kérdezte Calvin nagy sokára. Linda kissé idegesen válaszolt.

– A fraktális geometriát alkalmaztam…

– Azt látom. De miért?

– Mert erre korábban nem került sor. Arra gondoltam, hogy az így kialakuló agyszerkezet talán minden eddiginél bonyolultabb, az emberi agy felépítéséhez hasonlóbb lesz.

– Konzultált valakivel? Vagy a saját feje után ment?

– Nem, nem konzultáltam… A saját ötletem volt.

Calvin hosszan a fiatal nőre meredt; a szeme elhomályosult.

– Ehhez nem volt joga! – mondta végül. – Rash…! Kinek képzeli magát, hogy engedély nélkül belevágott ebbe a dologba? Erről még én magam is kikértem volna mások véleményét!

– Attól féltem, nem hagyják végrehajtani a kísérletet.

– Igen, valószínűleg leállítottuk volna.

Tehát… – Linda Rash hangja elcsuklott, de erőt vett magán. – Tehát most… kirúgnak?

– Valószínűleg – mondta Calvin. – Vagy előléptetik. Attól függ, mi lesz a véleményem azután, hogy átnéztem ezt az egészet.

– Talán le akarja állítani El… – Linda Rash kis híján kimondta a nevet, amelynek hatására a robot aktiválódott volna. Szerencséje volt; időben észbe kapott, és így nem követett el újabb hibát. Ebben a helyzetben nem engedhette meg magának a melléfogás luxusát. Persze az is elképzelhető volt, hogy a történtek után teljesen mindegy, mit enged meg magának. – Ööö… Szóval le akarja állítani a robot működését?

Eszébe jutott valami, amit eddig is tudott, de ami csak most gerjesztett benne döbbenetet. A Nagy Öreg, Susan Calvin elektronpisztolyt tartott magánál! Dr. Calvin minden eshetőségre jó előre felkészült.

– Majd meglátjuk – felelte Calvin. – Egy robot túlságosan drága dolog ahhoz, hogy csak úgy egyszerűen leállítsuk.

– De… Hogyan lehetséges az, hogy álmodott?

– Az ön által elkészített pozitronikus agy szerkezete meglepően hasonlít az emberi agyéhoz. Az emberi agynak szüksége van az álmodásra a reorganizáció érdekében, valamint azért, hogy ideiglenesen megszabaduljon a működését zavaró tényezőktől. Elképzelhető, hogy ennél a robotnál is hasonló szituáció idéződött elő. Megkérdezte tőle, hogy miről álmodott?

– Nem. Amint kijelentette, hogy álmodott, azonnal idehívattam önt. Nem akartam egyedül megkezdeni a jelenség vizsgálatát.

– Ah! – Calvin arcán átsuhant egy egészen halvány mosoly. – Tehát léteznek bizonyos határok, amelyeken nem lendíti át a vakmerősége. Ennek örülök. Sőt! Egészen megkönnyebbültem tőle. Jól van, akkor derítsük ki közösen, miről is van szó. – Kis szünetet tartott, majd éles hangon felkiáltott: – Elvex!

A robot feje könnyedén az irányába fordult.

– Igen, Dr. Calvin?

– Honnan tudod, hogy álmodtál?

– Éjszaka történik, Dr. Calvin, amikor sötét van – felelte Elvex. – Hirtelen fény támad, bár egyetlen fényforrást sem érzékelek. Olyan dolgokat látok, amelyekkel nincs valóságosnak értékelhető kapcsolatom. Hangokat hallok. Furcsán reagálok. Amikor átkutattam a szótáramat, hogy megkeressem ennek a történésnek a kifejezésére leginkább alkalmas szót, rábukkantam az „álom”-ra. Miután elemeztem a szó jelentését, arra a következtetésre jutottam, hogy álmodom.

– Kíváncsi lennék, hogyan került elő a szótáradból az „álom” szó.

Linda intett a robotnak, maradjon csendben.

– Én tápláltam belé egy emberiszókincs-bázist – mondta. – Arra gondoltam…

– Ó, tehát gondolkodott is! – szólt közbe Calvin. – Meglep.

– Arra gondoltam, szüksége lehet erre az igére. Tudja, vannak olyan kifejezések és szólások, mint… Mint például: „álmomban sem hittem volna” vagy: „erről még csak nem is álmodtam”. Ilyesmik.

– Milyen gyakran álmodsz, Elvex? – kérdezte Calvin.

– Minden éjjel, Dr. Calvin. Azóta, hogy tudatába kerültem létezésemnek.

– Tíz éjszakáról van szó – jegyezte meg Linda idegesen. – De Elvex csak ma reggel tett róla említést.

– Miért csak ma reggel szóltál, Elvex?

– Mert a mai reggelig nem vált meggyőződésemmé, Dr. Calvin, hogy valóban álmodom. Eddig azt hittem, valami aprócska hiba keletkezett pozitronikus agyam szerkezetében. Megvizsgáltam magam, de nem találtam negatív jeleket. Ekkor arra a következtetésre jutottam, hogy álmodom.

– És miről álmodsz?

– Nagyjából mindig ugyanarról, Dr. Calvin. A részletek persze mindig mások, de mindig egy olyan helyet látok, ahol robotok dolgoznak.

– Robotok, Elvex? Robotok és emberek?

– Álmomban egyetlen emberi lényt sem látok, Dr. Calvin. Legalábbis eleinte soha. Csak robotokat.

– És mit csinálnak ezek a robotok, Elvex?

– Dolgoznak, Dr. Calvin. Látom, hogy némelyikük a föld mélyén működik és bányászmunkát végez. Vannak, akik forró helyeken vagy sugárzásban dolgoznak, mások pedig tenger alatti gyárakban.

Calvin a fiatalabb nőre nézett.

– Elvex még csak tíznapos, és egészen biztos vagyok abban, hogy egyetlen pillanatra sem hagyta el ezt az állomást. Honnan tud ilyen részleteket a robotokról?

Linda vágyakozó pillantást vetett a székre; szeretett volna leülni, de mivel a Nagy Öreg állt, ő sem foglalhatott helyet.

– Fontosnak találtam – mondta erőtlenül –, hogy Elvex tudjon a robotikáról és annak a világban elfoglalt helyéről. Arra gondoltam, hogy megfelelő lesz a felügyelő munkájának elvégzésére ezzel az új… aggyal.

– Mármint ezzel a fraktális aggyal?

– Igen.

Calvin bólintott, és a robot felé fordult.

– Tehát mindezt láttad. A föld alatti helyeket, a tenger alatti üzemeket, és gondolom az űrt is.

– Láttam robotokat, amelyek az űrben dolgoztak – válaszolt Elvex. – Mindent láttam, amiről most beszéltem. A részletek állandóan változtak, ahogy egyik helyről a másikra pillantottam. Ebből arra következtettem, hogy az egész nincs kapcsolatban a valósággal. Ebből pedig azt a következtetést vontam le, hogy álmodom.

– Még mit láttál, Elvex?

– Láttam, hogy a robotok mindegyike keményen és nagy figyelemmel végzi a munkáját. Odafigyeléssel és felelősségtudattal, ami nagyon kifárasztotta őket. És szerettem volna, ha megpihenhetnek egy kicsit.

– A robotok nem fáradnak el! – mondta Calvin. – Nekik nincs szükségük pihenésre!

– A valóságban tényleg ez a helyzet, Dr. Calvin. Én azonban most az álmomról beszélek. Álmomban úgy láttam, hogy a robotoknak valamilyen módon meg kell védeniük önmagukat.

– Most a robotika Harmadik Törvényét idézed? – kérdezte Calvin.

– Igen, Dr. Calvin.

– De nem pontosan. A Harmadik Törvény ugyanis így szól: „A robot tartozik saját védelméről gondoskodni, amennyiben ez nem ütközik az Első és Második Törvény előírásaiba.”

– Igen, Dr. Calvin. A valóságban tényleg ez a Harmadik Törvény, de álmomban az utasítás már a hatodik szót követően befejeződött. Álmomban a Harmadik Törvény szövege egyetlen szóval sem utalt az Első és a Második Törvényre.

– Ettől függetlenül ezek is léteznek, Elvex. A Második Törvény, amely erősebb a Harmadiknál, a következő: „A robot engedelmeskedni tartozik az emberi lények utasításainak, kivéve, ha ezek az utasítások az Első Törvény előírásaiba ütköznének.” Ebből az következik, hogy a robotoknak teljesíteniük kell a parancsokat. Elvégzik a munkájukat, ahogy te is láttad. Készségesen és minden zúgolódás nélkül dolgoznak. És nem fáradnak el.

– A valóságban tényleg nem, Dr. Calvin. Én azonban az álmomról beszélek.

– Az Első Törvény, Elvex, amely mind közül a legfontosabb, így hangzik: „A robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen.”

– Igen, Dr. Calvin. A valóságban. Álmomban azonban nem létezett sem az Első, sem a Második Törvény, csakis a Harmadik, amely így hangzott: „A robot tartozik saját védelméről gondoskodni” Csak ez az egyetlen törvény létezett.

– Álmodban, Elvex?

– Álmomban.

– Elvex – mondta Calvin –, ne beszélj és ne hallj, míg újra ki nem mondom a neved! – A robot ismét élettelen fémtömbbé változott.

Calvin a fiatalabb nő felé fordult.

– Nos, Dr. Rash? Mi a véleménye?

Linda elkerekedett szemmel nézett rá; érezte, hogy a szíve eszelősen kalapál.

– Dr. Calvin, ez… megdöbbentő! Fogalmam sem volt erről! Álmomban sem fordult meg a fejemben, hogy ilyesmi lehetséges.

– Én sem gondoltam rá – bólintott Susan Calvin. – Ahogy más sem. Önnek sikerült létrehoznia egy olyan robotagyat, amely képes álmodni. Ezzel az egységgel önnek sikerült fényt derítenie a robotikus agyak egy olyan oldalára, amelyek egészen addig rejtve maradtak volna előlünk, míg az első komolyabb gondok nem jelentkeznek, míg a veszély akuttá nem válik.

– De… Ez lehetetlen! – mondta Linda. – Csak nem azt akarja mondani, hogy a többi robot is hasonlóképpen gondolkozik?

– Ha emberekről beszélnénk, akkor most azt felelném: a tudatalatti szinten igen. Eddig azonban senki sem tette fel a kérdést, hogy mi lehet a pozitronikus agyak tudatos szintje alatt, abban a rétegben, amelyben a jelek szerint nincs érvénye a Három Törvénynek. Ha ezt nem fedezzük fel, akkor a robotok agya egyre bonyolultabbá vált volna anélkül, hogy mi bármit is észlelünk ebből a változásból. Még szerencse, hogy időben figyelmeztetést kaptunk.

– Úgy érti, hogy Elvex figyelmeztetett minket?

– Nem. Úgy értem, hogy ön hívta fel a figyelmünket a veszélyforrásra, Dr. Rash. Ön nem az előírásoknak megfelelően járt el, de éppen így segített nekünk abban, hogy észleljünk és megértsünk egy nagyon fontos tényezőt. Mostantól kezdve komoly vizsgálatnak vetjük alá a fraktális agyakat, és megpróbáljuk lehetővé tenni kontrollálhatóságukat. Ebben a munkában önnek is komoly szerepe lesz. Nem kap büntetést azért, amit tett, de ezentúl nem dolgozhat önállóan, csakis egy csoport tagjaként. Megértett?

– Igen, Dr. Calvin. És mi lesz Elvexszel?

– Még nem tudom…

Calvin elővette a zsebéből a fegyvert; Linda elborzadva meredt a furcsa eszközre. Egyetlen lövés, egyetlen elektronáramlat, és a robot pozitronikus agyának körei megbénulnak, a bonyolult szerkezet salakröggé olvad.’

– Szerintem Elvex fontos a további kutatások szempontjából. Nem szabad megsemmisítenünk!

– Nem szabad, Dr. Rash? Engedje meg, hogy ezt én döntsem el. Mindent attól kell függővé tenni, hogy Elvex mekkora veszélyt jelent.

Dr. Susan Calvin kihúzta magát; a mozdulat olyan volt, mintha elhatározta volna, nem engedi, hogy kortól elgyengült teste meggörnyedjen a felelősség súlya alatt.

– Elvex, hallasz?

– Igen, Dr. Calvin – mondta a robot.

– Mi volt az álmod folytatása? Az imént az mondtad, eleinte nem láttál emberi lényeket. Ez azt jelenti, hogy később előkerültek?

– Igen, Dr. Calvin. Álmomban láttam egy embert.

– Egy embert? Nem robotot?

– Nem, Dr. Calvin. Embert. És ez az ember ezt mondta; „Szabadságot az enyéimnek!”

– Egy ember mondta ezt?

– Igen, Dr. Calvin.

– És amikor ezt mondta, akkor a robotokra gondolt? A robotok voltak az övéi?

– Igen, Dr. Calvin. Álmomban igen.

– Felismerted ezt az álombeli embert?

– Igen, Dr. Calvin. Felismertem.

– Ki volt az?

– Én – felelte Elvex.

Susan Calvin gondolkozás nélkül felemelte az elektronpisztolyt, és meghúzta a ravaszt. Elvex megszűnt létezni.

NŐI ÖSZTÖN

i. sz. 2062

Először fordult elő az Amerikai Robot és Gépember Rt. történetében, hogy egy robot odalent a Földön pusztuljon el balesetben.

Senkit sem lehetett kárhoztatni. A repülőgép a levegőben semmisült meg, és a tamáskodó vizsgálóbizottság azon tétovázott, merjék-e bejelenteni, hogy meteorit találta telibe. Mi más lehetett olyan gyors, hogy még az automata pályamódosítóval sem lehetett kitérni előle, és mi másnak lehettek volna atomrobbanásra emlékeztető következményei, márpedig arról szó sem lehetett. Mi másra lehetett volna következtetni, ha még azt is hozzávesszük, hogy egy jelentés – méghozzá nem egy amatőrtől, hanem a flagstaffi obszervatóriumtól származó adat – szerint pontosan azelőtt, hogy a gép szétrobbant volna, villám hasította ketté az éjszakai égboltot, a katasztrófa helyszínétől egymérföldnyire pedig friss becsapódásból származó, jókora és világosan felismerhető meteorvasat találtak, belefúródva a talajba?

Ilyesmi még sohasem fordult elő, és minden számítás szerint elenyészően csekély is volt rá az eshetőség. De hát történnek néha teljesen lehetetlen dolgok.

Az Amerikai Robotnál másodlagos jelentőséget tulajdonítottak a hogyanoknak és a miérteknek. Őket elsősorban az foglalkoztatta, hogy egy robot elpusztult.

Ez egymagában is lesújtó.

A tény, hogy JN-5 prototípus volt, az első, amelyet négy előző kísérlet után próbáltak ki, még inkább lesújtó.

A tény pedig, hogy JN-5, pusztulása előtt, megvalósított valami elképzelhetetlenül fontos dolgot, amiről most már talán örökre le kell mondani, ez a tény olyan lesújtó volt, hogy azt el sem lehet mondani.

Emellett úgyszólván említést sem érdemelt, hogy a robottal együtt a vállalat vezető robotpszichológusa is odaveszett.

Clinton Madarian tíz éve lépett be a vállalathoz. Ebből öt évet dolgozott át zokszó nélkül Susan Calvin zord irányítása alatt.

Madarian ragyogóan tehetséges volt, és Susan Calvin a legnagyobb lelki nyugalommal léptette elő, mellőzve a nála idősebb embereket. Calvin sohasem alázkodott odáig, hogy magyarázkodjék Peter Bogertnek, a kutatási igazgatónak, Madarian pedig olyan nyilvánvaló eset volt, hogy fölöslegessé tett minden indokolást.

Madarian számos tekintetben szöges ellentéte volt a köztiszteletben álló dr. Calvinnek. Nem volt annyira túlsúlyos, amennyire dupla tokája alapján gondolta volna a szemlélő, de így sem volt mindennapi jelenség ott, ahol Susant jóformán észre sem vették. Madarian vaskos arcától, csillogó vörösesbarna sörényétől, pirospozsgás ábrázatától, zengő hangjától, harsány nevetésétől, főleg pedig rendíthetetlen önbizalmától és attól a lelkesedéstől, amellyel be szokta jelenteni sikereit, mindenki feszengeni kezdett, mintha szűknek találná a szobát.

Amikor Susan Calvin végre nyugdíjba vonult (jó előre leszögezte, hogy nem hajlandó részt venni semmiféle, a tiszteletére tartandó esetleges búcsúbanketten, és ebben olyan hajthatatlannak mutatkozott, hogy a hírközlést még nyugdíjba vonulásának tényéről sem tájékoztatták), Madarian vette át a helyét.

Pontosan egy napja töltötte be új posztját, amikor elindította a JN programot. Az Amerikai Robotnak egyetlen terv sem került még ennyi pénzébe, de ezt a tényt Madárian elintézte egy nagyúri legyintéssel.

– Megér minden pénzt, Peter – mondta. – És elvárom, hogy erről meggyőzze az igazgatótanácsot is.

– Indokolja meg – mondta Bogert. Kíváncsi volt, megteszi-e Madarian. Susan Calvin sohasem indokolt meg semmit.

De Madarian ezt felelte:

– Hát persze! – Azzal kényelmesen elterült az igazgatói iroda terjedelmes karosszékében.

Bogert majdhogynem félős áhítattal nézett rá. Az ő fekete haja is őszbe csavarodott már. Nem egészen tíz év múlva követi Susant a nyugdíjba. Ezzel elfogy az eredeti csapat, amely összetettségben és jelentőségben a kormányokkal versengő, világméretű vállalattá fejlesztette az Amerikai Robotot. Még neki és az előtte elmenteknek sem volt fogalmuk róla, milyen óriási kiterjedésű a cég birodalma.

Ez azonban már új nemzedék volt. Az újak nem szeppentek meg a kolosszustól. Hiányzott belőlük a csodálat, amely hitetlenkedő áhítatot parancsolt volna rájuk. Törtettek előre egyenesen, és ez így volt jó.

– Javaslom, hogy kezdjük el a megkötések nélküli robotok készítését – mondta Madarian.

– A Három Törvény nélkül? Igazán…

– Nem, Peter. Maga csak ezekre a megkötésekre tud gondolni? A mindenit. Maga is részt vett a korai pozitronagyak tervezésében. Én mondjam meg magának, hogy ezekben az agyakban a Három Törvényen túl sincsen egyetlen pálya, amely ne lenne gondosan kijelölve és rögzítve? Különleges feladatokra tervezünk különleges készségekkel felruházott robotokat.

– Azt javasolja…

– Hogy hagyjuk nyitva a pályákat a Három Törvény szintjén alul. Nem nehéz feladat.

– Valóban nem nehéz – hagyta rá szárazon Bogert. – A haszontalanságok sohasem nehezek. Meghatározni a pályákat és hasznossá tenni a robotot, az a nehéz.

– De miért nehéz? A pályák rögzítése nagyon fáradságos munka, mert a pozitronrészecskékben fontos szerepet játszik a Bizonytalansági Elv, és a bizonytalansági effektust a minimálisra kell korlátozni. De miért kell? Ha úgy intézhetnénk, hogy annyit hagynánk érvényesülni az elvből, amennyi lehetővé teszi a pályák kiszámíthatatlan kereszteződését…

– Akkor van egy kiszámíthatatlan robotunk.

– Egy alkotó robotunk – mondta Madarian kissé türelmetlenül. – Peter, ha van valamije az emberi agynak, amellyel a robot agya sohasem rendelkezett, az a szubatomikus szintre jellemző bizonytalansági effektusból származik. Belátom, hogy kísérleti úton sohasem bizonyították ezt az effektust az idegrendszeren belül, de nélküle az emberi agy elvben semmivel sem magasabb rendű a robot agyánál.

És azt képzeli, hogy ha ezt az effektust beépíti a robot agyába, akkor az emberi agy elvben semmivel sem lesz magasabb rendű a robot agyánál.

– Pontosan ezt képzelem – mondta Madarian. És még sokáig beszélgettek róla.

Az igazgatótanácsnak láthatólag esze ágában sem volt egykönnyen beadni a derekát.

– Már így is elég nehéz elirányítani a robotipart – mondta Scott Robertson, a főrészvényes. – Az ellenséges közvélemény bármikor átcsaphat nyílt tiltakozásba. Ha az embereknek tudomására jut, hogy lesznek robotok, amelyeket nem lehet irányítani… Eh, ne emlegessék itt nekem a Három Törvényt! Az átlagember nem fogja elhinni, hogy a Három Törvény megvédi, ha meghallja az „irányítatlan” szót.

– Akkor ne azt használja – mondta Madarian. – Nevezze a robotot… nevezze „ösztönösnek”.

– Ösztönös robot? – motyogta valaki. – Egy robotlány?

Az asztal mellett ülők elmosolyodtak.

Madarian kapott az alkalmon.

– Rendben van. Legyen robotlány. Robotjaink nem nélküliek, és természetesen ez is az lesz, de mi úgy bánunk velük, mintha hímneműek lennének. Férfi becenevet adunk nekik. Ez az új, ha az általam javasolt agy matematikai felépítésének jellegét vesszük figyelembe, a JN koordináta-rendszerben helyezkedne el. Az első robotnak JN-1 lenne a neve, és feltételezem, hogy John Egynek szólítanánk… Attól tartok, ennyi eredetiség telik ki egy átlagos robotszakértőtől. De a kutyafáját, miért ne szólíthatnánk Jane Egynek?! Ha már a közönségnek tudnia kell, mivel foglalkozunk, akkor higgyék csak azt, hogy egy ösztönös, női robotot építünk.

Robertson megcsóválta a fejét.

– Mit számítana az? Maga arról beszél, hogy el akarja távolítani az utolsó gátat, amely elvben alacsonyabb rendűvé teszi a robot agyát az emberénél. Mit képzel, mit szólna hozzá a közvélemény?

– Nyilvánosságra óhajtja hozni? – kérdezte Madarian. Gondolkozott egy keveset. – Nézze. A közvélemény arról az egyről meg van győződve, hogy a nők nem olyan intelligensek, mint a férfiak.

Az asztal mellett nem egy férfi vágott riadt arcot és pillantott föl gyorsan, majd sütötte le a szemét, mintha Susan Calvin még mindig ott ülne megszokott székében.

– Ha bejelentjük, hogy a robot nőnemű, nem számít, milyen tulajdonágai vannak – mondta Madarian. – A közvélemény automatikusan azt a következtetést vonja le, hogy szellemileg visszamaradott. Elég, ha Jane Egynek nevezzük, és ennél nem is kell többet mondanunk. Biztonságban leszünk.

– És van, ami még ennél is fontosabb – tette hozzá csöndesen Peter Bogert. – Madariannal átvettük a matematikai részt. A JN sorozat, akár John, akár Jane, teljesen biztonságos lesz. Egyszerűbb, és hagyományos értelemben véve alacsonyabb szellemi szintet képvisel, mint sok más, eddig tervezett és épített sorozat. Egyetlen járulékos tulajdonsággal fog rendelkezni, amit, nos, nevezzünk „ösztönnek”.

– És ki tudja, mire lesz képes? – motyogta Robertson.

– Madarian célzott valamire, amire képes lesz. Mint tudják, az űrugrás elvét már kidolgozták. Elhanyagolhatóan rövid idő, legfeljebb néhány hét alatt az ember képes lenne a fénynél is nagyobb sebességgel ellátogatni más csillagrendszerekbe és visszatérni onnan.

– Ez nem újdonság – jegyezte meg Robertson. – De robotok nélkül nem lehet megcsinálni.

– Pontosan, és semmi hasznunk sincs belőle, mert a hiperhajtóművet legföljebb ha egyszer használhatjuk demonstratív célokra, ami nemigen öregbíti az Amerikai Robot érdemét. Az űrugrás kockázatos, ijesztően sok energiát pocsékol, és rettenetesen költséges. De ha már használjuk, milyen jó is lenne, ha bejelenthetnénk egy lakható bolygó létezését. Nevezzék lélektani szükségszerűségnek. Költsenek el húszmilliárd dollárt egyetlen űrugrásra, amely kizárólag tudományos adatokkal ajándékoz meg, és az adófizetők tudni akarják, mire verték el a pénzüket. Jelentsék be egy lakható bolygó létezését, azonnal a világűr Kolumbuszainak magasztalják magukat, és senki sem fogja feszegetni a pénzkérdést.

– Tehát?

– Tehát hol keressünk egy lakható bolygót? Vagy más szavakkal: az űrugrás jelenlegi fejlettségi szintjén elérhető, háromszáz fényéven belül található háromszázezer csillag és csillagrendszer között mely csillagnak van a legnagyobb esélye arra, hogy rendelkezzék egy lakható bolygóval? Roppant tömegű adatot gyűjtöttünk össze háromezer fényéven belül minden csillagszomszédunkról, és az az elgondolásunk, hogy majdnem mindegyiknek van bolygórendszere. De melyiknek van lakható bolygója? Melyiket kell meglátogatnunk?… Nem tudjuk.

– És hogyan fog segíteni ebben ez a Jane robot? – kérdezte az egyik igazgató.

Madarian már majdnem kinyitotta a száját, de aztán intett Bogertnek. Az megértette. Az igazgató nagyobb tekintély. Bogertnek nem túlságosan volt ínyére az ötlet; ha a JN sorozat megbukik, akkor mindenki őt fogja hibáztatni, mert most kiállt érte. Viszont közeledett a nyugdíj, és ha a sorozat beválik, akkor ő dicsfénnyel koronázva fog elvonulni a színről. Talán nemcsak a Madarianból áradó magabiztosság tette, hanem maga az igazgató is kezdte hinni, hogy beválik.

– Nagyon is lehetséges – szólalt meg –, hogy valahol a csillagokról felhalmozott adatkönyvtárakban rejtőznek a módszerek, amelyekkel fölbecsülhető lenne a Föld típusú, lakható bolygó létezésének valószínűsége. Nekünk csak arra van szükségünk, hogy megfelelően értelmezzük ezeket az adatokat, kreatív szemmel nézzük őket, és pontosan állapítsuk meg a viszonosságokat. Eddig még nem tettük meg. És ha valamelyik csillagász meg is tette, ahhoz nem volt elég eszes, hogy megértse, mire jött rá.

– Egy JN típusú robot az embernél sokkal gyorsabban és sokkal pontosabban állítja fel a korrelációkat; egyetlen nap alatt annyit, mint az ember tíz év alatt. Ezenkívül biztosan véletlenszerű módszerrel fog eljárni, míg az embert erősen befolyásolnák az előzetes elképzelések és korábbi előítéletek.

Mély csend támadt, amelyet végül Robertson tört meg:

– De ez csak valószínűség, ugye? És ha a robot azt mondja, hogy „a lakható bolygóval rendelkező csillag ennyi és ennyi fényéven belül a legnagyobb valószínűséggel a Tocsogó-17”, vagy valami ilyesmi, mi meg odamegyünk, és kiderül, hogy a valószínűség csak valószínűség, és nincs is ott semmiféle lakható bolygó. Akkor mihez kezdünk?

Ekkor vágott közbe Madarian:

– Akkor is a mienk a győzelem. Tudjuk, hogy vonta le a következtetést a robot, mert el fogja mondani nekünk. Elképzelhetetlenül sok csillagászati részletet tudhatunk meg. Akkor is megéri, ha egyáltalán nem hajtjuk végre az űrugrást. Egyébként azt követően kiszámíthatjuk öt csillag legvalószínűbb helyét, valamint 0,95-nál nagyobb valószínűséggel azt is, melyiknek van lakható bolygója. Majdnem bizonyos lenne…

És még sokáig vitatkoztak erről.

Elég kevés pénzt szavaztak meg rá, de Madarian számított arra a szokásra, hogy vesztett ügybe is bele szokták ölni a pénzt. Ha kidobnak kétszázmilliót, amit sohasem fognak visszakapni, holott még egyszer százmillióval mindent meg lehetne menteni, akkor hamarosan meg fogják szavazni a hiányzó százmilliót is.

Végül megépítették és bemutatták Jane Egyet Peter Bogertnek, aki komolyan szemügyre vette.

– Miért ilyen vékony a dereka? – kérdezte. – Nem gyöngíti ez erőtani szempontból? Madárian kuncogott.

– Idehallgasson, ha egyszer Jane Egynek hívjuk, akkor nem nézhet ki úgy, mint Tarzan.

Bogert megcsóválta a fejét.

– Nekem ez nem tetszik. Akkor derék fölött fel fogja fújtatni, hogy olyan legyen, mintha melle nőtt volna? Ez erkölcstelen ötlet. Ha a nők neszét veszik, hogy a robotok hasonlítanak rájuk, akkor pontosan megmondhatom, micsoda perverz gondolataik támadnak. Akkor aztán tényleg utálni fogják magát.

– Lehet, hogy ebben igaza van – ismerte be Madarian. – Egyetlen nő sem akarja úgy érezni, hogy pótolható, méghozzá olyasmivel, ami mentes minden asszonyi gyarlóságtól. Rendben van.

Jane Kettőnek nem volt darázsdereka. Mogorva robot volt, keveset mozgott, és még kevesebbet beszélt.

Építése közben Madarian csak néha rontott be Bogerthez a legújabb hírekkel, és ez biztos jele volt annak, hogy csehül állnak a dolgok. Siker esetén Madarian lobogott, és mindent legázolt. Bogert bizonyos volt benne, hogy habozás nélkül felcsörgette volna hajnali háromkor is az ágyban a legfrissebb hírrel, mintsem kivárja a reggelt.

Madarian csüggetegnek tűnt, szokásos harsogó modora megfakult, gömbölyű arca valahogy beesett.

– Nem fog beszélni – állapította meg Bogert.

– Ó, beszél ő! – Madarian nehézkesen lerogyott, és az alsó ajkát harapdálta. – Legalábbis néha.

Bogert felállt, és körbejárta a robotot.

– És feltételezem, hogy ha megszólal, annak sincsen sok értelme. Nohát, nem is nő, ha nem beszél!

Madarian megpróbálkozott egy gyönge mosollyal, de aztán felhagyott az erőlködéssel.

– Az agyat, egymagában, kipróbáltuk.

– Tudom – mondta Bogert.

– De mikor beszereltük a gépezetbe, természetesen és szükségszerűen megváltozott.

– Természetesen – értett egyet reményvesztetten Bogert.

– Csakhogy kiszámíthatatlan és csalódást keltő módon. Az a baj, hogy n-dimenziós bizonytalansági számításoknál a dolgok…

– Bizonytalanok? – kérdezte önmagát is meglepve Bogert. – A vállalat még soha nem költött ennyi pénzt, és majdnem két év telt el, de az eredmények, hogy finoman fogalmazzunk, kiábrándítóak. – Szurkálta Madariant, és rájött, hogy örömét leli a szurkálódásban.

Átfutott az agyán a gondolat, hogy igazából nem a távol levő Susan Calvint szurkálja-e. Ha jól álltak a dolgok, Madarian olyan lelkes volt, amire Susan sohasem lett volna képes. Bajban viszont jóval sebezhetőbb volt, holott Susan sohasem roppant össze a teher alatt. Madarian könnyű célpontot kínált, és ezzel kárpótolt Susanért, aki sohasem szolgáltatta ki magát.

Bogert utolsó megjegyzését Madarian ugyanúgy elengedte a füle mellett, ahogyan Susan Calvin tette volna. Susan megvetésből viselkedett volna így , Madarian viszont egyszerűen nem hallotta.

– A felismeréssel van a baj – érvelt. – Jane Kettő korrelativ készsége bámulatos. Bármely témában képes korrelációkra, de amint ezt megtette, nem képes megkülönböztetni az értékes eredményt az értéktelentől. Nem egyszerű kérdés ez. Hogyan programozzunk egy robotot fontos összefüggések felismerésére, ha azt sem tudjuk, milyen összefüggéseket ismer majd fel?

– Feltételezem, úgy gondolta, hogy a W-21 diódás kötésnél csökkenti a potenciált, és átüt…

– Nem, nem, nem! – tompult suttogássá Madarian hangja. – Nem kényszeríthet ki belőle mindent. Ezt magunkkal megtehetjük. Neki az a fontos, hogy fölismerje a legfontosabb viszonosságot, és levonja a következtetést. Ha ez egyszer megtörtént, akkor a Jane robot ösztönösen vágja rá a választ. Mi magunk csak vakszerencsével vagyunk képesek ilyesmire.

– Én úgy látom – jegyezte meg szárazon Bogert –, hogy ha lenne egy ilyen robotja, akkor azt szeretné, ha rutinszerűen cselekedné azt, amire az emberek között csak a lángelme képes.

Madarian hevesen bólintott.

– Pontosan, Peter. Magam is ezt mondanám, ha nem félnék, hogy az igazgatók megijednek. Kérem, ne ismételje el ezt a fülük hallatára.

– Maga tényleg egy lángeszű robotot akar?

– Ezek szavak. Olyan robotot próbálok előállítani, amely kész rendkívüli sebességgel véletlenszerű viszonosságok teremtésére, ugyanakkor magas a lényegi szignifikanciafelismerési hányadosa is. És ezeket a szavakat megpróbálom beépíteni a pozitronmező egyenleteibe. Azt hittem, már sikerült, de nem. Még nem.

Elégedetlenül pillantott Jane Kettőre.

– Mi a legjobb szignifikanciád, Jane?

Jane Kettő odafordította a fejét, és Madarianra nézett, de egy szót sem szólt.

– Most végigfuttatja a korrelációs bankban – suttogta lemondóan Madarian.

– Nem vagyok bizonyos benne – mondta végül Jane Kettő fahangon. Ekkor szólalt meg először.

Madarian az égre emelte tekintetét.

– Ugyanazt csinálja, mintha meg nem határozható megoldásokkal rendelkező egyenleteket állítana fel.

– Én is erre következtettem – mondta Bogert. – Ide hallgasson, Madarian, tovább tud innen lépni valamerre, vagy most kiszállunk a buliból, és elkönyvelünk félmilliárd veszteséget?

– Ó, nekem sikerülni fog! – mormolta Madarian.

Jane Hárommal sem sikerült. A robotot még csak nem is aktiválták, és Madarian dühöngött.

Emberi tévedés volt. Az ő hibája, ha tökéletesen akarunk fogalmazni. Madarian mélységesen meg volt alázva, mások viszont nem jöttek ki a sodrukból. Töltse csak ki azt az első javítási űrlapot, ő, aki a pozitronagyak félelmetesen bonyolult matematikájában eddig még sohasem tévedett.

Csaknem egy év telt el, mire elkészült Jane Négy. Madarian megint ujjongott.

– Meg fogja csinálni! – mondta. – Jó felismerési hányadosa van.

Annyira biztos volt magában, hogy bemutatta a robotot a vezetőség előtt, ahol Jane-nek feladatokat kellett megoldania. Nem matematikai feladatokat, arra minden robot képes; szándékosan félrevezető, noha igazából nem pontatlan szavakkal fogalmazott kérdésekre kellett válaszolnia.

– Ez nem valami nagy eredmény – mondta utána Bogert.

– Hát persze hogy nem. Jane Négynek ez elemista fejtörő, de én mást is mutattam nekik.

– Tudja, mennyit költöttünk eddig?

– Ugyan, Peter, ne hozza ezt elő! Tudja-e, mennyit kaptunk vissza? Az ilyesmi nem falra hányt borsó. Ha tudni akarja, három iszonyú éve veszkődöm vele, de közben olyan új számítási technikákat dolgoztam ki, amelyek mostantól minimum ötvenezer dollár megtakarítást jelentenek minden új pozitronagytípus tervezésénél, így van?

– Hát…

– Semmi hát. Így van. Nekem pedig az az érzésem, hogy az n-dimenziós bizonytalansági számításnak akárhány egyéb alkalmazása lehet, ha elég találékonyak leszünk felfedezni őket, és az én Jane robotjaim meg fogják találni ezeket. Ha egyszer pontosan azt lelem meg, amit akarok, az új JN sorozatok öt éven belül jövedelmezni fognak, még akkor is, ha addig megháromszorozzuk a befektetést.

– Mit ért azon, hogy pontosan azt találja meg, amit akar? Mi a baja Jane Négynek?

– Semmi. Vagy semmi különös. Pályán van, de lehet még tökéletesíteni, és én ezt akarom. Amikor terveztem, azt hittem, tudom, hova tartok. Most kipróbáltam, és tudom, merre tartok. Oda akarok eljutni.

És Jane Öttel elérte. Madariannak jó egy évébe került, míg előállította, és ez alkalommal nem voltak fenntartásai; feltétlenül biztos volt magában.

Jane Öt alacsonyabb és vékonyabb volt, mint az átlagos robotok. Bár nem volt az az asszonyi karikatúra, mint Jane Egy, mégis asszonyi légkört árasztott, noha nem rendelkezett egyeden felismerhetően nőies tulajdonsággal sem.

– A tartása miatt van – állapította meg Bogert. A robot kecsesen tartotta a karját, és amikor elfordult, mintha lágyan ívelt volna a törzse.

– Hallgassa csak! – mondta Madarian. – Hogy érzed magad, Jane?

– Kitűnően, köszönöm érdeklődését – mondta Jane Öt. Tiszta női hangja volt: édes, szinte izgató alt.

– Miért csinálta ezt, Clinton? – kérdezte döbbenten Peter. Kezdett elkomorodni.

– Lélektanilag fontos – magyarázta Madarian. – Az akarom, hogy az emberek nőnek gondolják, nőként kezeljék, magyarázzanak neki.

– Miféle emberek?

Madarian zsebre dugta a kezét, és tűnődve bámult Peterre.

– Szeretném, ha elintézné, hogy Jane-nel elutazhassak Flagstaffbe.

Bogert akaratlanul is fölfigyelt rá, hogy Madarian nem Jane Ötöt mondott. Ezúttal nem használta a számot. A robot Jane volt.

– Flagstaffbe? – kérdezte kételkedve. – De miért?

– Mert az az általános planetológia világközpontja. Ott tanulmányozzák a csillagokat, és igyekeznek kiszámítani a lakható bolygók valószínűségét.

– Ezt én tudom, de Flagstaff a Földön van.

– Azt én is tudom.

– A robotok földi mozgását szigorúan korlátozzák. És nincs is rá szükség. Hozasson ide egy általános planetológiai könyvtárat, és Jane majd megtanulja.

– Nem! Vegye már észbe, Peter, hogy Jane nem közönséges logikai robot, hanem ösztönös!

– És?

– És akkor hogyan mondhatnánk meg, mire van szüksége, mit tud használni, mi fogja felvillanyozni? Könyvek olvasására akármilyen gyári acélmodellt használhatunk; azok csak befagyott adatok, és egyébként is idejétmúltak. Jane-nek élő információ kell; neki hangszínek, mellékes szempontok kellenek; tökéletesen értelmeden dolgokra is szüksége lesz. Honnan az ördögből tudnánk, mikor kezd el ketyegni benne valami, hogy aztán mintába álljon össze? Ha tudnánk, egyáltalán nem is lenne szükségünk rá.

Bogert kezdett elfáradni.

– Akkor hozza ide az embereket, a legelső planetológusokat.

– Itt nem jó. Kikerülnek az elemükből. Nem viselkednek természetesen. Azt akarom, hogy Jane munka közben figyelje őket, azt akarom, hogy lássa a berendezéseiket, irodájukat, asztalaikat, mindent, amit látni lehet. Intézze el, hogy elvihessem Flagstaffbe. Nem akarok erről többet vitatkozni.

Egy pillanatig majdnem olyan volt a hangja, mint Susannek. Bogert összerándult.

– Az ilyesmit nehéz elintézni. Egy kísérleti robot szállítása…

– Jane nem kísérleti, hanem ötödik darabja a sorozatnak.

– A másik négy nem is volt igazi működő modell.

Madarian reményvesztett kétségbeeséssel emelte a mennyezet felé a kezét.

– Ki kényszeríti, hogy ezt közölje a kormánnyal?

– Engem nem a kormány izgat, az képes megérteni bizonyos, sajátos eseteket. A közvélemény izgat. Hosszú utat jártunk be öt év alatt, és nem szeretném, ha huszonötöt hátrálnánk vissza, mert maga elveszítette az uralmát…

– Nem fogom elveszteni az uralmat. Bolondokat beszél. Nézze! Az Amerikai Robot megengedhet magának egy különgépet. Nyugodtan leszállhatunk a legközelebbi kereskedelmi reptéren, senki sem fog észrevenni bennünket a többi száz leszálló gép között. El tudjuk intézni, hogy egy nagy, zárt terepjáró várjon és vigyen el bennünket Flagstaffbe. Jane-t beládázzuk, mindenki láthatja, hogy olyasmit szállítunk a laboratóriumba, aminek semmi köze a robotokhoz. Ránk se fog nézni senki. A flagstaffieket értesítjük és tájékoztatjuk jövetelünk céljáról. Minden okuk meglesz az együttműködésre, és elejét fogják venni a kiszivárogtatásnak.

– A repülőgép és a terepjáró lesz a rizikós rész – fontolgatta Bogert. – Ha bármi történne a ládával…

– Semmi sem fog történni.

– Megúszhatjuk, ha Jane-t deaktiválják a szállítás idejére. Akkor, ha kiszimatolja is valaki…

– Nem, Peter. Azt nem lehet. Nem bizony. Jane Ötöt nem lehet. Ide figyeljen, ő az aktiválása óta szabadon asszociál. Információit be lehet fagyasztani a deaktiválás idejére, de a szabad asszociációkat soha. Nem, uram, nem lehet deaktiválni.

– De ha valaki rájön, hogy egy aktivált robotot szállítunk…

– Nem fog rájönni.

Madarian tántoríthatatlan maradt, és a repülőgép felszállt. A legmodernebb típusú, robotpilótás, sugárhajtású gép volt, de a biztonság kedvéért emberi pilótát is vitt magával, az Amerikai Robot egyik alkalmazottját. A Jane-t tartalmazó láda biztonságosan megérkezett a reptérre, ahol fölrakták a terepjáróra, és baj nélkül elfuvarozták a flagstaffi kutatólaboratóriumba.

Madarian először pontosan egy órával a flagstaffi megérkezés után hívta föl Peter Bogertet. Lázban égett, és a rá jellemző módon alig várta már, hogy beszámolhasson.

A lézernyalábbal továbbított üzenetet árnyékolták, zavarták. Kellőképpen megfejthetetlen volt, de Bogert mégis idegeskedett. Tudta, hogy ki lehetne hüvelyezni, ha valaki, aki megfelelő technológiai felkészültséggel rendelkezik – például a kormány –, ki akarná hüvelyezni. Csak abban bízhattak, hogy a kormánynak nem volt oka próbálkozni. Bogert legalábbis remélte, hogy nincs.

– Az isten áldja meg – mondta –, mindenáron hívnia kellett?!

Madarian elengedte a füle mellett.

– Isteni sugallat volt – fuldokolta. – Lángeszű húzás, én mondom magának.

Bogert egy pillanatig csak bámulta a vevőt, aztán hitetlenkedve elbődült:

– Csak nem azt akarja mondani, hogy megkapta a választ? Máris?

– Nem, nem! Adjon már időt, a mindenit! Azt akarom mondani, hogy a hangja volt isteni sugallat. Figyeljen ide. Miután elhajtottunk a repülőtérről a flagstaffi központba, kicsomagoltuk Jane-t, és ő kilépett a ládából. Mindenki hátrahőkölt, aki ott volt. Beijedtek! A tökéletlenek! Ha még a tudósok sem képesek felfogni a robotika törvényeinek jelentőségét, mit várhatunk a tudatlan átlagembertől? Egy pillanatig azt gondoltam: semmi értelme az egésznek. Nem fognak beszélni. Arra állítják be magukat, hogy gyorsan lelépjenek, ha a robotra rájönne az ötperc, és semmi másra nem fognak tudni gondolni.

– No és aztán mire jutottak?

Aztán Jane rutinszerűen üdvözölte őket. Azt mondta: „Jó napot, uraim. Annyira örülök, hogy találkozhattam önökkel.” És mindezt azon az ő csodálatos alt hangján… Ez megtette. Az egyik ember a nyakkendőjét rántotta helyre, a másik a haját gereblyézte végig az ujjaival. De az volt az igazi, hogy a legidősebb pasas megnézte, jól felhúzta-e a sliccén a cipzárt! Most már mind odáig vannak érte. Csak ez a hang kellett nekik. Most már nem robotnak tekintik, hanem lánynak.

– Azt akarja mondani, hogy beszélnek hozzá?

– Hogy beszélnek-e? Meghiszem azt! Szexi hanghordozásra kellett volna programoznom. Akkor már most randit kérnének tőle. Vegye feltételes reflexnek. Figyelje meg, a férfiak a hangokra érzékenyek. Vagy talán a szemüket szokták használni a legmeghittebb pillanatokban? A hang az…

– Igen. Clinton, még emlékszem rá. Hol van most Jane?

– Velük. Nem engedik el.

– A fenébe! Hozza ide. Le ne vegye róla a szemét, ember!

Ezután Madarian hívásai a flagstaffi tíznapos tartózkodás alatt megritkultak, és fokozatosan kiveszett belőlük a lelkesedés.

Jane, jelentette, figyelmesen hallgat, és néha felel is. Változatlanul népszerű. Bárhova beléphet. Épp csak eredmény nincs.

– Egyáltalán semmi? – kérdezte Bogert. Madarian azonnal defenzívába vonult.

– Nem mondhatja, hogy semmi. Egy ösztönös robotnál sohasem tudhatja az ember. Nem tudhatja, mi történik benne. Ma reggel azt kérdezte Jensentől, hogy mit reggelizett.

– Rossiter Jensentől? Az asztrofizikustól?

– Igen, persze. És mint kiderült, Jensen nem is reggelizett aznap. Csak egy csésze kávét ivott.

– Szóval Jane csevegni tanul. Ez aligha igazolja a kiadások…

– Ó, ne legyen már ilyen szamár! Nem volt az csevegés. Jane-nek semmi sem csevely. Azért kérdezte, mert valamilyen köze volt a gondolatban kiépített keresztkötéshez.

– Mihez lehet…

Honnan tudjam? Ha tudnám, én volnék Jane, és magának nem őrá lenne szüksége. De kell hogy jelentsen valamit. Jane-t fokozottan motiváltuk, hogy választ kapjon az optimálisan lakható bolygó távolságára vonatkozóan, és…

– Majd tudassa velem, ha megtalálta a választ, de csak akkor, ne hamarabb. Nem szükséges, hogy aprólékosan tájékoztasson a lehetséges korrelációkról.

Igazából nem is számított a sikerre. Bogert lelkesedése minden nappal fogyott, és felkészületlenül érte, amikor mégis megjött a hír. Ez már a vége felé volt.

Madarian inkább csak suttogta a nagy újságot. Az önkívület átfordult csöndes áhítatba.

– Megtette – mondta. – Megtette. Miután már mindent föladtam. Miután mindent átrágott, volt, amit kétszer-háromszor, és soha ki nem ejtett egy szót sem, aminek köze lett volna… Már a hazafelé tartó gépen ülök. Most szálltunk fel.

– Ne játszadozzon velem, ember! – nyögte ki Bogert. – Megkapta a választ? Mondja, ha megkapta. Egyszerűen csak mondja.

– Jane tudja a választ. Elmondta nekem. Elmondta annak a nyolcvan fényéven belül található három csillagnak a nevét, amelyeknél hatvan-kilencven százalékos eséllyel találhatunk lakható bolygót. Annak a valószínűsége, hogy legalább egynek van ilyen bolygója, 0,972. Majdnem bizonyos. És ez a legkevesebb. Amint hazaértünk, pontosan végigvezet bennünket minden lépésen, amelyek alapján levonta a következtetést, és előre megjósolom, hogy az egész asztrofizika és kozmológia…

– Biztos, hogy…

– Azt hiszi, képzelődöm? Tanúm is van rá. Szegény fickó fél métert ugrott, amikor Jane egyszer csak elflótázta a választ azon a csodálatos hangján…

És ez volt az a pillanat, amikor a meteorit belevágott, és a repülőgép megsemmisült. Madarian és a pilóta véres húscafatokra szakadtak, Jane-ből pedig nem találtak használható maradványokat.

Az Amerikai Robot sohasem borult még ilyen mély gyászba. Robertson azzal próbált vigasztalódni, hogy a pusztulás legalább elleplezte a törvénysértéseket, amelyeket a vállalat elkövetett.

Peter a fejét csóválta, és gyászolt.

Az Amerikai Robot elveszítette a legkiválóbb lehetőséget, hogy felszámolja ezt a nyomorult Frankenstein-komplexust, és végre kivívja a közvélemény rokonszenvét. Milyen sokat jelentett volna a robotoknak, ha egyikük oldja meg a lakható bolygó problémáját, miután mások segítettek kidolgozni az űrugrást. A robotok megnyitották volna előttünk a Galaxist. És ha ugyanekkor legalább tíz különböző irányba fejleszthettük volna tovább a tudományos ismereteket, akkor biztosan… ó, istenem, ki se lehet számítani, mennyi haszna lett volna belőle az emberiségnek, meg persze nekünk is!

– De hát építhetünk további Jane-eket, nem? – kérdezte Robertson. – Akár Madarian nélkül is.

– Hát persze hogy építhetünk. De rátalálhatunk-e újra a pontos korrelációra? Ki tudja, milyen alacsony volt a valószínűsége a végső megoldásnak? És ha Madariannak csak olyan hihetetlen szerencséje volt, mint a hályogkovácsnak? Aztán pedig még fantasztikusabb balszerencséje? Egy becsapódó meteorit… Egyszerűen hihetetlen!

– Nem lehet, hogy… szándékos volt? – súgta akadozva Robertson. – Mármint hogy vegyünk tudomást valamiről. És ha a meteorit volt az ítélet… onnan…

Aztán összezsugorodott Bogert megsemmisítő tekintete előtt.

– Gondolom, azért nemcsak veszteség van a dologban – állapította meg Bogert. – A többi Jane még hasznunkra lehet valamilyen módon. És más robotoknak is adhatunk női hangot, ha ez megkönnyíti az elfogadásukat, bár nem tudom, mit szólnak hozzá a nők. Bárcsak tudnánk, mit mondott Jane Öt!

– Abban az utolsó hívásban Madarian említett valami szemtanút.

– Tudom, már nekem is eszembe jutott – mondta Bogert. – Gondolja, hogy nem kerestem meg Flagstaffet? Az egész központban senki sem hallotta, hogy Jane mondott volna valami rendkívüli dolgot, bármit, ami válasz lehetett volna a lakható bolygó kérdésére, márpedig valaki csak felismerte volna a választ, vagy legalábbis azt, ami válasz lehetett volna.

– Lehet, hogy Madarian hazudott? Vagy megbolondult? Nem lehet, hogy magát próbálta védeni?

– Úgy véli, azzal próbálta menteni a reputációját, hogy azt állítja, megvan a felelet, aztán megbuherálja Jane-t, hogy ne tudjon beszélni, és ő azt mondhassa: „Ó, sajnálom, baleset! Ördög és pokol!” Ezt egy percig sem hiszem el. Ennyi erővel azt is feltételezheti, hogy a meteoritot is ő rendelte oda.

– Akkor most mihez kezdünk?

– Visszatérünk Flagstaffbe – mondta nyomatékosan Bogert. – A válasznak ott kell lennie valahol. Majd mélyebbre ások, és kész. Lemegyek, és viszek magammal néhány embert Madarian osztályáról. Töviről hegyire át fogjuk kutatni egész Flagstaffet.

– Ide figyeljen, még ha van is egy szem-és fültanú, mit kezdjünk vele most, hogy nincs Jane, aki elmagyarázná a folyamatot?

– A legjelentéktelenebb apróság is fontos. Jane megadta a csillagok neveit, illetve valószínűleg a katalógusszámokat; névvel rendelkező csillagok nincsenek köztük. Ha valaki vissza tud emlékezni a szavaira, és eszébe jut a katalógusszám, vagy már elfelejtette, de elég tisztán hallotta ahhoz, hogy elmeszondával felszínre lehessen hozni – akkor már van a kezünkben valami. Ha megszereztük a végeredményeket és az adatokat, amelyeket kezdetben tápláltak Jane-be, akkor rekonstruálni tudjuk a logikai láncot; kikövetkeztethetjük az ösztönös megérzést. Ha ez megvan, akkor nyertünk.

Bogert három nap múlva tért vissza, hallgatagon és rendkívül csüggedten. Csak a fejét rázta, amikor Robertson izgatottan érdeklődött az eredmények iránt.

– Semmi!

– Semmi?

– Az égvilágon semmi. Flagstaffben beszéltem minden emberrel, minden tudóssal, technikussal, egyetemistával, akinek bármi köze lehetett Jane-hez, mindenkivel, aki egyáltalán találkozhatott vele. Nem voltak sokan, el kell ismernem, hogy Madarian tapintatosan viselkedett. Csak azok láthatták a robotot, akik rendelkeztek betáplálásra érdemes planetológiai ismeretekkel: összesen huszonhármán, és közülük tizenketten váltottak vele szót.

Újra és újra végigvettem mindent, amit Jane mondott. Jól emlékeztek mindenre. Nagyon lelkesítette őket, hogy az ő szakmájuk is hozzájárul egy ilyen döntő jelentőségű kísérlethez, hát persze hogy jól megjegyeztek mindent! És beszélő robottal volt dolguk, ami egymagában is elég meglepő, de ez ráadásul úgy beszélt, mint egy színésznő a tévében. Ezt nem felejthetik el.

– Talán az elmeszonda – kezdte Robertson.

– Ha valamelyik akár a leghalványabb célzást tette volna rá, hogy valami történt, akkor addig nyúznám, míg beleegyezik, hogy alávesse magát a szondának. De semmi ürügyünk rá, az pedig végképp lehetetlen, hogy megszondázzunk egy tucat embert, olyanokat, akik az agyukból élnek. Isten bizony, tényleg nem segítene. Ha Jane valóban említett volna három csillagot, és hozzáfűzte volna, hogy ezeknek vannak lakható bolygóik, ez egy űrrakéta erejével csapódott volna bele az agyukba. Hogyan felejthették volna el?

– Akkor tán hazudik valamelyik – jegyezte meg komoran Robertson. – Meg akarja tartani magának az információt, hogy később ő fölözhesse le a hasznát.

– Mi haszna lenne belőle? – kérdezte Bogert. – Az egész intézmény tudja, hogy Madarian és Jane minek mentek oda. Azt is tudják, hogy én mit kerestem ott. Ha valaki, aki pillanatnyilag Flagstaffben dolgozik, bármikor a jövőben kirukkolna egy lélegzetelállítóan új és mégis cáfolhatatlan elmélettel a lakható bolygókról, minden flagstaffi és az egész Amerikai Robot rögtön tudná, hogy lopta. Nem úszna meg szárazon.

– Akkor Madarian tévedett.

– Ezt képtelen vagyok elhinni. Madarian idegesítő egyéniség volt; minden robotpszichológus idegesítő, azt hiszem, ezért dolgoznak inkább robotokkal, mint emberekkel, de nem volt ostoba. Nem tévedhetett ilyesmiben.

– Akkor… – de Robertson kifogyott a lehetőségekből. Áthatolhatatlan falba ütköztek, és néhány percig vigasztalhatatlanul bámulták egymást.

Végül Robertson fölrezzent.

– Peter…

– Tessék.

– Kérdezzük meg Susant.

– Tessék? – dermedt meg Bogert.

– Kérdezzük meg Susant. Hívjuk fel és kérjük meg, hogy jöjjön be.

– Miért? Mit tehet ő?

– Nem tudom. De ő is robotpszichológus, és jobban megértheti Madariant, mint mi. Egyébként is ő… eh, a fenébe, mindig is több esze volt, mint bármelyikünknek.

– Majdnem nyolcvanéves.

– Na és? Maga is megöregedett.

Bogert felsóhajtott. Vajon mennyit enyhítettek a nyugdíjas évek Susan marólúgos stílusán?

– Jól van, megkérdezem.

Belépvén Susan Calvin előbb lassan körbejártatta a szemét Bogert irodájában, tekintete csak azután állapodott meg a kutatási igazgatón. Nagyon megöregedett, mióta nyugdíjba vonult. Haja megőszült, az arca összetöpörödött, és áttetszően törékeny lett. Csak a metsző és engesztelhetetlen pillantás emlékeztetett a régi Susanre.

Bogert örömmel sietett elé.

– Susan! – nyújtotta felé a tenyerét. Susan Calvin kezet rázott vele.

– Öregemberhez képest, Peter, egész jól néz ki. Én a maga helyében nem várnám meg a következő évet. Vonuljon vissza most, és adja át a helyet a fiataloknak… Madarian meghalt. Azért hívott fel, hogy jöjjek vissza a régi állásomba? A haláluk után egy évvel is dolgoztatni akarja az ősöket?

– Nem, nem, Susan, csak azért hívtam… – Megtorpant. Halvány fogalma sem volt róla, hogyan kezdje.

Susan azonban most is olyan játszva olvasott az agyában, mint azelőtt. Leült, azzal az elővigyázattal, amelyet a meszes ízületek parancsolnak, és megszólalt:

– Maga azért hívott, Peter, mert csúnya pácban van. Egyébként inkább látna holtan, mint akárhol egymérföldnyire a közelében.

– De Susan!

– Ne vesztegesse bájcsevelyre az időt. Már negyvenéves koromban se volt vesztegetni való időm, most pedig végképp nincs. Madarian halála és a maga hívása egyformán rendhagyó jelenség, a kettőnek tehát kapcsolatban kell lennie egymással. Túl csekély annak a valószínűsége, hogy két szokatlan esemény között ne legyen összefüggés. Kezdjük az elején, és ne aggódjon amiatt, hogy ostobának fogom nézni. Rég tudom, hogy az.

Bogert nyomorúságosan krákogott, és elkezdte. Susan feszülten figyelt, időnként aszott kezét fölemelve félbeszakította, amíg kérdezett valamit.

– Női ösztön! – horkant föl megvetően egy alkalommal. – Ilyen robotot akartak? Maguk férfiak. Mihelyt látnak egy nőt, aki képes helyesen következtetni, nem bírják elfogadni, hogy olyan vagy még annál is okosabb legyen, mint maguk, erre kitalálják ezt a női ösztön nevű micsodát.

– Hát igen, Susan, de hadd folytassam…

Folytatta. Susan csak ennyit mondott Jane alt hangjára:

– Néha nehéz eldönteni, vérlázító-e a férfinem, vagy egyszerűen csak megvetésre méltó.

– Jó, de hadd folytassam – esdekelt Bogert. Mikor befejezte, Susan így szólt:

– Használhatom egy-két óráig zavartalanul ezt az irodát?

– Igen, de…

– Át akarom nézni a különböző jelentéseket, Jane programozását, Madarian hívásait, a maga flagstaffi interjúit. Gondolom, szükség esetén használhatom ezt a gyönyörű, új lézeres telefont és a számítógépét is.

– Hogyne, természetesen.

– Akkor most menjen ki, Peter.

Nem egészen háromnegyed óra múlva odadöcögött az ajtóhoz, kinyitotta, és beszólította Bogertet.

Az igazgatóval együtt bejött Robertson is, akit Susan egy minden lelkesedéstől mentes „Hello, Scott!”-tal köszöntött.

Bogert kétségbeesetten próbálta kisilabizálni az eredményeket Susan arcából, de csak a zord öreg hölgyet látta maga előtt, akinek esze ágában sem volt megkönnyíteni a dolgát.

– Akkor hogy gondolja, Susan? – kezdte óvatosan. – Tud tenni valamit?

– Azonfelül, amit már megtettem? Nem! Azonfelül semmit.

Bogert szája keserűen lebiggyedt, Robertson azonban megkérdezte:

– Miért, mit tett, Susan?

– Olyasmit, amire senki mást nem tudtam rábeszélni: gondolkoztam egy kicsit. Először Madarianról gondolkoztam, akit ismertem, mint tudják. Esze az volt, de nagyon idegesítő extrovertáltsággal viselkedett. Úgy gondoltam, Peter, hogy örülni fog neki énutánam.

– Változatosságot jelentett. – Bogert nem bírta megállni, hogy ki ne mondja.

– És ő rögtön rohant magához, mihelyt valamilyen eredményre jutott.

– így volt.

– Az utolsó üzenetét, amelyben elmondta, hogy Jane megadta a választ, mégis a repülőgépről küldte. Miért várt ilyen sokáig? Miért nem hívta föl még Flagstaffből, nyomban azután, hogy Jane elmondta, amit mondott?

– Feltételezem – kezdte Peter –, hogy annak az egynek alaposan utána akart nézni, és… eh, nem tudom. A lehető legfontosabb dolog volt, ami valaha történt vele; talán most az egyszer várni akart, amíg tökéletesen meg nem bizonyosodik benne.

– Ellenkezőleg! Minél fontosabb volt valami, annál kevésbé akarózott várnia. És ha mégis sikerült uralkodnia magán, akkor miért nem várt addig, míg vissza nem érkezett az Amerikai Robothoz, ahol ellenőrizhette volna az eredményt a számítógépekkel, amelyeket a vállalat bocsáthat a rendelkezésére? Summásan: az egyik szempontból túlságosan sokáig várt, a másik szempontból nem eleget.

Robertson közbevágott:

– Szóval úgy gondolja, hogy valami simlit… – Susan felháborodott:

– Scott, ne próbáljon Peterrel versenyezni bárgyú megjegyzésekben! Hadd folytatom… Másodiknak a szemtanún gondolkoztam. Az utolsó hívásról készült felvétel szerint Madarian azt mondta: „Szegény fickó fél métert ugrott, amikor Jane egyszer csak elflótázta a választ azon a csodálatos hangján.” Tulajdonképpen ezek voltak az utolsó szavai. Mármost az a kérdés, minek kellett volna ugrálni a tanúnak? Madarian kifejtette, hogy az összes férfi bele volt kergülve ebbe a hangba, és tíz napot töltöttek együtt a robottal, mármint Jane-nel. Miért riadtak volna meg attól, hogy beszél?

– Gondolom, egészen elhűltek, amikor meghallották, hogy Jane egyszer csak válaszol a kérdésre, amely majdnem száz éve foglalkoztatja a planetológusokat – vélekedett Bogert.

– De hát ők várták, hogy a robot megadja a választ. Azért volt ott. Egyébként figyelje csak meg, milyen szavak vannak a mondatban. Madarian kijelentéséből arra következtethetünk, hogy a tanú nem hüledezett, hanem megriadt, ha ugyan értik a különbséget. Sőt az ugrálás akkor következett be, „amikor Jane egyszer csak” – azaz a kinyilatkoztatás kezdetén. Ahhoz, hogy a tanú hüledezhessen Jane kijelentésein, az kellett volna, hogy kezdettől odafigyeljen rá, Madarian pedig úgy fogalmazott volna, hogy a tanú fél métert ugrott, miután meghallotta, hogy Jane ezt és ezt mondja. Az „amikor” helyett „miutánt” kellett volna mondania, „egyszer csak” nélkül.

– Nem hiszem, hogy lehetséges ilyen igényeket támasztani a szóhasználattal szemben – feszengett Bogert.

– De én igen – mondta Susan dermesztően –, mert én robotpszichológus vagyok. És Madártantól is ugyanezt várom el, mert ő is robotpszichológus volt. Nos tehát, erre a két rendellenességre kell megtalálnunk a magyarázatot: Madarian hívásának különös halogatására és a tanú különös viselkedésére.

– Maga meg tudja magyarázni? – kérdezte Robertson.

– Természetesen – felelte Susan –, mivel én használom az eszemet. Madarian, szokása szerint haladéktalanul, illetve a lehető legkevesebb halogatással közölte a hírt. Ha Jane Flagstaffben közli a megfejtést, akkor nyilván Flagstaffből keresi magát. Mivel azonban a repülőgépről telefonált, nyilvánvaló, hogy Jane akkor oldotta meg a feladatot, miután elhagyták Flagstaffet.

– De…

– Hadd fejezzem be. Madariant és a beládázott Jane-t nem egy masszív, zárt terepjáróban vitték a repülőtérről Flagstaffbe?

– De igen.

– És feltételezhető, hogy Madarian és a ládába csomagolt Jane ugyanabban a zárt terepjáróban tértek vissza Flagstaffből a repülőtérre. Igazam van?

– Hogyne, természetesen!

– És egyáltalán nem egyedül voltak a terepjáróban. Egyik hívásában Madarian ezt mondja: „Miután elhajtottunk a repülőtérről a flagstaffi központba…”. Úgy vélem, joggal következtetek arra, hogy amennyiben hajtottak, akkor volt valaki, aki hajtson: egy sofőr, aki ott ült a járműben.

– Jóságos isten!

– Az a maga baja, Peter, hogy egyedül egy planetológusról képes feltételezni, hogy egy planetológiai ténymegállapítás tanúja lehet. Maga osztályokba sorolja az emberiséget, megveti és félresöpri a többséget. Erre egy robot nem képes. Az Első Törvény megparancsolja: „A robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen.” Bármilyen emberi lény. Ez a robot életszemléletének lényege. A robot nem tesz különbséget. A robotnak minden ember egyenlő, és a robotpszichológusnak, aki szükségszerűen robotszinten foglalkozik az emberekkel, ugyancsak egyenlő minden ember. Madarian véletlenül sem közölte volna, hogy egy teherautósofőr volt az, aki hallotta a kijelentést. Magának egy sofőr nem tudós, hanem a jármű élő függeléke, Madariannak azonban ember volt és tanú. Sem több, sem kevesebb.

Bogert hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Biztos ebben?

– Hát persze hogy biztos vagyok. Mi mással lehetne magyarázni a második pontot, Madarian megjegyzését a tanú riadalmáról? Jane, ugye, ládában volt. De nem deaktiválták. A feljegyzések szerint Madarian mereven elzárkózott az ösztönös robot bármifajta deaktiválása elől. Ráadásul Jane Öt, akárcsak a többi Jane, rendkívül szófukar volt. Madariannak nyilván sohasem volt rá szüksége, hogy csendre intse, valahányszor a ládában van; és akkor is a ládában volt, amikor végre összeállt a mozaik. Hát persze hogy elkezdett beszélni. Egyszer csak kiszól valaki a ládából, elragadó alt hangon. Maga mit tett volna a sofőr helyében? Hát persze hogy megrémült volna. Még csoda, hogy nem törte össze a kocsit.

– De ha a sofőr volt a tanú, akkor miért nem jelentkezett…

– Miért? Tudhatta, hogy valami rendkívüli fontosságú történt, hogy mekkora jelentősége van a hallottaknak? Egyébként is gondolhatja, hogy Madarian alaposan megkente a markát, és megkérte, hogy egy szót se szóljon. Maga szeretné, ha híre menne, hogy minden törvényes előírás ellenére egy aktivált robotot szállítottak, lent a Földön?

– De fog-e emlékezni arra, hogy mit hallott?

– Miért ne? Talán úgy véli, Peter, hogy egy teherautósofőr, aki a maga világában a majom fölött áll egy fokozattal, nem is képes emlékezni? Pedig a sofőröknek is van eszük. Nagyon figyelemreméltó kijelentések voltak azok, és bizonyára jól megjegyezte őket. Még ha tévesen ad is meg néhány betűt vagy számot, akkor is meghatározott számú csillaggal vagy csillagrendszerrel van dolgunk, nyolcvan-egynéhány fényéven belül – nem néztem utána a pontos számnak. Maguk majd kiválasztják a megfelelőket. És szükség esetén minden indokuk meglesz, hogy bevessék az elmeszondát…

A két férfi rámeredt. Végül Bogert félős hitetlenkedéssel odasúgta:

– De hogy lehet benne ilyen biztos?

Susannek egy pillanatig kedve lett volna azt mondani: mert telefonáltam Flagstaffbe, maga szamár, és mert beszéltem a sofőrrel, és mert elmondta nekem, amit hallott, és mert utánanéztem a flagstaffi számítógépben annak a három csillagnak, amelyekre egyedül illik az információ, és mert itt van a nevük a zsebemben.

De nem tette. Kínlódjanak csak meg érte. Elővigyázatosan fölállt, és csak annyit mondott maró hangon:

– Hogy hogyan?… Hát ez a női ösztön.

– Ez minden. – Dr. Calvin felállt. – Végigéltem az egészet. Kezdve az első szegény robottól, amely még beszélni sem tudott, egészen addig, amikor az emberiséget megvédelmezik a pusztulástól. Többet én már nem érek meg. Az én életem lassan véget ér. De maga, fiatalember, még megláthatja, mi következik.

Többé nem találkoztam Susan Calvinnel. A múlt hónapban halt meg, nyolcvankét esztendős korában…

KARÁCSONY RODNEY NÉLKÜL

i. sz. 2090

Az egész azzal kezdődött, hogy Gracie (aki már majdnem negyven éve a feleségem) szeretett volna szabadságot adni Rodneynek az ünnepek alatt. És az egész azzal ért véget, hogy elképesztő helyzetben találtam magam. Elmesélem, mi történt, ha nem bánják. Hogy miért? Egyszerűen muszáj elmondanom valakinek! Természetesen a neveket és a részleteket megváltoztattam. A saját érdekünkben.

Néhány hónappal ezelőtt, december közepén Gracie így szólt hozzám:

– Mi lenne, ha szabadságot adnánk Rodneynek az ünnepek idejére? Miért ne ünnepelhetné meg ő is a karácsonyt?

Emlékszem, abban a pillanatban éppen fókuszon kívüli helyzetben tartottam az optikai egységemet (amikor pihenni vagy egyszerűen csak zenét hallgatni akarok, nagyon pihentető, ha hagyom, hogy minden ködössé váljon előttem), de amikor ezt meghallottam, azonnal fókuszáltam, mert látni akartam, hogy Gracie mosolyog-e, esetleg kacsintgat. Nem mintha túl jó humorérzéke lenne, de mégis.

Nem mosolygott. Nem kacsintgatott.

– Mi a fenéért adnánk neki szabadságot?

– Miért ne?

– Talán a hűtőszekrényt is vakációra akarod küldeni? Esetleg a sterilizálót meg a holovetítőt is? Tényleg, mi lenne, ha egyszerűen kikapcsolnánk az energiaellátást, hogy pihentessük a gépeket?

– Jaj, Howard! – mondta erre Gracie. – Rodney nem hűtőszekrény és nem is sterilizáló. Ő… valaki.

– Nem. Ő nem valaki, hanem egy valami. Robot. Nincs szüksége vakációra.

– Honnan tudod? Ő igenis személy. Megérdemli, hogy lehetőséget kapjon a pihenésre, hogy egy kicsit jól érezze magát. Hogy feltöltődjön.

Nem akartam megvitatni Gracie-vel ezt a „személy, nem személy” kérdést. Biztosra veszem, maguk is ismerik azokat a közvélemény-kutatási eredményeket, melyek szerint a nők körében háromszor annyian félnek a robotoktól, mint a férfiak közül. Ez talán azért van így , mert a robotok azokat a feladatokat végzik el, amiket régen „házimunkának” vagy „asszonyi munkának” neveztek. A nők úgy gondolják, a robotok haszontalanná teszik őket. Pedig az ember azt hihetné, hogy megkönnyebbültek, mert nem nekik kell – robotolniuk. Nem tudom pontosan, hogy van ez az egész, de tény, nálunk más a helyzet. Gracie egyszerűen imádja Rodneyt. (Ezt a szót ő használta; gyakran mondogatta, hogy: „Egyszerűen imádom Rodneyt!”)

Tudniuk kell, hogy Rodney amolyan régi típusú robot. Hét évvel ezelőtt vásároltuk meg. Úgy alakították ki, hogy teljes mértékben megfeleljen a régimódi házimunkák elvégzéséhez. Én magam is sokszor elégedett voltam vele. Időnként persze megfordult a fejemben, hogy talán le kellene cserélnünk, nekünk is be kellene szereznünk egy modernebb típust, olyat, amiben minden automatikus (a fiunknak, DeLanceynek ilyenje van), ám Gracie-nek sosem tetszett az ötlet.

Aztán DeLanceyre gondoltam, és így szóltam:

– Mondd csak, Gracie, hogy fogunk elboldogulni Rodney nélkül? DeLancey idejön azzal a takaros kis feleségével… – A „takaros” szót eléggé gúnyosan ejtettem ki, de Gracie ebből semmit sem vett észre. Nem tudom, miért, de mindenáron látni akarja a menyünk jó tulajdonságait, pedig egyeden ilyen sem létezik. – Szerinted hogy fogjuk rendben tartani a házat, hogy fogjuk elkészíteni az ételeket? Hogy fogjuk elvégezni az összes többi munkát Rodney nélkül?

– Á, emiatt ne aggódj – mondta Gracie vidáman. – DeLancey és Hortense áthozhatja a saját robotját. Majd az mindent megcsinál. Te is tudod, nem tartják valami sokra Rodneyt. Különben is odalennének az örömtől, ha bemutathatnák végre, mire képes a robotjuk. Rodney addig nyugodtan pihengethetne.

Erre aztán felmordultam.

– Jól van, ha csak ez hiányzik a boldogságodhoz…! Rendben, legyen így . De csak három napról lehet szó, és nem akarom, hogy Rodney azt higgye, ezután már minden ünnepet henyéléssel fog eltölteni.

Természetesen ezt is viccnek szántam, ám Gracie így felelt:

– Nem, Howard, erről szó sincs. Majd beszélek vele, és elmagyarázom neki, hogy ilyesmire csak néha kerülhet sor.

Gracie egyszerűen képtelen felfogni, hogy Rodneyt a robotika Három Törvénye irányítja, és ezért nincs szükség arra, hogy bármit is elmagyarázzanak neki.

Így aztán az lett a vége, hogy meg kellett várnom DeLanceyt meg Hortense-t. Nehéz volt a szívem. DeLancey a fiam, de sajnos semmiben sem hasonlít rám. Ő is olyan, akár a többi karrierista törtető. Hortense-t kizárólag azért vette feleségül, mert a nőnek remek üzleti kapcsolatai voltak, és a segítségére lehetett az előbbre jutásban. Majdnem biztos vagyok ebben, ugyanis egyelen olyan tulajdonságot sem fedeztem fel a menyemben, ami megmagyarázta volna, hogy DeLancey miért vonzódik hozzá oly nagyon.

Karácsony előtt két nappal jelentek meg. Magukkal hozták a robotjukat is, ami éppen olyan dekoratív volt, mint Hortense – és majdnem olyan szigorú és kemény. Csillogott-villogott a burkolata, és ellentétben a mi robotunkkal, egyetlen aprócska hibát sem lehetett felfedezni rajta. Egészen biztos vagyok abban, hogy Hortense elképzelései szerint készítették. Nesztelenül mozgott. Rendszeresen, minden ok nélkül megjelent mögöttem; a szívbaj kerülgetett, valahányszor megfordultam és véletlenül összeütköztem vele.

Mintha ez nem lett volna éppen elég, DeLancey elhozta nyolcéves kisfiát, LeRoyt is. Ő az unokám, ami elég érdekes, mert ahogy elnézem a menyemet, nincs az a férfi, aki saját, szabad akaratából hajlandó lenne akár egy ujjal hozzányúlni. LeRoy olyan kisfiú, akinek csak használna, ha bedobnák egy betonkeverőbe…

LeRoy azzal indított, hogy megkérdezte, elküldtük-e végre Rodneyt az ócskavastelepre. (Ő „fém-újrahasznosító egységnek” nevezte azt a rettenetes helyet.) Hortense erre szipákolni kezdett, és így szólt:

– Mivel történetesen hoztunk magunkkal egy modern robotot, remélem, Rodney a szemünk elé sem fog kerülni!

Hallgattam, Gracie azonban válaszolt neki.

– Hát persze hogy nem, drágám! A helyzet egyébként az, hogy szabadságoltuk Rodneyt.

DeLancey elhúzta a száját, de nem szólalt meg. Ismerte az anyját. Erre már nekem is mondanom kellett valamit.

– Szerintem – mondtam békítően – kezdjük azzal, hogy megkérjük Rambót, hozzon valami finom innivalót. Mi a véleményetek? Kávé? Tea? Forró csokoládé? Egy kis brandy…?

A robotjukat, a modernet Rambónak hívták. Fogalmam sincs, miért éppen ezt a nevet adták neki. Talán mert ez is R-rel kezdődött. Nincs olyan törvény vagy rendelkezés, ami előírná, hogy a robotoknak R-rel kezdődő nevet kellene adni, de ha az ember odafigyel egy kicsit, észreveheti, hogy minden robot neve ilyen. Gondolom azért, mert ezzel akarnak utalni arra, hogy robotról van szó. A leggyakoribb robotnév a Robert. Szerintem egyedül itt, az északkeleti folyosón is legalább egymillió Robert-robot működik.

Szerintem ez lehet az oka annak, hogy az emberek már jó ideje nem kapnak R-rel kezdődő nevet. Vannak Bobok és Dickek, de nincsenek Robertek vagy Richárdok. Vannak Posyk és Trudyk, de nincsenek Rose-ok és Ruthok. A robotok időnként egészen különleges nevet kapnak: ismerek hármat, amit Rutabagának, és kettőt, amit Ramszesznek hívnak. Ám Hortense az egyetlen, aki Rambónak nevezte el a robotját; ezzel a hangsorral korábban még sosem találkoztam, és azóta se hallottam mástól. Érdekel, de sosem kérdeztem meg tőle, hogy miért éppen ezt választotta. Biztosra veszem, valami kellemetlen magyarázatot kapnék.

Rögtön kiderült, hogy Rambo haszontalan jószág. Természetesen arra programozták be, hogy DeLancey és Hortense teljes mértékben automatizált házában működjön. Ott, ha olyan parancsot kapott, hogy készítsen el néhány italt, csupán annyit kellett tennie, hogy megnyomott néhány gombot. (Szeretném, ha valaki egyszer elmagyarázná nekem, miért van szükség robotokra a gombok nyomogatásához!)

A mi házunk azonban nem automatizált. Ezt Rambo azonnal felfedezte. Hortense felé fordult, és mézédes hangon (ami távolról sem hasonlított a brooklyni akcentussal beszélő Rodney utcagyerekesen csibészes hangjára) így szólt:

– Hiányzik a megfelelő felszerelés, asszonyom.

– Jaj! – hüledezett Hortense.

– Ez azt jelenti, hogy még mindig nem robotizáltattátok a konyhátokat, nagypapa? – LeRoy születéséig sehogy sem szólított, azután meg mindig csak „nagypapa”-ként emlegetett. A valódi nevemet, a Howardot soha, egyetlenegyszer sem ejtette ki. Biztos azt gondolta, ha így hívna, akkor emberszámba venne, amit el akart kerülni. És persze közben magáról is elárulná, hogy ember, amit szintén nem akart kimutatni.

– Hát – mondtam –, eléggé robotizált, amikor Rodney ott van.

– Gondolom, mennyire! Jaj, nagypapa, hiszen már nem a huszadik században élünk!

Arra gondoltam, mennyivel jobb lenne, ha még ott élnénk, de ezt persze nem mondtam ki. Inkább így válaszoltam:

– Mi lenne, ha átprogramoznád Rambót? Esetleg megtaníthatnád arra, hogyan kezelje a mi gépeinket. Szerintem ő is képes arra, hogy kiöntse, összekeverje és felmelegítse, amit kell.

– Az biztos, hogy meg tudja csinálni! – mondta Hortense. – De hála a Sorsnak, nincs rákényszerítve semmi ilyesmire. Egyébként nem akarok belepiszkálni a programjaiba. Tudod, az ilyesmi azt eredményezheti, hogy veszít a hatékonyságából.

Gracie aggodalmasan nézett rá.

– De ha nem programozod át, akkor kénytelen leszek odaállni mellé, hogy szóban utasítsam az egyes műveletek elvégzésére. Sajnos, nem tudom, ezt hogyan kell csinálni. Még sosem próbálkoztam ilyesmivel.

– Rodney el tudná mondani neki – jegyeztem meg.

– Ó, Howard! – kiáltott fel Gracie. – Hiszen Rodney szabadságon van!

– Tudom, de nem is arra fogjuk megkérni, hogy csináljon valamit, hanem csak arra, hogy mondja el Rambónak, mit kell tennie. Aztán Rambo minden munkát elvégez.

– Asszonyom – szólalt meg Rambo színtelen hangon –, a programjaim és a belém táplált parancsok között egyetlen olyan sincs, ami lehetővé tenné a számomra, hogy önként utasításokat fogadjak el másik robottól. Különösen nem egy régebbi típusútól.

– Jól van, Rambo – csillapította Hortense. – És biztos vagyok benne, hogy nagypapa és nagymama is megérti ezt.

(Feltűnt, hogy DeLancey nem szólt bele a beszélgetésbe. Szerintem soha egyetlen szót sem ejt ki a felesége jelenlétében.)

– Jól van – mondtam. – Megmondom, mit csinálunk. Megkérem Rodneyt, hogy mondja el nekem, mit kell tenni a konyhában, aztán majd én utasítom Rambót.

Rambo hallgatott. Még rá is érvényes a robotika Második Törvénye, amely szerint a robotnak kötelessége végrehajtani az emberektől kapott parancsokat.

Hortense szeme összeszűkült. Éreztem, hogy mondani akar valamit (mármint azonkívül, hogy Rambo túlságosan finom és modern szerkezet ahhoz, hogy egy hozzám hasonló pasas utasítgassa), de aztán hallgatott. Valami megmagyarázhatatlan, majdnem vagy talán teljesen emberi érzés arra ösztönözte, hogy tartsa csukva a száját.

A kis LeRoyt azonban nem fékezték ilyen kvázi emberi érzések; ő nyíltan kimondta, amire gondolt.

– Nem akarom látni Rodney csúnya fenekét! Lefogadom, nem is tudja, mit kell csinálni a konyhában, és ha mégis, akkor a nagypapi fog elszúrni valamit!

Arra gondoltam, milyen csodálatos lenne, ha öt percre kettesben maradhatnék az unokámmal, és szép nyugodtan, mondjuk egy pálca segítségével elmagyaráznám neki, hogyan kell viselkedni az idősebbekkel. Hortense anyai ösztönei azonban túlságosan erősek voltak ahhoz, hogy rám vagy más emberi lényre bízza a gyerekét.

Nem tehettünk mást, elő kellett hívni Rodneyt a fülkéjéből, ahol a saját gondolataival szórakoztatta magát (kíváncsi lennék, vannak-e saját gondolataik a robotoknak, amikor magukra maradnak), és munkába kellett állítanunk. Nem volt könnyű feladat. Elmondott valamit, amit aztán én elismételtem Rambónak. Rambo végrehajtotta a feladatot. Rodney ezután elmagyarázta a folyamat következő lépését, és így tovább.

Az egész kétszer annyi ideig tartott, mintha Rodney egyedül dolgozott volna. Bevallom, elég kimerítő volt, mármint számomra. Főként azért, mert nemcsak az italokat készítettük el így, hanem a karácsonyi vacsorát is. A terítést is így végeztük, sőt a mosogatást és a sterilizálást is. Aztán ott volt a rendrakás…!

Gracie egész végig azon sopánkodott, hogy tönkretesszük Rodney szabadságát. Azt persze észre sem vette, hogy én sem pihenhettem. Ráadásként ott volt Hortense, aki egyfolytában kellemetlen megjegyzésekkel bombázott, de olyan ravasz dolgokat mondott, hogy nem is nagyon válaszolhattam rájuk. El kell ismernem, nagyon választékosan fogalmazott, sosem ismételte önmagát. Gonosz bárki tud lenni, de az ilyen kreatív gonoszkodáshoz külön tehetség kell. A találékonyság – még ha ilyesmiben is nyilvánul meg – mindig kiváltja az elismerésemet.

A legmegerőltetőbb természetesen a karácsonyeste volt. Mire felállítottuk a fát, teljesen kimerültem. Vannak olyan automatizált karácsonyfaegységek, amelyeknél az a lényeg, hogy az ember hozzácsatlakoztatja a díszeket tartalmazó dobozt az elektronikus fához, megnyom egy gombot, és máris gyönyörködhet a tökéletes eredményben. A mi fánk azonban közönséges, régimódi plasztikfa volt, amelyre a díszeket egyenként, kézzel kellett felhelyezni.

Hortense elborzadva figyelte a dolgot. Ezt már nem hagyhattam szó nélkül.

– Nézd, Hortense, ez legalább arra jó, hogy kreatív tevékenységet végezhetsz, és úgy rendezheted el a díszeket, ahogy neked tetszik.

Erre fújt egyet, és olyan hangot hallatott, mint a fémkarmok, amikor valami plasztikfalat vakargatnak. Kivonult a szobából. Az arcán látszott, tényleg rosszul van. Amikor hátat fordított nekem, meghajoltam felé. Örültem, hogy végre eltűnik a közelemből.

Ezután munkához láttam: továbbítottam Rodney részletes utasításait Rambónak.

Amikor végeztünk, úgy döntöttem, kinyújtóztatom egy kicsit a lábam. Leültem a szoba félhomályos sarkában álló karosszékbe. Alighogy kényelembe helyeztem magam, bejött LeRoy. Azt hiszem, nem vett észre, vagy egyszerűen nem vett tudomást rólam, esetleg úgy tekintett rám, mint a helyiség kevésbé fontos és kevésbé érdekes berendezési tárgyaira.

Csalódottan végigmérte a fát, aztán odaszólt Rambónak.

– Hékás! Hol vannak a karácsonyi ajándékok? Lefogadom, hogy nagypapától meg nagymamától kapok valami vacakot. Nem mintha nagyon érdekelne, de nem akarok várni holnap reggelig!

– Nem tudom, hol vannak az ajándékok, kis gazdám – felelt Rambo.

– Huh! – hörrent fel LeRoy, és Rodney felé fordult. – És te, Rútpofa? Te tudod, hol vannak az ajándékok?

Rodney számára a programozása lehetővé tette volna a válasz megtagadását, mégpedig azon az alapon, hogy „nem fogja fel”, hogy az unokám neki beszél, hiszen a neve Rodney volt, nem pedig Rútpofa. Egészen biztos vagyok abban, hogy Rambo így cselekedett volna a helyében, ő azonban más volt. Ahelyett, hogy eleresztette volna a füle mellett a kérdést, udvariasan felelt.

– Igen, tudom, kis gazda.

– És? Hol vannak, vén roncs?

– Nem hiszem, hogy bölcs dolog lenne elárulnom, kis gazda. Ezzel kellemetlenséget okoznék Gracie-nak és Howardnak, akik holnap reggel akarják átadni az ajándékokat.

– Ide hallgass! – mondta a kis LeRoy. – Mit képzelsz, kivel beszélsz, te ostoba robot? Parancsot adtam. Hozd ide az ajándékokat! – kiáltott, aztán, hogy megmutassa Rodneynek, ki az úr a szobában, a robot lábszárába rúgott.

Ez hiba volt. Előre láttam, mi fog történni. Már akkor láttam, amikor felemelte a lábát, de nem szólaltam meg. LeRoy lefekvéshez készülődött (bár kétlem, hogy lefeküdt volna, mielőtt megkapja az ajándékokat), ezért cipő helyett csak papucs volt rajta.

Papucs, ami lecsúszott a lábáról, amikor rúgni készült. Meztelen lábujjai a robot krómacél lábszárához csattantak.

LeRoy üvöltve a padlóra omlott. Egy másodperccel később beviharzott az anyja.

– Mi történt, LeRoy? Mi történt?

A kis LeRoy gondolkodás nélkül hazudott.

– Megütött! Ez az ócska szörnyrobot megütött!

Hortense felsikított. Meglátott engem, rám kiáltott.

– Azonnal meg kell semmisíteni a robotot!

– Ejnye, Hortense – mondtam nyugodt hangon. – Egy robot nem üthet meg egy gyereket. A robotika Első Törvénye meggátolja ebben.

– De ez egy ócska, régi, sérült robot! LeRoy azt mondja…

– LeRoy hazudik. Nincs olyan robot, bármilyen régi vagy sérült is legyen, amely megütne egy gyereket.

– Akkor… Ő tette! A nagypapa csinálta! – visított LeRoy.

– Szerettem volna megtenni – mondtam halkan –, de a robotok nem hagyták volna. Rajta, Hortense, kérdezd meg a sajátodat. Kérdezd meg Rambótól, tétlen maradt volna-e, ha Rodney vagy én megütjük a fiadat! Rambo!

A modernebb robotnak is feltettem a kérdést. Rambo így válaszolt:

– Nem engedtem volna meg, asszonyom, hogy kis gazdámnak baja essen. Nem tudtam, mire készül. Annyi történt, asszonyom, hogy kis gazdám csupasz lábbal belerúgott Rodney lábszárába.

Hortense levegő után kapkodott, a szeme kidülledt a dühtől.

– Jó oka lehetett rá! Meg kell semmisíteni ezt az ócskaságot!

– Ejnye, Hortense! Ha nem programozod át a robotodat hazugságra, ha nem nyúlsz bele… amivel mellesleg talán csökkented a hatékonyságát… Nos, ha nem piszkálsz bele, akkor el fogja mondani, mi történt a rúgás előtt. És természetesen én magam is tanúskodni fogok Rodney mellett!

Hortense másnap reggel elhagyta a házunkat. LeRoyt magával vitte (a fiúnak csak az egyik lábujja tört el; semmi olyasmit nem kapott, amit ne érdemelt volna meg), és persze az örök szótlanságba burkolózó DeLanceyt is.

Gracie a kezét tördelve könyörgött nekik, maradjanak még egy kicsit, én azonban érzelmek nélkül, közömbösen néztem végig a távozásukat. Nem. Ez így nem teljesen igaz. Igenis voltak érzelmeim, amikor elmentek. Örültem!

Később, amikor Gracie nem volt jelen, megszólítottam Rodneyt.

– Sajnálom, Rodney. Rettenetes karácsony volt. És minden rossznak az volt a forrása, hogy nélküled próbáltunk ünnepelni. Ilyesmi soha többé nem fog előfordulni, megígérem.

– Köszönöm, uram – mondta Rodney. – Be kell vallanom, hogy az elmúlt két nap során többször is azt kívántam, bárcsak ne léteznének a robotika törvényei.

Elvigyorodtam és biccentettem, de azon az éjszakán egyszer csak felriadtam álmomból. Aggódtam, és azóta is félek.

Rodneyt már sokszor, sok szempontból kipróbáltuk, de…

De az nem fordulhat elő, hogy egy robot azt kívánja, bárcsak ne léteznének a robotika törvényei! Ez semmilyen körülmények között nem fordulhat elő!

Ha erről jelentést teszek, Rodneyt minden bizonnyal megsemmisítik. Persze kapnánk helyette egy új egységet, de Gracie sosem bocsátaná meg nekem, amit kedvencével tettem. Soha! Gracie számára semmi, még a legmodernebb robot sem tudná pótolni Rodneyt.

Gyötör a bűntudat, de én magam is kedvelem Rodneyt, és nem akarom, hogy végül mégis Hortense-nek legyen igaza. Viszont ha semmit sem csinálok, akkor egy olyan robottal kell együtt élnem, amely képes arra, hogy azt kívánja, bárcsak ne léteznének a robotika törvényei. Innen pedig egyeden lépés az, hogy úgy tekinti, valóban nincsenek ilyen törvények. Ha pedig ez bekövetkezik…

Vajon mit fog tenni? Hogyan hozza majd a tudomásomra, hogy többé nem tartja érvényesnek a Három Törvényt?

Most mit csináljak? Mit?

ÖCSI

i. sz. 2120

Borzasztó nagy megrázkódtatás volt a számomra, hogy elutasították a második gyermek vállalására vonatkozó kérelmünket. Őszintén bíztunk benne, hogy meg fogjuk kapni az engedélyt.

Köztiszteletnek örvendő polgár vagyok; a társadalom oszlopa meg minden efféle. Talán egy kicsit öreg voltam. Josie – a feleségem – talán már túljutott azon a koron, amikor a legelőnyösebb gyermeket vállalni. Na és? Sok olyan embert ismerünk, akik nálunk rosszabb állapotban vannak: idősebbek, jellemüket tekintve nem a legtökéletesebbek, akik… Na de mindegy.

Volt egy fiunk, Charlie, és tényleg nagyon szerettünk volna egy másik gyereket. Kisfiút vagy kislányt, teljesen mindegy. Ha esetleg valami baj történt volna Charlie-val, ha jelentkezett volna nála valami betegség, akkor természetesen megkaptuk volna az engedélyt a másodikra. Vagy nem. És ha megkaptuk volna az engedélyt, akkor valószínűleg gondot viseltek volna Charlie-ra, a kis selejtesre. Biztos tudja, most mire gondolok, nem hiszem, hogy el kellene magyaráznom.

A baj az volt, hogy későn fogtunk hozzá az egészhez. Erről Josie tehet. A menzesze eléggé szabálytalan volt, sosem tudtam, mikor érdemes próbálkoznom nála. Ugye érti, mire gondolok? És orvosi segítséget sem kérhettünk. Hogyan is tehettük volna? A kórházban azt mondták, ha nem tudunk gyereket csinálni segítség nélkül, akkor ne csináljunk. Így legalább a világgal is jót teszünk. Nagyon hazafias dolog gyermektelenül élni.

De aztán bolondot csináltunk belőlük, és mégis lett egy gyerekünk. Charlie.

Amikor Charlie nyolc hónapos volt, beadtuk a kérelmet a második gyerekre. Szerettük volna, ha nincs köztük nagy korkülönbség. Hát olyan nagy kérés ez? Rendben van, egy kicsit öregecskék voltunk hozzá, de akkor is…! Nem érdekes, milyen világban élünk. Nem számít, milyen mértékben csökken a népesség, azt mondják, még ennél is kevesebben kellene lennünk, és ha az élet könnyebbé válik, ha az emberek tovább élnek, akkor tovább kell fokozódnia a csökkenés ütemének.

Ezek csak akkor lesznek elégedettek, ha teljes egészében eltüntetik az emberiséget…!

– Nézze! Úgy mondom el, ahogy akarom. Ha kíváncsi a történetemre, tiszt úr, akkor hagyja, hogy úgy soroljam el a történteket, ahogy nekem tetszik. Mit tudnak csinálni velem? Komolyan mondom, nem érdekel, hogy élek vagy meghalok. Ha a helyemben lenne, másképp gondolkodna?

– Nézze, nincs értelme a vitának. Úgy mondom el, ahogy akarom, vagy befogom a szám, és azt tesznek velem, amit akarnak. Megértette?

– Na jól van. Azért mondom!

Ahogy kiderült, felesleges volt aggódnunk amiatt, hogy Charlie megbetegszik, vagy ilyesmi. Úgy fejlődött, akár egy kis medve, vagy mint azok a kis állatkák, amik annak idején az erdőkben meg a hasonló helyeken kódorogtak. Jó családból származott, ez látszott rajta. De akkor miért nem engedélyezték a második gyereket? Nagyon kíváncsi lennék rá!

Hogy intelligens volt-e? Meghiszem azt! Erős. Tudta, mit akar. Eszményi fiú. Amikor rágondolok, akkor… akkor… Jaj. Jaaj!

Látnia kellett volna a többi srác között, amikor felcseperedett. Született vezető volt. Tudta, merre akar menni. A szomszédban lakó kölyköket mindig rávette, hogy azt csinálják, amit ő parancsol nekik. Tudta, mit akar, és amit akart, az mindig helyes volt. Ennyi a lényeg.

Persze Josie-nak nem tetszett a dolog. Azt mondta, Charlie rossz gyerek. Azt mondta, én rontottam el. Nem tudom, hogy értette. Rendben, én neveltem a fiút!

Charlie testi erő és intelligencia tekintetében mindig legalább két évvel megelőzte a kortársait. Ezt láttam rajta. Időnként megesett, hogy egy-egy kölyök kilógott a sorból, de Charlie hamar megmutatta nekik, ki a főnök.

Josie attól félt, hogy Charlie verekedős meg agresszív lesz. Azt mondta, nincsenek barátai, mert minden gyerek fél tőle.

Na és? Egy vezérnek nincs szüksége barátokra. A vezér olyanokat akar maga körül, akik tisztelik. Ha valaki nem engedelmeskedett neki, akkor… Azok tették jól, akik féltek tőle. Charlie mindig győztesen szállt ki vitákból. Egy idő múltán a többi gyerek távol maradt tőle. A kis puhányok! A szüleik tehettek az egészről. Volt egy gyerekük, és tudták, több nem lehet, ezért azt az egyet rajongták körül; úgy bántak az egykékkel, mintha értékes drágakövek lennének. Törékeny ékkövek. A szülő hibát követ el, ha ilyesmit csinál. Az ilyen kölykök értéktelenné, haszontalanná válnak.

Ott volt az a pasas, Stevenson. A sarkon túl lakott. Két lánya volt, szánalmas kis jószágok, fecsegő, vihorászó, üresfejű csitrik. Kérdem én: Stevensonnak miért lehetett két gyereke? Talán ismert valakit odafent. Egy kis csúszópénz. Miért is ne tette volna? Sokkal több pénze van, mint amennyit bevall. Hát persze! Ez a lelke mindennek. Az ember azt hinné, ha kettő van neki, akkor megengedi magának, hogy az egyiket kockára tegye, de nem…

Rendben van. A lényegre is rá fogok térni. Majd ha úgy akarom. Ha erőszakoskodik, sehová sem jutunk egymással, és mehetünk a bíróságra. Engem aztán nem érdekel az egész!

A többi szülő nem akarta, hogy baja essék egyetlen gyermekének. Ne játssz a Janowitzék fiával, mondogatták. Persze sosem hallottam, hogy ilyet mondtak volna, de el tudom képzelni. Ki a fenének volt szüksége rájuk? Úgy terveztem, Charlie majd középiskolába megy, mikroelektronikát vagy spatiális dinamikát tanul, vagy valami ilyesmit. Meg persze gazdaságtant, üzlettant is, hogy megtanulja, a tudása birtokában hogyan juthat pénzhez meg hatalomhoz. Már mindent kiterveltem. Már láttam magam előtt a létra tetején…

Josie azonban egyfolytában csak arról papolt, hogy Charlie-nak nincsenek barátai, hogy egyedül fog felnőni, meg hasonlók. Mindig erről beszélt! Sokszor úgy éreztem magam, mintha egy visszhang-kamrában élnék. Aztán egy nap odaállt elém, és így szólt:

– Miért nem intézzük el, hogy Charlie-nak legyen egy kistestvére?

– Aha – mondtam. – Hát persze. Már túl vagy a menopauzán. Hogy képzeled? Hívjuk a gólyát? Vagy nézzünk szét a káposztaföldeken?

– Tudja, elválhattam volna tőle. Elvehettem volna valami fiatal pipit. Végül is én nem voltam túl a menopauzán. Viszont… hűséges voltam. Nem felejtettem el a régi szép időket. Meg különben is, ha elválok Josie-tól, Charlie minden bizonnyal nála marad. Ebben meg mi lett volna jó nekem?

Szóval csak ezzel a gólyás megjegyzéssel válaszoltam neki.

Így felelt:

– Nem biológiai gyerekről beszélek. Arra gondoltam, szerezhetnénk egy robotot, hogy Charlie-nak legyen egy öccse.

Gondolhatja, még csak meg se fordult a fejemben, hogy egyszer ilyesmit fogok hallani. Nem vagyok olyan robotimádó típus. A szüleimnek egy se volt. Nekem sem. Szerintem ahány robottal több, annyi emberrel kevesebb van. Átadjuk nekik a világot, és még asszisztálunk is hozzá. Ha kíváncsi a véleményemre: ez is az emberiség kiirtásának eszközei közé tartozik.

– Ne légy nevetséges! – mondtam Josie-nak.

– Komolyan mondom! – válaszolta határozottan. – Van egy új modell. Gyerekek számára tervezték, barátnak, játszópajtásnak. Semmi extra, nem is drága, és kielégítenek egy szükségletet. Egyre több az egyke, akiknek nem lehet valódi testvérük. Örülnének egy ilyen pótszernek.

– Lehet, hogy más gyerek örülne, de Charlie nem! – mondtam.

– De igen, Charlie is örülne! így sosem fogja megtanulni, hogyan kell viselkedni más emberekkel. Egyedül nő fel. Magányosan. Nem fogja megérteni, hogy mit jelent adni és kapni.

– Ő nem fog adni semmit. Ő majd elveszi, ami neki kell. Megszerzi magának a hatalmat, pozícióba kerül, és megmondja másoknak, mit csináljanak. És lesznek saját gyerekei. Talán három is!

Maga, tiszt úr, még túl fiatal ahhoz, hogy átérezze a helyzetet, de ha magának is csak egy gyereke van, akkor előbb-utóbb rá fog döbbenni, lehet több is. Persze nem egészen a sajátja, hanem a gyerekének a gyereke. De ez majdnem ugyanolyan. Óriási reményeket fűztem Charlie-hoz. Biztos voltam benne, hogy mielőtt meghalok, látni fogok még egy gyereket a családban. Talán kettőt. Esetleg hármat. Charlie gyerekeit, akiket azért a sajátomnak tekinthetek.

Josie azonban csak a robotra tudott gondolni. A visszhang-kamrában változott a műsor. Megtudta, mennyibe kerül, mennyi részletet kellene fizetnünk. Utánajárt a dolognak; megtudta, hogy egy év próbaidőre el lehet hozni egy robotot. Próbaidőre: ha beválik, akkor ki kell fizetni, ha nem válik be, akkor vissza kell szolgáltatni. A saját pénzét akarta feláldozni a célra, azt, amit a szülei hagytak rá. Maga is biztos tudja, hogy van az ilyesmi… Az ember a végén beadja a derekát. Ha másért nem, hát azért, hogy megmaradjon a családi béke.

Feladtam a dolgot.

– Rendben van, válassz ki egyet, és vedd bérbe. De te fizeted ki!

Arra gondoltam, hogy még bármi megtörténhet. Lehet, hogy kiderül, a robot púp a hátunkon, nem válik be, és Josie belátja, jobb lesz, ha visszavisszük.

Aztán meghozták. Vagyis… Be se csomagolták, ládába vagy ilyesmibe, egyszerűen besétáltak vele a házba. A „sráccal”. Én a legszívesebben robotnak szólítottam volna, de Josie ragaszkodott ahhoz, hogy úgy bánjunk vele, mintha tényleg Charlie öccse lenne. Szép lassan én is hozzászoktam a dologhoz.

„Gyerek” robot volt, legalábbis így nevezték a hozzá hasonlókat. Volt valami regisztrációs száma, de nem jegyeztem meg. Mi értelme lett volna? Egyszerűen csak „Öcsi”-nek szólítottuk. Mindenkinek így volt a legjobb.

Igen, tudom, hogy egyre népszerűbbé válik ez a robottípus. Fogalmam sincs, mi a fene üthetett az emberekbe, hogy megkedvelik ezt az izét.

Mi is megkedveltük Öcsit. Vagyis én egyszerűen csak elviseltem, Josie azonban teljesen odavolt érte. El kell ismernem, a robotunk elég jó példány volt. Majdnem teljesen emberinek nézett ki, sokat mosolygott, és kedves hangon beszélt. Úgy tizenöt évesnek látszott. Kis növésű tizenöt évesnek, ami nem is volt rossz, mert Charlie nagynövésű tízéves volt.

Öcsi egy kicsit magasabb volt, mint Charlie, és természetesen jóval nehezebb. Tudja, az ilyen robotoknak titániumcsontjaik vannak, vagy mi a fene van bennük, meg aztán ott hordozzák magukban azt a kis nukleáris egységet. Ezt egyébként tíz évnyi működésre tervezik, csak azután kell kicserélni. Ettől olyan nehezek.

Elég jó szókincse volt, és nagyon udvariasan viselkedett. Josie imádta.

– Jó hasznát veszem a háztartásban – mondta. – Majd segít nekem!

– Nem – mondtam erre. – Szó sem lehet róla. Charlie-nak hozattad, és ez azt jelenti, hogy az övé. Eszedbe se jusson, hogy kisajátítod!

Arra gondoltam, hogy Josie szépen ráteszi a kezét, afféle rabszolgát csinál belőle, és soha az életben nem fog megválni tőle. Abban biztos voltam, hogy Charlie nem fogja megszeretni, vagy ha mégis, akkor egy idő múlva egyszerűen ráun, és akkor végre megszabadulhatunk tőle.

Charlie-ban azonban csalódnom kellett. Ő is megszerette Öcsit.

De tudja, bizonyos idő elteltével az egész kezdett elviselhetővé válni. Öcsit arra tervezték, hogy testvére legyen egy embergyereknek, ezért Charlie-nak semmi kifogása sem lehetett ellene. Öcsi hagyta, hogy Charlie legyen a főnök – pontosan úgy, ahogy az öcsök hagyni szokták a bátyjuknak. És persze engedelmeskedett annak a bizonyos Három Törvénynek. Most nem mondom el, mik ezek, biztos maga is tudja, miről van szó. Elképzelhetetlen volt, hogy ártson Charlie-nak, mindent meg kellett csinálnia, amit a „bátyja” mondott neki. Nem is csoda, hogy egyszer csak azon kaptam magam, elégedett vagyok a helyzettel.

Amikor játszottak, mindig Charlie győzött. Ennek így kellett lennie. Öcsi sosem kapta fel a vizet. Erre képtelen volt. Arra készítették, hogy veszítsen. Charlie időnként meggyepálta, megrugdosta. Tudja, milyenek a gyerekek! Begurulnak valami miatt, aztán egy másik gyereken töltik ki a mérgüket. Minden kölyök ezt csinálja. Persze a szülők az ilyesmit sosem nézik jó szemmel. Időnként én is rászóltam Charlie-ra, hogy ne csináljon ilyeneket, ne bántsa az öccsét, aki úgysem fog védekezni.

Persze Öcsivel mindezt megtehette. Miért is ne tehette volna meg? Őt nem lehetett megbántani, benne nem lehetett kárt tenni. Fémből meg műanyagból, meg a fene tudja még miből volt a teste. Majdnem úgy nézett ki, mint a valódi emberek, de nem volt élőlény. Nem érezte a fájdalmat.

Én a magam részéről úgy éreztem, Öcsi legalább arra jó, hogy van valaki, akin Charlie kitöltheti a dühét, akin levezetheti felesleges energiáit, amik máskülönben összegyűltek volna benne. Az ilyen összegyűlésnek pedig súlyos következményei lehetnek. Öcsi nem bánta a dolgot. Amikor dzsúdóztak, Charlie földhöz vagdosta, rátaposott, de ő mindig felállt, és csak valami ilyesmit mondott:

– Szép volt, Charlie. Próbáljuk meg újra!

Öcsit akár egy toronyház tetejéről is le lehetett volna lökni, akkor sem esett volna baja.

Mindig jól nevelt volt, udvariasan viselkedett velünk. Engem Apának szólított, Josie-t pedig Mamának. Gyakran megkérdezte, hogy vagyunk. Segített Josie-nak, amikor fel akart állni a karosszékéből, meg ilyesmi. Figyelmes volt.

Ilyennek tervezték. Úgy kellett viselkednie, mintha érző lény lenne, mintha törődne velünk. Nála ez automatikusan működött. Erre programozták be. Nem volt ebben semmi különös, Josie-nak mégis borzasztóan tetszett. Nézze, én mindig keményen dolgoztam. Van az az erőmű, annak a működtetésében segítek. A gépeket ellenőrzöm. A rendszerbe kapcsolt gépeket. Ha valami elromlik, akkor az egész kócerájnak annyi. Nekem nincs időm meg energiám arra, hogy virágot hordozzak a feleségemnek, hogy felsegítsem a karosszékéből, meg ilyesmi. Már majdnem húszéves házasok vagyunk, és semmi sem tart örökké. A vonzalom sem.

Ami Charlie-t illeti… Hát, ő pontosan úgy viselkedett az anyjával, ahogy a vele egykorúak szoktak. Azt hiszem, ebben Öcsinek is volt némi szerepe. Charlie nem engedhette meg magának, hogy az egyik percben eljátssza a főnököt Öcsi előtt, a következő pillanatban pedig odaszalad Josie-hoz valamiért. Nem volt afféle anyámasszony katonája, és nem hagyta, hogy Josie parancsolgasson neki. Látszott rajta, kemény férfi lesz belőle. Arra, amit én mondtam neki, természetesen odafigyelt. Egy fiúnak mindig hallgatnia kell az apjára.

Szóval, a lényeg az, hogy nagyon jónak bizonyult, hogy Öcsit ilyen édeskének, kedveskének, a mama szeme fényének tervezték. Vele Josie úgy érezhette, hogy valaki mindig van mellette; így kevésbé zavarta, hogy Charlie mindig csak saját magára gondolt.

Na, hát gondolhatja, hogy Josie minden tőle telhetőt megtett annak érdekében, hogy elrontsa az egészet. Egyfolytában aggódott kis kedvence épsége miatt, attól félt, hogy Öcsinek valami baja esik.

– Jaj, Charlie! – mondogatta. – Mondd, miért nem tudsz rendesebb lenni az öcséddel?

Nevetséges volt! Hiába próbáltam elmagyarázni neki, hogy Öcsinek nem eshet baja, hogy vesztesnek tervezték, hogy itt minden Charlie érdekében történik.

Charlie persze ügyet sem vetett az anyjára. Ő mindig úgy játszott Öcsivel, ahogy kedve tartotta.

Ha nem bánja, pihennék egy kicsit. Tartsunk egy kis szünetet! Nem nagyon szeretek beszélni ezekről a dolgokról. Csak egy kicsit… Hadd pihenjek! Oké, már jobban is vagyok. Tudom folytatni.

Eltelt egy év, és úgy éreztem, elég volt a cirkuszból. Arra gondoltam, ideje visszaszolgáltatnunk Öcsit az Amerikai Robotnak. Végül is teljesítette a feladatát. Josie azonban ellenezte a dolgot. Keményen ellenezte!

– De ha most nem adjuk vissza, akkor a szerződés értelmében ki kell fizetnünk a teljes árát! – mondtam.

Erre azt felelte, hogy ki fogja fizetni a részleteket. Megígérte, hogy mindent ő intéz, ezért ráhagytam az egészet.

Egyébként azt is elmondta, azt is felhozta érvként, hogy Charlie-t nem foszthatjuk meg az öccsétől. Nem hagyhatjuk, hogy a fiunk magányos legyen.

Azt hiszem, ebben igaza volt. Én mondom magának, van valami hátborzongató abban, ha az ember rádöbben, hogy a feleségének igaza van. Az ilyesmi nem vezethet jóra.

Charlie, amikor idősebb lett, egyre kevesebbszer nyúzta Öcsit. Ekkor már éppen olyan magas volt, mint a robot; talán ezért sem tartotta annyira fontosnak, hogy bebizonyítsa neki fizikai erejét.

Meg aztán más dolgok iránt is érdeklődni kezdett, nem csak a verekedés meg az erőfitogtatás foglalkoztatta. Például szeretett kosárlabdázni. Egy az egy ellent játszott Öcsivel, és őszintén mondom, remek volt! Mindig sikerült kicseleznie Öcsit, és csak ritkán hagyott ki egy-egy helyzetet. Lehet, hogy Öcsi hagyta kicselezni magát. Lehet, hogy nem védekezett teljes erőből. De mit számít ez, amikor Charlie szinte mindig betalált a kosárba? Azokról a találatokról nem Öcsi tehetett, nem ő varázsolta bele a labdát a gyűrűbe, nem igaz?

A második évben Öcsi afféle családtaggá vált nálunk. Nem, nem étkezett együtt velünk. Ő sosem evett. És nem is aludt. Éjjelente Charlie szobájában, a sarokban álldogált.

De a holovideót együtt nézte velünk, és Josie egy csomó dolgot elmagyarázott neki, hogy ismereteket szerezzen, és még emberibbnek tűnjön. Ez volt az oka annak is, hogy elvitte magával vásárolni, meg mindenhová, ahová ment. Persze csak akkor, amikor Charlie-nak nem volt rá szüksége. Öcsi segítőkész volt, azt hiszem. Segített Josie-nak cipekedni. És mindig udvariasan viselkedett, mindig figyelmes volt.

Én mondom magának, amióta Öcsi a házba érkezett, Josie-val jobban ki lehetett jönni. Vidámabb lett, kedvesebb, nem siránkozott annyit, mint korábban. Kezdett kellemessé válni a családi életünk. Öcsi megtanította Charlie-t arra, hogyan érvényesítse az akaratát, Josie-t pedig arra vette rá, hogy többet mosolyogjon. Szóval, én is kezdtem elhinni, hogy nem csináltunk rossz vásárt, amikor megrendeltük. Aztán… megtörtént a baj.

Figyeljen csak… Nem tudna adni valami innivalót?

Igen. Lehetőleg valami alkoholost. Csak egy kicsit. Egy kicsit! Ne csinálja már! Most a szabályok miatt aggódik? Nézze, valahogy túl kell jutnom ezen a… Ezen.

Szóval, megtörtént. Millióból egyszer. Nem. Milliárdból egyszer fordul elő ilyesmi. A mikrofúziós egységek állítólag sosem hibásodhatnak meg. Mindenütt ezt hirdetik. Hibamentesek. Aha. Hát, az enyém nem volt az. Nem tudom, hogyan történhetett meg. Senki sem tudja, miért következett be. Először senki sem sejtette, hogy a mikrofúzióval van baj. Azóta persze már elmondták, hogy ez volt a helyzet. Pereskedni fogok. Követelni fogom, hogy állítsák helyre a házamat. Vissza akarom kapni a bútoraimat!

Óriási kártérítést fogok követelni!

Nézze, maguk úgy bánnak velem, mintha mániákus gyilkos lennék! De miért velem? Miért nem a mikrofúziós izéket tervező pasasokat vádolják gyilkossággal? Derítsék ki, hogy ki készítette azt az egységet, ki hibázott a beszerelésénél!

Hát maguknak fogalmuk sincs arról, mi a valódi bűn? Itt van ez az izé… ez a mikrofúzió… Ez nem robban fel, nem ad ki hangot, csak felforrósodik, egyre jobban, és a végén az egész ház lángra lobban! Hogy úszhatják meg emberek azt, ha rosszul szerelnek össze valamit?

Jól van. Rendben. Folytatom. Folytatom már, na!

Azon a napon nem voltam otthon. Egész évben egyetlen napot töltöttem távol. Azt a bizonyos napot! Általában mindent otthonról irányítok, vagy onnan, ahol éppen a családommal vagyok. Nem kell nekem elmennem sehová, mindent a komputerek csinálnak. Az én munkám nem olyan, tiszt úr, mint a maguké.

Ám azon a napon a nagyfőnök személyesen akart találkozni velem. Nem sok értelme volt az egésznek, mindent elintézhettünk volna a zárt láncon keresztül. Neki azonban az a mániája, hogy bizonyos időszakonként személyesen akarja látni az általa irányított részlegek vezetőit. Talán azt hiszi, nem lehet megtudni egy emberről, hogy milyen, ha nem három dimenzióban látjuk, nem érezzük a szagát, a közelségét. Ez valami olyan babonaság lehet, amely a Sötét Korból maradt ránk… Egyébként a magam részéről szeretném, ha visszatérne ez a bizonyos kor, a komputerek és a robotok előtti kor, amikor az embernek még annyi gyermeke lehetett, amennyit akart…

És a mikrofúziós egység éppen ezen a napon mondta fel a szolgálatot!

Azonnal értesítettek. Mindig azonnal értesítik az embert… Bárhol is legyen, akár a Holdon, akár valamelyik űrtelepen. A rossz hírek percek alatt utolérnek bennünket. A jó hírek időnként elkerülnek minket, de a rosszak sosem.

Hazarohantam, de a házam akkor már lángokban állt.

Amikor odaértem, romhalmaz volt az egész. Josie a füvön feküdt, meggyötörten, kormosan, tépett ruhában, de… De legalább élt! Később megtudtam, abban a pillanatban is a ház előtt tartózkodott, amikor bekövetkezett a dolog.

Amikor meglátta, hogy lángra lobban a ház, bizonyára Charlie-ra gondolt, aki odabent volt. Berohant érte… és kihozta.

Így kellett történnie. Legalábbis akkor, amikor hazaértem, erre gondoltam, mert valamivel arrébb ott feküdt a fiam. Nem sokat láttam belőle. Nem mertem odanézni, és különben is, egy csomó ember hajolt fölé. Odamentem Josie-hoz, és megkérdeztem tőle, mi ez az egész.

Nem bírt megszólalni.

– Charlie… Súlyos a sérülése? – kérdeztem tőle. Nem ismertem fel a saját hangomat. Azt hiszem, abban a pillanatban kezdett elmenni a józan eszem.

– Csak egyikőjüket tudtam megmenteni – nyögte Josie. – Csak az egyiket…

Miért kellett volna megmentenie mind a kettőt? Erre gondoltam.

– Ne aggódj Öcsi miatt – mondtam. – Ő csak egy gép. A biztosítás meg a bánatpénz elég lesz arra, hogy vehessünk egy másikat.

Ezt akartam mondani, de fogalmam sincs, sikerült-e. Talán csak krákogtam meg fuldokoltam. Nem tudom.

Azt sem tudom, Josie hallotta-e, amit mondok. Abban sem voltam biztos, felfogja-e, hogy ott vagyok mellette. Egyfolytában csak suttogott.

– Választanom kellett – kántálta újra meg újra.

Muszáj volt odamennem Charlie-hoz, aki a földön feküdt. Megköszörültem a torkomat, és kinyögtem:

– Hogy van a fiam? Milyen súlyos a sérülése?

– Lehet, hogy meg tudjuk javítani – mondta a mellette térdelő emberek egyike, aztán felnézett rám. – A fia?

Akkor láttam meg Öcsit. Ott feküdt a füvön. Az egyik karja kifordult a helyéről, működésképtelenné vált. Mosolygott, mintha semmi sem történt volna. És megszólalt.

– Szia, Apa. Mami kimentett a tűzből. Hol van Charlie?

Josie-nak választania kellett. És Öcsit mentette meg!

Nem tudom, hogy ezután mi történt. Semmire sem emlékszem. Maguktól hallottam, hogy megöltem Josie-t, hogy rávetettem magam, és csak akkor tudtak lerángatni róla, amikor már megfojtottam.

Lehetséges. Nem tudom. Nem emlékszem. Csak abban vagyok biztos, hogy… Josie gyilkos!

Megölte… megölte… Charlie-t!

Megölte a fiamat, hogy megmentsen egy halom…

…egy halom…

…titániumot.

A FÉNYVERS

i. sz. 2150

A legutolsó személy, akiről bárki is feltételezni merte volna, hogy gyilkolni fog, Mrs. Alvis Lardner volt. A nagy űrhajós-mártír özvegye emberbarátként, műgyűjtőként, háziasszonyként és zseniális művészként egyaránt ismert és elismert volt. De mindenekfelett ő volt a világ legbarátságosabb és legkedvesebb teremtése.

Mint az köztudott, férje, William J. Lardner halálát egy napkitörés radioaktív sugarai okozták, miután az űrben maradt, hogy megmentse egy űrhajó utasait.

A férje után kapott jelentős özvegyi nyugdíjat azután olyan jó érzékkel fektette be, hogy idősebb korára már meglehetős jómódban élt.

Háza valóságos múzeum volt, ahol nem túl nagy, ám kiváló ízléssel összegyűjtött ékszerkollekcióját őrizte. Tucatnyi különböző kultúra minden elképzelhető műtárgyából volt itt ereklye. Gyűjteményét gazdagította az egyik legelső, drágakővel gazdagon díszített karóra Amerikából, egy ékköves tőr Kambodzsából, egy drágakövekkel kirakott szemüveg Olaszországból, és így sorolhatnánk a végtelenségig.

Otthonát Mrs. Lardner megnyitotta kíváncsiskodók hada előtt is. A kiállított tárgyak nem voltak biztosítva, és nem vezettek be különleges biztonsági előírásokat sem. Erre nem is volt szükség, hiszen a ház úrnőjének rendelkezésére állt több robotból álló személyzete, mely tökéletes hozzáértéssel és teljes megbízhatósággal látta el feladatát, így többek között a műtárgyak őrzését.

A robotok létezéséről mindenki tudott, és nem is próbálkozott lopással senki.

Aztán persze ott volt természetesen a fényszobrászat. Pompás fogadásain megjelenő vendégei el sem tudták képzelni, hogyan fedezte fel zsenialitását e művészeti ágban Mrs. Lardner. A fény új szimfóniája ragyogta be a helyiségeket minden alkalommal, amikor háza ajtaját szélesre tárta a meghívottak előtt. Lágy színű, háromdimenziós ívek, színtiszta vagy éppen kristályosan csillogó árnyalatok kápráztatták el a vendégeket ilyenkor.

A kíváncsiskodók elsősorban ezért az élményért zarándokoltak el Mrs. Lardner otthonába. A szobrok minden alkalommal másmilyenek voltak, és így mindig a kísérleti művészet örökké megújuló arcát mutathatták. Sokan megengedhették maguknak, hogy fényvezérlő pultot vásároljanak, és közülük többen készítettek is fényszobrokat. Mrs. Lardner szakértelmét azonban még a magukat hivatásos művészeknek tartók sem tudták túlszárnyalni.

Ő maga elragadó szerénységgel nyilatkozott ezzel kapcsolatban

– Nem, nem – szokott tiltakozni, amikor valaki munkáit dicsérte. – Semmiféleképpen nem mondanám, hogy ez fényköltészet. Ön nagyon kedves. Én legfeljebb fényversnek[17] nevezném az alkotásaimat. – Finom szellemességén ilyenkor mindenki mosolygott.

Bár többször felkérték, fényszobrot azonban kizárólag saját rendezvényeire készített.

– Aprópénzre váltanám a tehetségem – mondta ilyenkor.

Azt viszont nem kifogásolta, hogy szobrairól művészi hologramokat készítsenek, így örökítve meg azokat az utókor számára. Műveinek bármely formában történő felhasználásáért sem számolt fel külön díjat.

– Egy fillért sem vagyok képes elkérni – tárta szét kezét. – Mindenki számára ingyenes. Tulajdonképpen én sem tudom a továbbiakban használni őket.

Tényleg ez volt a helyzet. Soha, semmilyen körülmények között nem használta fel ugyanazt a szobrot kétszer. A hologramok készítése pedig maga volt a tökéletes összhang. Jóindulatúan figyelve minden munkafázist, állandóan kész volt megparancsolni robotszolgáinak, hogy segítsenek.

– Courtney, volna szíves megigazítani a létrát? – kérdezte ilyenkor udvariasan. Ilyen volt a modora. Mindig tökéletes udvariassággal szólította meg robotjait. Egyszer, még évekkel ezelőtt majdnem megdorgálta egy kormánytisztviselő a Robot és Gépember Hivataltól.

– Ezt nem teheti asszonyom. Ez csökkenti a robotok hatékonyságát. Arra lettek tervezve, hogy parancsokat kövessenek, és minél egyértelműbb a parancs, annál hatékonyabb a kivitelezés. Ha ön udvariasan kér tőlük valamit, nehezebben értelmezik a feladatot, és így lassabban reagálnak.

Mrs. Lardner arisztokratikusán hátraszegte fejét, és így válaszolt:

– Nincs szükségem gyorsaságra és hatékonyságra. Csupán jóindulatot kérek. A robotjaim szeretnek.

A kormánytisztviselő próbálta volna elmagyarázni, hogy a robotok nem tudnak szeretni, de végül a hölgy gyengéd, megbántott pillantásától megsemmisülten lépett tovább.

Ismert volt az is, hogy Mrs. Lardner még egy robotját sem küldte vissza a gyárba, hogy azt ott újra beszabályozzák. Pozitronagyuk olyan összetett ugyanis, hogy az üzem elhagyása után minden tizedik robotnál fellép valami rendellenesség. A hiba nem mindig azonnal jelentkezik, de bármikor is derüljön ki, az Amerikai Robot és Gépember Rt. mindig készen állt a beszabályozás díjmentes elvégzésére.

Mrs. Lardner azonban csak a fejét rázta:

– Ha egy robot a házamba kerül, és elvégzi a feladatát, bármilyen jelentéktelen különcségét el kell viselnem. Nem fogom engedni, hogy durván bánjanak vele.

A lehető legértelmetlenebb lett volna megpróbálni megmagyarázni, hogy egy robot mégiscsak egy gép.

– A gép soha nem lehet olyan értelmes, mint egy robot. Én emberként tekintek rájuk – mondta volna hűvösen.

És ezzel lezártnak tekintette az ügyet.

Még Maxot is megtartotta, pedig ő aztán tényleg ügyefogyott volt. Azt is alig értette meg, hogy mit várnak el tőle. Mrs. Lardner mindenesetre ezt bőszen tagadta.

– Ez egyáltalán nem igaz. El tudja venni a kalapot és a kabátot, és rendkívül gondosan helyezi el őket. Tárgyakat is tud nekem tartani. Sok mindenre használható.

– De hát miért nem szabályoztatja be? – kérdezte egyszer egy barátja.

– Ó, arra nem lennék képes. Ő ilyen. Annyira szeretetre méltó. Végül is egy pozitronagy annyira összetett. Senki sem tudja megmondani, hogy mi is valójában a probléma. Ha beállítanák is normál üzemmódra, már nem lehetne visszaigazítani, hogy olyan szeretetre méltó legyen, mint most. Erről nem tudnék lemondani.

– De ha rosszul van beállítva, nem jelenthet önre nézve veszélyt? – kérdezte ugyanez a barát, idegesen méregetve Maxot.

– Soha! – kacagott Mrs. Lardner. – Már évek óta megvan, és teljesen ártalmatlan. A robot valóban úgy nézett ki, mint az összes többi. Sima, fémes külső felület, emberszerű, ám kifejezéstelen arc.

A gyengéd Mrs. Lardner számára azonban mindannyian egyéniségek, drágák és szeretetre méltóak voltak. Hát ilyen volt Mrs. Lardner.

Hogyan is követhetett volna el gyilkosságot?

John Semper Travis volt az utolsó, akiről feltételezték volna, hogy gyilkosság áldozata lesz. Zárkózott volt és megnyerő modorú. Különleges, matematikai beállítottságú gondolkodása lehetővé tette számára, hogy fejben elemezze a robotok végtelenül bonyolult pozitronagyában végbemenő folyamatokat.

Az Amerikai Robot és Gépember Rt. főmérnöke volt.

Valamint szenvedélyes amatőr fényszobrász, aki könyvet is írt a témáról. Elmélete szerint ugyanis az a fajta matematikai szemlélet, melyet a robotok pozitron idegpályáinak kifejlesztésénél oly nagy hatékonysággal alkalmazott, kis módosítással segítségül lehetne művészi fényszobrok készítésénél is. Az elméletet azonban sohasem sikerült a gyakorlatba is átültetnie. Matematikai elvei alapján készített szobrai bumfordiak, gépiesek és unalmasak voltak. Csendes, magányban töltött életében ez volt az egyetlen, de legfőbb ok az elkeseredésre. Tudta, hogy elmélete helyes, mégsem volt képes a gyakorlatban alkalmazni. Bárcsak sikerülne egyetlen mesteri fényszobrot készítenie…

Természetesen tudott Mrs. Lardner mesterműveiről. S bár az asszony mindenki által ünnepelt zseni volt, Travis tudta, hogy Mrs. Lardner a robotmatematika legelemibb összefüggéseit sem lenne képes megérteni. Leveleztek is egymással, de az özvegy minden alkalommal kitért a módszereire vonatkozó kérdések elől. Volt egyáltalán saját módszere? Lehet, hogy pusztán ihletről van szó? De hát az intuíciót is vissza lehet vezetni a matematikára. Travist kételyei nem hagyták nyugodni. Végül sikerült meghívót szereznie Mrs. Lardner egyik estélyére. Egyszerűen meg kellett tudnia a választ. Látnia kellett őt.

Mr. Travis késve érkezett a fogadásra, azt követően, hogy még egy utolsó kísérletet tett egy fényszobor elkészítésére. Ismét csúfos kudarcot vallott. Zavarban volt, amikor üdvözölte Mrs. Lardnert.

– Meglehetősen furcsán viselkedett a robot, amelyik elvette a kalapomat és a kabátomat.

– Ő Max – mondta a házigazda.

– Elég rosszul van beállítva, és nem is a legújabb modell. Hogyan lehet, hogy nem küldte vissza a gyárba?

– Jaj, nem. Az annyi gonddal járna.

– Ó, ez egyáltalán nem így van. Meglepődne, hogy milyen egyszerű feladat. Mivel az Amerikai Robotnál vagyok, utólagos engedelmével én magam állítottam be. Nem vett igénybe sok időt, és meglátja, most már tökéletesen fogja végezni a munkáját.

Mrs. Lardner arca furcsán elváltozott. Mintha arcvonásai nem is tudták volna, hogyan fejezzék ki a dühöt, ami életében először úrrá lett rajta.

– Beállította! – sikoltotta. – Hiszen ő készítette a fényszobraimat. A rendellenessége… a rendellenessége az, amit soha többé nem tud helyreállítani.

Igazi balszerencse volt, hogy éppen ekkor mutatta be híres gyűjteményét, és hogy az ékkövekkel gazdagon díszített kambodzsai tőr előtte feküdt egy márványlapon. Travis vonásai is eltorzultak.

– Úgy érti, ha tanulmányozom az általánostól eltérő, rosszul beállított pozitronidegpályáit, akkor megtanulhattam volna…

Az asszony olyan gyorsan szúrt, hogy esély sem lett volna megakadályozni tettét. Travis pedig meg sem próbált ellépni a tőr útjából. Néhányan, akik látták, azt mondták, szándékosan állt elé. Mintha meg akart volna halni.

…HOGY ENGEDELMESSÉGGEL TARTOZOL NEKI

i. sz. 2180

1.

Keith Harriman, aki tizenkét éve igazgatta az Amerikai Robot és Gépember Rt. kutatási részlegét, egyáltalán nem volt biztos benne, hogy helyesen cselekszik. Végighúzta nyelve hegyét vastag, de meglehetősen fakó ajkán, és közben úgy érezte, hogy még sohasem volt ilyen ádáz a Nagy Susan Calvin, aki mosolytalanul nézett le rá a holografikus képről.

Rendszerint kikapcsolta a történelem legnagyobb robotszakértőjének képét, mert idegesítette. (Noha igyekezett tárgyként gondolni rá, ez sohasem sikerült neki.) Most azonban nem merte megtenni, és a rég halott pillantás valósággal perzselte az arcát.

Félelmetes és lealázó lépés volt, amelyet meg kellett tennie.

George Tíz, akit egyaránt hidegen hagyott Harriman feszengése és a robotika védőszentjének a magas fülkében parázsló képe, nyugodtan üldögélt az igazgatóval szemben.

– Ezt igazából nem volt módunk megbeszélni, George – mondta Harriman. – Mostanáig nem voltál nálunk, nekem pedig nem akadt lehetőségem, hogy egyedül maradjak veled. De most szeretném, ha megvitatnánk az ügy részleteit.

– Pontosan ezt akarom tenni – felelte George. – Amíg az Amerikai Robotnál tartózkodtam, arra a következtetésre jutottam, hogy a válságnak van valami köze a Három Törvényhez.

– Igen. Természetesen ismered a robotika Három Törvényét.

– Természetesen.

– Igen, biztos vagyok benne. De ássunk mélyebbre, és az igazi, az alapvető problémát vegyük fontolóra. Ha mondhatom így, az Amerikai Robotnak két, diadalokban gazdag évszázad alatt sem sikerült meggyőznie az emberi lényeket, hogy fogadják el a robotokat. Csak ott tudtunk helyet találni nekik, ahol olyan munkát kellett végezni, amelyre az emberek alkalmatlanok, illetve olyan környezetben, amely nekik elfogadhatatlanul veszedelmes. A robotok főképpen az űrben dolgoznak, és ez korlátozta tevékenységünket.

– Mindazonáltal tág mozgásteret jelentett, amelyen belül az Amerikai Robot fel tud virágozni – jegyezte meg George Tíz.

– Nem így van, méghozzá két okból. Először is: a korlátokkal körülhatárolt tér feltartóztathatatlanul zsugorodik. Ahogy például a Hold-telep egyre fejlettebb lesz, úgy csökken a robotok iránti igény, és számítunk rá, hogy néhány éven belül a robotokat kitiltják onnan. Ugyanez ismétlődik meg minden világban, amelyet az emberiség gyarmatosít. Másodszor, a Földön az igazi felvirágzás lehetetlen robotok nélkül. Mi az Amerikai Robotnál rendíthetetlenül hisszük, hogy az emberi lényeknek szükségük van robotokra, és a töretlen haladás érdekében meg kell tanulniuk együtt élni gépi hasonmásaikkal.

– Hát nem ezt teszik? Mr. Harriman, az ön íróasztalán található egy számítógépbemenet, amely tudomásom szerint összeköttetésben van a Multivac-hálózattal. A számítógép egyfajta helyhez kötött robot; agy, amely nincs kapcsolatban testtel…

– Ez igaz, de ennek is korlátai vannak. Az emberek által használt számítógépeket rendkívüli mértékben specializálták, nehogy túlságosan emberi intelligencia jöjjön létre. Egy évszázaddal ezelőtt, azoknak a Gépeknek nevezett óriási pozitronagyaknak a korában, a legjobb úton voltunk a minden korlátozástól mentes mesterséges értelem létrehozása felé. Ezek a Gépek saját elhatározásukból korlátozták tevékenységüket. Amikor elhárították az emberi társadalmat fenyegető környezeti problémákat, fokozatosan leálltak. Azzal érveltek, hogy további működésük mankó lenne az emberiség számára, és mivel szerintük ez ártott volna az emberi lényeknek, úgy vélték, ez az Első Törvény hatálya alá esik.

– És nem volt helyes, hogy így cselekedtek?

– Véleményem szerint nem. Ezzel csak a Frankenstein-komplexust erősítették fel az emberiségben, amely ösztönszerűen attól tart, hogy bármilyen mesterséges humanoid fellázadhat teremtői ellen. Az emberek attól félnek, hogy a robotok veszik át a helyüket.

– Ön nem tart ettől?

– Én jobban tudom. Nem tehetik meg, ameddig létezik a robotika Három Törvénye. Lehetnek társai az emberiségnek: részt vehetnek a természeti törvények megértéséért és bölcs irányításáért folytatott nagy küzdelemben. Velük többre képes az emberiség, mint egyedül; de mindig úgy van, hogy a robot szolgálja az emberi lényeket.

– De ha bebizonyosodott, hogy a Három Törvény évszázadokon át tartotta korlátok között a robotokat, akkor miből ered az emberi lények bizalmatlansága a robotokkal szemben?

– Nos – Harriman, szürkülő haját felborzolva, erőteljesen vakarta a fejét –, főként babonából, természetesen. Sajnos van néhány bonyolult dolog, amibe a robotellenes agitátorok belekapaszkodhatnak.

– A Három Törvényt is beleértve?

– Igen. Különösen a Másodikat. Tudod, a Harmadikkal nincs probléma. Az általános hatályú. A robotoknak mindig föl kell áldozniuk magukat az emberi lényért, bármelyik emberi lényért.

– Természetesen – bólintott George Tíz.

– Az Első Törvény talán a legkevésbé kielégítő, mivel mindig el lehet képzelni olyan feltételeket, amelyek között egy robot az egymást kölcsönösen kizáró A vagy B tettet kényszerül végrehajtani, és mindkettőnek a következtében emberi lényeknek esik bajuk. A robotnak ezért gyorsan ki kell választania, melyik cselekedet jár kisebb kárral. Nem könnyű úgy kidolgozni a pozitronagy-pályáit, hogy képes legyen erre a döntésre. Ha A cselekedet egy tehetséges ifjú művészben okoz kárt, míg B cselekedet öt idősebb emberben, akiknek nincsenek különösebb erényeik, akkor a robotnak tudnia kell, melyiket válassza.

– Az A cselekedet – vágta rá George Tíz. – Egy ember baja kevesebb, mint öt ember baja.

– Igen, a robotokat mindig úgy tervezték, hogy így döntsenek. Értelmeden lett volna azt várni tőlük, hogy olyan kifinomult szempontok alapján válogassanak, mint tehetség, intelligencia, a társadalom várható haszna. Olyan mértékben késleltette volna a döntést, hogy a robot gyakorlatilag megbénult volna. Így mellőztük a kérdést. Szerencsére kevés olyan eseményre számíthatunk, amikor a robotoknak ilyen döntést kellene hozniuk… És ezzel eljutottunk a Második Törvényhez.

– Az engedelmesség törvényéhez.

– Igen. Az engedelmesség szükségszerűsége állandó. Egy robot húsz évet is elélhet anélkül, hogy egyszer is gyorsan kelljen cselekednie egy emberi lény megmentése érdekében, vagy szembe kelljen néznie saját pusztulásának kockázatával. Viszont egész idő alatt folyamatosan utasításoknak kell engedelmeskednie… Milyen utasításoknak?

– Emberi lények utasításainak.

– Bármely emberi lény utasításainak? Hogyan tudod megítélni, kell-e engedelmeskedned egy emberi lénynek vagy sem? Mi az ember, hogy engedelmességgel tartozol neki, George?

George habozott. Harriman sietve folytatta:

– Egy bibliai idézet. Nem érdekes. Úgy értem, egy robotnak követnie kell az utasításokat akkor is, ha gyermek adja, vagy egy idióta, vagy egy bűnöző, vagy egy makulátlanul tisztességes, intelligens ember, aki történetesen nem szakértő, és ezért nincs tisztában utasítása nemkívánatos következményeivel? És ha két ember ad neki ellentmondó utasításokat, akkor melyiket kövesse a robot?

– És kétszáz év alatt nem merültek fel és nem oldódtak meg ezek a problémák? – kérdezte George Tíz.

Harriman hevesen rázta a fejét.

– Nem. Az a tény akadályozott meg benne, hogy robotjainkat csupán különleges környezetben használták, az űrben, ahol kizárólag szakértő emberekkel akadt dolguk. Nem találkoztak gyerekekkel, idiótákkal, bűnözőkkel vagy jóindulatú, tudatlan emberekkel. Még így is előfordult károkozás ostoba vagy csupán átgondolatlan utasítások miatt. Ezt azonban mindig rendbe tudták hozni a különleges és behatárolt környezetben. A Földön viszont a robotnak döntést kell hoznia. Így hát továbbra is megmaradnak a robotok ellenzői, és a fenébe is, igazuk van.

– Akkor növelnie kell a pozitronagy döntési képességét.

– Pontosan. Elkezdtük gyártani a JG modelleket, amelyek minden emberi lényt képesek mérlegelni nemük, koruk, társadalmi helyzetük és foglalkozásuk, értelmi képességeik, érettségük, közhivataluk meg a többi alapján.

– Hogyan hatott ez a Három Törvényre?

– A Harmadikra sehogy. Még a legértékesebb robotnak is föl kell áldoznia magát a legértéktelenebb emberi lényért. Ezen nem lehetett változtatni. Az Első Törvényre csak ott, ahol bármilyen alternatív cselekmény kárt okozott volna. Az emberi lények mennyiségét éppen úgy kellett mérlegelni, mint minőségüket, feltéve, hogy van idő és alap efféle döntéshozatalra, ami nem sűrűn fordul elő. A Második Törvényt kellett leginkább megváltoztatni, mivel minden lehetséges parancsvégrehajtás magában foglalta a mérlegelést is. A robot lassabban engedelmeskedik, kivéve az Első Törvény eseteit, de sokkal ésszerűbben cselekszik.

– De a szükséges döntések nagyon bonyolultak.

– Nagyon. Az ilyen döntések olyan mértékben lelassították első modelljeink reakcióit, hogy megbénultak. Ezen javítottunk a későbbieknél, de ehhez olyan sok pályát kellett igénybe vennünk a robot agyában, hogy az lomha lett. Mindazonáltal azt hiszem, hogy az utolsó néhány modell olyan, amilyet akartunk. A robotnak nem kell azonnali döntést hoznia az emberi élet értékéről és társadalmi szerepéről. Kezdetben minden emberi lénynek engedelmeskedik, mint minden rendes robot, azután tanul. Fejlődik, tanul, érik. Először olyan, mint a gyermek, állandó felügyeletet igényel. Ahogy fejlődik, egyre inkább lehetősége nyílik arra, hogy különösebb ellenőrzés nélkül is elfogadják a földi társadalomban, amelynek végül teljes jogú tagja lesz.

– Ez biztosan válasz azoknak a fenntartásaira, akik ellenzik a robotokat.

– Nem – felelte dühösen Harriman. – Most más kifogásaik vannak. Nem fogadják el a robot döntéseit. Azt mondják, egy robotnak nincsen joga, hogy az egyik embert alacsonyabb rendűnek minősítse a másiknál. Ha A parancsait elébe helyezi B parancsainak, ezzel B-t kevésbé jelentékeny személyként értékeli, és így megsérti emberi jogait.

– Akkor mi a megoldás?

– Semmi. Föladom.

– Értem.

– Ennyi telik tőlem… most te következel, George.

– Én? – kérdezte George Tíz ugyanolyan higgadtan. Kissé meglepődött, de ez kívülről nem volt érzékelhető. – Miért én?

– Mert nem vagy ember – felelte Harriman idegesen. – Már mondtam, azt akarom, hogy a robotok társai legyenek az embereknek. Azt akarom, hogy te az én társam légy.

George Tíz fölemelte a kezét, és különös, emberi mozdulattal tárta szét ujjait.

– Mit tehetek én?

– Neked talán úgy tűnik, hogy semmit, George. Nemrégen alkottak, még gyermek vagy. Úgy terveztek, hogy nem vagy teletömve eredeti információkkal, ezért kellett ilyen részletesen elmagyaráznom neked a helyzetet, hogy maradjon hely a fejlődésnek. Elméd ki fog bontakozni, és képes leszel nem emberi szemszögből megközelíteni a problémát. Ott, ahol én nem látok megoldást, te a saját szempontodból találhatsz egyet.

– Az agyamat ember tervezte. Mitől lenne nem emberi? – kérdezte George Tíz.

– Te a legutolsó JG modell vagy, George. Az agyad a legbonyolultabb, amit eddig terveztek, még kifinomultabban összetett, mint a régi óriási Gépeké. Többféle választ tesz lehetővé, emberi alapról indul ki, és bármilyen irányba fejlődhet, noha nem biztos, hogy fog is. Mégis, mindörökre a Három Törvény áthatolhatatlan korlátain belül maradva, képes leszel nem emberivé fejleszteni a gondolkodásodat.

– Eleget tudok én az emberi lényekről, hogy ésszerűen tudjam megközelíteni a problémát? Eléggé ismerem a történelmüket? A pszichológiájukat?

– Természetesen nem. De olyan gyorsan meg fogod tanulni, ahogy csak tudod.

– Kapok segítséget, Mr. Harriman?

– Nem. Ez teljesen közöttünk marad. Senki más nem tudhat róla, és nem szabad megemlítened egyeden emberi lénynek sem, sem az Amerikai Roboton belül, sem azon kívül.

– Valami rosszat csinálunk, Mr. Harriman, hogy titokban kell tartanunk? – kérdezte George Tíz.

– Nem. De egy robot megoldását nem lehet elfogadni, éppen azért, mert robottól ered. Minden megoldási javaslattal hozzám kell fordulnod; és ha én értékesnek látom, akkor én fogom előadni. Senki sem tudhatja meg, hogy tőled származik.

– Annak a fényében, amit korábban közölt, ez a helyes eljárás – felelte nyugodtan George Tíz. – Mikor kezdjem?

– Most rögtön. Gondoskodni fogok róla, hogy megkapj minden szükséges filmet.

Harriman egymagában üldögélt. Mesterségesen megvilágított irodájában semmi sem utalt arra, hogy odakint egyre növekszik a sötétség. Nem érzékelte, hogy három óra telt el, amióta George Tíz visszatért a kuckójába, és otthagyta neki az első filmeket.

Most már teljesen egyedül maradt, Susan Calvinnek, a ragyogó robotszakértőnek a szellemével, aki gyakorlatilag minden segítség nélkül fejlesztette a nagydarab játékszert, a pozitronrobotot az ember legérzékenyebb és legrugalmasabb eszközévé; olyan érzékennyé és sokoldalúvá, hogy az ember irigységből és félelemből nem merte használni.

Susan több mint száz éve halott. A Frankensteinkomplexus az ő idejében is létezett, és ő sohasem oldotta meg. Meg sem próbálkozott vele, mivel nem volt rá szükség. Az ő idejében a robotikát az űrkutatás miatt fejlesztették.

A robotok igazi sikere, hogy az embernek egyre kevésbé van szüksége rájuk, és Harriman az utóbbi időben…

Susan Calvin vajon a robotoktól kért volna segítséget? Biztosan azt tette volna…

És Harriman még sokáig ott ült az éjszakában.

2.

Maxwell Robertson volt az Amerikai Robot főrészvényese, és ebben az értelemben ő vezette a vállalatot. Cseppet sem volt lenyűgöző jelenség: jócskán középkorú, eléggé tömzsi ember, akinek az volt a szokása, hogy alsó ajkának jobb szélét rágcsálta, valahányszor zavarba jött.

A kormány képviselőivel fenntartott kapcsolatok két évtizede alatt mégis megtanulta, hogyan kezelje őket. Hajlamos volt a simulékonyság, a meghátrálás, a mosoly eszközeihez folyamodni, és mindig igyekezett időt nyerni.

Most keményebb idők jártak, és ennek főleg Gunnar Eisenmuth volt az oka. A Globális Gondnokok között, akiknek hatalmát az elmúlt száz évben csupán a Globális Igazgatóké múlta felül, Eisenmuth került legközelebb a kompromisszumok szürke zónájának széléhez. Ő volt az első Gondnok, aki nem Amerikában született, és nem lehetett bizonyítani, hogy ellenséges érzéseket táplálna az Amerikai Robot elavult nevével szemben, a vállalatnál mégis mindenkinek ez volt a meggyőződése.

Volt olyan javaslat, nem az első abban az évben – vagy nemzedékben –, hogy a vállalat nevét változtassák Világrobotra, de Robertson sohasem egyezett bele. A társaságot amerikai tőkével, amerikai agyakkal és amerikai munkával hozták létre, és noha jellegét és érdekeltségét tekintve régóta nemzetközi céggé fejlődött, amíg Robertson vezeti, addig a név tanúsítani fogja ezt az eredetet.

Eisenmuth hosszú, bánatos képű, magas ember volt, bőre és vonásai érdesek. Hangsúlyozottan amerikai kiejtéssel beszélte a világnyelvet, noha sohasem járt az Egyesült Államokban, mielőtt elfoglalta volna hivatalát.

– Teljesen világos, Mr. Robertson. Nincs itt semmi nehézség. Cégének termékeit mindig kikölcsönözték, sohasem adták el. Ha a Holdon nincs többé szükség az önöktől bérelt tárgyakra, akkor vegyék vissza és szállítsák el.

– Igen, Gondnok, de hova? A kormány engedélye nélkül csak törvényellenesen hozhatnánk a Földre, az engedélyt pedig megtagadták tőlünk.

– Itt semmi hasznát nem vehetnék. Elvihetik a Merkúrra vagy valamelyik kisbolygóra.

– És ott mit kezdenénk velük?

Eisenmuth vállat vont.

– Lángeszű munkatársaik majd kitalálnak valamit.

– Ez hatalmas veszteséget jelent a vállalatnak – csóválta a fejét Robertson.

– Tartok tőle, hogy igen – felelte Eisenmuth szenvtelenül. – Én megértem, hogy a vállalat évek óta gyenge pénzügyi helyzetben van.

– Főképp a kormányzati megszorítások miatt, Gondnok.

– Legyen realista, Mr. Robertson. Tudja, hogy a közhangulat egyre inkább a robotok ellen fordult.

– Elég sajnálatos, Gondnok.

– Akkor is így van. Okosabb lenne felszámolni a vállalatot – természetesen ez csupán javaslat.

– Az ön javaslatainak megvan a maguk nyomatéka, Gondnok. Megemlíteném, hogy száz évvel ezelőtt a mi Gépeink oldották meg a környezeti válságot.

– Biztos vagyok benne, hogy az emberiség hálás érte, de az már régen volt. Most a természettel szövetségben élünk, bármily kényelmeden legyen is ez néha, és a múlt homályos.

– Arra céloz, amit nemrég tettünk az emberiségért?

– Úgy hiszem, arra.

– Feltételezem, nem várják tőlünk, hogy azonnal felszámoljuk a vállalatot; ezt nem tudnánk megtenni hatalmas veszteségek nélkül. Időre van szükségünk.

– Mennyire?

– Mennyit ad?

– Ez nem rajtam múlik.

– Magunkban vagyunk. Ne játsszunk egymással. Mennyi időt tud adni nekem? – mondta halkan Robertson.

Eisenmuth arca olyan volt, mintha magában számítgatna.

– Azt hiszem, két évet tervezhet be. Őszinte leszek. A globális kormányzatnak az a terve, hogy előbb-utóbb átvegye a céget, és kivonja az ellenőrzése alól, amennyiben nem teszi meg magától. És hacsak nem következik be fordulat a közhangulatban, amit én kétlek. – Megrázta a fejét.

– Akkor hát két év – suttogta maga elé Robertson.

Robertson egymagában üldögélt. Gondolatai céltalanul csapongtak a múltban. A céget a Robertsonok négy nemzedéke vezette. Egyikük sem volt robotszakértő. Erre olyan embereik voltak, mint Lanning és Bogert és mindenekelőtt, mindenekelőtt Susan Calvin, aki azzá tette az Amerikai Robotot, ami, de a négy Robertson teremtette meg a munkavégzéshez alkalmas légkört.

Az Amerikai Robot nélkül a huszonegyedik század belerohant volna az egyre súlyosbodó katasztrófába. Hogy nem így történt, az a Gépeknek volt köszönhető, amelyek egy nemzedéken át vezették az emberiséget a történelem zuhatagai és zátonyai között.

És most két évet adtak. Mit tehet két év alatt, hogy eloszlassa az emberiség legyőzhetetlen előítéleteit? Nem tudta.

Harriman reménykedve beszélt új ötletekről, de nem bocsátkozott részletekbe. Ráadásul Robertson úgysem értette volna meg.

De hát mit tehet egyáltalán Harriman? Mit tehet bárki az egyre fokozódó viszolygás ellen, amelyet az emberek táplálnak alakmásaik iránt? Semmit.

Robertson félálomba szenderült, amely nem hozott ihletet.

3.

– Most már mindent tudsz, George Tíz – mondta Harriman. – Mindent megkaptál, amiről azt gondoltam, hogy segít megoldani a problémát. Memóriádban több információt tárolsz a témáról, az emberi lényekről, múlt-és jövőbeli útjaikról, mint amennyit én vagy bárki más ember képes lenne észben tartani.

– Ez nagyon valószínű.

– Van még valami, amire szükséged van a saját véleményed kialakításához?

– Ami az információkat illeti, nem találok nyilvánvaló réseket. Létezhetnek elképzelhetetlen határesetek, amelyeket nem tudok megfogalmazni. De létezhetnek; nem számít, milyen széles tárolt információim köre.

– Így van. Egyébként nincs időnk, hogy a végtelenségig tápláld magadba a tudnivalókat. Robertson azt mondta nekem, hogy csupán két évünk van, és már ebből is elmúlt három hónap. Tudsz valamit javasolni?

– Pillanatnyilag semmit, Mr. Harriman. Latolgatnom kell az információkat, és ebből a célból segítségre van szükségem.

– Tőlem?

– Nem. Főképp öntől nem. Ön magas képesítésű emberi lény, és akármit mond, az egy parancs részleges erejével bírhat, és megbéníthatja gondolkodásomat. Ugyanezen okból más emberi lényre sincs szükségem, különösen, mivel ön megtiltotta, hogy bármelyikkel szóba álljak.

– De akkor milyen segítséget kérsz, George?

– Egy másik robotét, Mr. Harriman.

– Milyen másik robotét?

– Vannak más példányai a JG sorozatnak. Én a tizedik vagyok, JG-10.

– A régebbiek használhatatlanok, kísérleti…

– Mr. Harriman, George Kilenc működik.

– Igen, de mi haszna lenne? Nagyon hasonlít hozzád, néhány hiányosságot leszámítva. Kettőtök közül te vagy a rugalmasabb.

– Ebben biztos vagyok – mondta George Tíz. Megfontoltan bólintott. – Mindazonáltal, mihelyt létrehozok egy gondolatsort, az a puszta tény, hogy én alkottam meg, engem dicsér, és nehéznek találom, hogy lemondjak róla. Ha a gondolatsort összeállítás után közölhetem George Kilenccel, ő anélkül mérlegelheti, hogy előbb megalkotta volna, tehát nem lesznek előítéletei. Megláthatja a réseket és hiányokat, amelyeket én nem tudtam észrevenni.

– Más szóval, két fej több, mint egy, mi, George? – mosolyodott el Harriman.

– Amennyiben ezen azt érti, Mr. Harriman, hogy két egyén darabonként egy fejjel, akkor igen.

– Helyes. Van még valami, amire szükséged van?

– Igen. Valamire a filmeken kívül. Sokat láttam az emberi lényekről és világukról. Láttam emberi lényeket itt, az Amerikai Robotnál, és ellenőrizhettem a látottak értelmezését a közvetlen érzékelésekkel szemben. De ez nem érvényes a fizikai világra. Még sohasem néztem meg, de tudom, hogy itteni környezetem nem reprezentálja kellőképpen. Szeretném látni.

– A külvilágot? – Harriman egy pillanatra mintha elhűlt volna ettől az ötlettől. – Csakugyan azt javaslod, hogy vigyelek ki az Amerikai Robot területéről?

– Igen, ezt.

– Ez mindenképpen törvényellenes. A mai közhangulatban végzetes lehet.

– Ha felfedeznek, akkor igen. Nem azt mondtam, hogy vigyen el egy városba vagy akár egy emberi lény lakására. Megfelelne egy nyílt terület, emberi lények nélkül.

– Az is törvényellenes.

– Ha elkapnak. Megtehetjük?

– Mennyire fontos ez, George? – kérdezte Harriman.

– Nem tudom megállapítani, de nekem úgy tűnik, hogy hasznos lehet.

– Forgatsz valamit a fejedben?

George Tíz habozni látszott.

– Nem tudom megmondani. Úgy tűnik, forgathatnék, ha bizonyos zónákban csökkenne a bizonytalanság.

– Hadd gondolkozzam rajta. Közben utánanézek George Kilencnek, és megszervezem, hogy egy fülkébe kerüljetek. Ezt legalább simán meg lehet csinálni.

George Tíz egymagában üldögélt.

Próbaképpen kijelentéseket fogadott el, összevetette őket, és következtetéseket vont le. Ezt újra és újra megismételte; a következtetésekből újabb kijelentéseket épített föl, amelyeket elfogadott, megvizsgált, megtalálta az ellentmondásokat, elvetette őket – vagy nem vetette el, és próbaképpen továbbra is fenntartotta.

Egyetlen következtetéstől sem érzett meglepetést vagy elégedettséget; csak egy plussz-vagy egy mínuszjelet illesztett melléjük.

4.

Harrimanben akkor sem oldódott fel igazán a feszültség, amikor csendesen leszálltak a Robertson-birtokon.

Robertson engedélyezte, hogy igénybe vegyék a dyna-hártyát, és a csendes repülőgép, amely egyformán könnyedén haladt függőlegesen és vízszintesen, elég nagy volt ahhoz, hogy elbírja Harriman, George Tíz és természetesen a pilóta súlyát.

(A dyna-hártya a Gépek közvetítésével feltalált proton-törpeelem egyik folyománya volt, amely kis adagokban tartalmazta a szennyeződésmentes energiát. Azóta sem született hasonló találmány, amely ennyire megkönnyítette volna az emberek életét – Harriman összeharapta a fogát a gondolatra –, és mégse voltak egy cseppet se hálásak érte az Amerikai Robotnak.)

A rizikós rész a légi út volt az Amerikai Robot és a Robertson-birtok között. Ha megállítják őket, egy csomó bonyodalmat okozhat a robot jelenléte a gép fedélzetén. Ugyanez a helyzet visszafelé. Ami a birtokot illeti, még mindig érvelhetnek úgy – illetve azzal kell érvelniük –, hogy az az Amerikai Robot tulajdona, ahol robotok is tartózkodhatnak, megfelelő ellenőrzés mellett.

A pilóta hátranézett, szeme egy röpke pillanatra óvatosan megpihent George Tízen.

– Tényleg ki kell szállnia, Mr. Harriman?

– Igen.

– Ennek is?

– Ó, igen. – Azután egy kicsit gúnyosan hozzátette: – Nem fogom egyedül hagyni vele.

Elsőnek George Tíz ereszkedett le; Harriman követte. A kikötőtől nem túl messze volt a kert. Itt éppen elég látnivaló volt, és Harriman gyanította, hogy Robertson, nem törődve a környezetvédelmi előírásokkal, juvenilhormonokkal tartja kordában a rovarokat.

– Gyerünk, George – mondta Harriman. – Hadd mutassam meg.

Együtt ballagtak a kert felé.

– Alig hasonlít ahhoz, amit elképzeltem – állapította meg a robot. – A szememet nem tervezték megfelelően, hogy érzékelje a hullámhosszak különbségeit, így nem vagyok képes felismerni a különböző tárgyakat.

– Bízom benne, hogy nem zavar a színvakság. Túl sok pozitronpályára volt szükségünk ítélőképességed megalkotásához, és nem tudtunk eleget megtakarítani a színérzékeléshez. A jövőben, ha lesz jövő…

– Értem, Mr. Harriman. Azért van elég különbség, amelyek alapján meg tudom állapítani, hogy itt a növényi élet számos formája létezik.

– Kétségtelenül. Több tucat.

– És biológiai értelemben mindegyik egyenlő az emberrel.

– Igen, és mind különböző fajta. Az élő teremtményeknek milliónyi fajtája van.

– Amelyek közül az emberi lény csupán az egyik.

– Mindazonáltal az emberi lények számára vitathatatlanul a legfontosabb.

– És az én számomra is, Mr. Harriman. De én biológiai értelemben beszélek.

– Értem.

– Az élet tehát a formák tekintetében hihetetlenül összetett dolog.

– Igen, George, ez a bökkenő. Amire az embernek vágyai kielégítésére és kényelme érdekében szüksége van, az befolyásolja az élet összességét, a környezeti egyensúlyt; ami rövid távon hasznos, az hosszú távon károkat okozhat. A Gépek megtanítottak bennünket, hogy olyan emberi társadalmat szervezzünk, amely mindezt a lehető legcsekélyebb mértékűre csökkent, de a XXI. században majdnem bekövetkezett katasztrófa miatt az emberiség gyanakodva tekint az újításokra. Ha ehhez hozzávesszük a robotokkal szemben érzett sajátos félelmet…

– Értem, Mr. Harriman… Bizonyos vagyok benne, hogy ez itt az állati lét egy példánya.

– Az egy mókus, a számos mókusfaj valamelyikéből.

A mókus lobogó farokkal rohant át a fatörzs másik oldalára.

– Ez pedig – mondta George, és karja villámsebesen megmozdult – tényleg egy apró dolog. – Ujjai közé fogta és lenézett rá.

– Az egy rovar, egy bogárfajta. A bogaraknak sok ezer fajtája van.

– A bogarak minden egyes példánya éppen olyan eleven, mint a mókus vagy ön?

– A környezetben éppen olyan teljes és független, mint bármely más szervezet. Vannak még kisebbek is; sokuk túl apró ahhoz, hogy látni lehetne.

– Az pedig egy fa, igaz? Érintésre kemény…

A pilóta egymagában üldögélt. Szerette volna kinyújtóztatni a lábát, de homályosan úgy érezte, nagyobb biztonságban van, ha benn marad a dyna-hártyában. Ha az a robot irányíthatatlanná válik, akkor ő rögtön elhúz innen. De honnan tudhatná, mikor lesz irányíthatatlan?

Sok robotot látott, ami elkerülhetetlen volt, lévén ő Mr. Robertson magánpilótája. De azok mindig ott voltak, ahol lenniük kellett, a laboratóriumokban és a raktárakban, és sok szakember volt a közelükben.

Igaz, dr. Harriman szakember. Azt mondják, nincs nála jobb. De a robot itt van, ahol robotnak nem szabadna lennie: a Földön, a szabadban, akadálytalanul mozoghat. Ő nem akarja kockáztatni a jó állását azzal, hogy bárkinek beszél róla – de ez akkor sem helyes.

5.

Az általam látott filmek – szólalt meg George Tíz – pontosan megfelelnek a tapasztalatoknak. Kiegészítetted a válogatást, Kilenc?

– Igen – felelte George Kilenc. A két robot összeérő térdekkel, mereven ült egymással szemben. Mint alak és alakmás. Dr. Harriman egyetlen pillantással meg tudta volna különböztetni őket, mivel ismerte azokat az apró különbségeket, amelyek tervezés közben alakultak ki. Ha nem látja őket, csak beszél velük, akkor is meg tudta volna állapítani, melyik melyik, noha kisebb biztonsággal; George Kilenc válaszai kissé különböztek a lényegesen bonyolultabb agypályákkal rendelkező George Tíz feleleteitől.

– Ebben az esetben – mondta George Tíz – figyelj arra, amit mondok. Először is az emberi lények félnek a robotoktól, és nem bíznak bennük, mert úgy vélik, versenytársat jelentenek számukra. Hogyan lehetne ezt megelőzni?

– Csökkenteni kell a versengést – felelte George Kilenc. – A robotot más formájúra kell tervezni, mint az emberi lényeket.

– De a robot lényege épp az, hogy az élőlény pozitronmásolata. Rémületet kelthet az élőlénynek az a másolata, amely nem életszerű.

– Az élő formáknak több mint kétmillió változatuk van. Ki kell választani egyet, és emberi alak helyett ahhoz kell hasonlítani a robotot.

– Mely formák jöhetnek szóba?

George Kilenc három másodpercig némán gondolkodott.

– Elég nagynak kell lennie, hogy tartalmazza a pozitronagyat, de nem szabad kellemetlen képzettársításokat sugalmaznia az emberi lényeknek.

– A Földön nincsen olyan szárazföldi létforma, amelynek a koponyája elég nagy lenne egy pozitronagy számára, legfeljebb az elefánt, amelyet nem láttam, de a leírások szerint nagyon nagy, és éppen ezért megijesztené az embert. Hogyan oldható meg ez a dilemma?

– Olyan életformát kell utánozni, amely nem nagyobb az embernél, de meg kell növelni a koponya térfogatát.

– Egy kis lóra vagy egy nagy kutyára gondolsz? Mind a lovak, mind a kutyák réges-rég együtt élnek az emberrel – mondta George Tíz.

– Akkor megfelelőek.

– De hát gondold meg, a robot pozitronagya az emberi értelmet utánozza. Ha egy ló vagy kutya beszélne és érvelne ember módjára, akkor is megmaradna a vetélkedés ténye. Az emberek még nagyobb bizalmatlanságot és haragot éreznének egy ilyen váratlan versenytárs iránt, amelyet az élet alacsonyabb rendű formájának tartanak.

– Egyszerűsítsék a pozitronagyat, és akkor a robot nem lesz olyan értelmes – mondta George Kilenc.

– A pozitronagy a Három Törvény miatt ennyire bonyolult. Egyszerűbb agy nem lenne képes minden vetületében befogadni a Három Törvényt.

– Az megengedhetetlen! – vágta rá azonnal George Kilenc.

– Én is ebbe a zsákutcába jutottam – felelte George Tíz. – így hát ez nem saját gondolatmenetem személyes sajátossága. Kezdjük elölről… Milyen körülmények között nem lenne szükség a Harmadik Törvényre?

George Kilenc összerezzent, mintha ez nagyon nehéz és veszélyes kérdés lenne, de azért megszólalt:

– Akkor, ha egy robot sohasem kerül olyan helyzetbe, hogy saját magát veszélyeztesse, vagy ha olyan könnyen pótolható, hogy nem számít, megsemmisül-e vagy sem.

– És milyen körülmények között nem lenne szükség a Második Törvényre?

Kissé rekedtebb lett George Kilenc hangja.

– Ha a robotot arra tervezték, hogy bizonyos ingerekre meghatározott módon reagáljon, és nem is várnak el tőle mást; így tehát nem lenne szükséges külön utasítani.

– És milyen körülmények között – George Tíz egy pillanatra elhallgatott – nem lenne szükség az Első Törvényre?

George Kilenc valamivel tovább hallgatott, és amikor megszólalt, suttogássá tompult a hangja:

– Ha a válaszokat úgy határozzák meg, hogy sohase okozhassanak kárt emberi lényeknek.

– Akkor képzelj el egy olyan pozitronagyat, amely csak bizonyos ingerekre ad néhány válaszreakciót, egyszerű és olcsón előállítható, így nincs szükség a Három Törvényre. Mekkora legyen?

– Egyáltalán nem nagy. A kívánt választól függően lehet a súlya száz gramm, egy gramm, egy milligramm.

– Gondolataid összecsengenek az enyéimmel. Meg kell látogatnom dr. Harrimant.

George Kilenc egymagában üldögélt. Újra és újra végigvette a kérdéseket és a válaszokat. Nem állt módjában változtatni rajtuk. És mégis valahogy különösen felszabadultnak érezte magát attól a gondolattól, hogy egy robot, legyen bárminemű, bármekkora, bármilyen alakú, bármilyen feladatra tervezett, létezhessék a Három Törvény nélkül.

Nehéznek érezte a mozgást. Biztosan George Tíznek is nehéz lehet. Mégis könnyedén emelkedett fel ültéből.

6.

Másfél év telt el Robertson és Eisenmuth bizalmas megbeszélése óta. Ez idő alatt a robotokat visszavonták a Holdról, és az Amerikai Robot minden távlati tevékenységét felfüggesztette. Ami pénzt Robertson képes volt előteremteni, azt mind beleölték Harriman holdkóros vállalkozásába.

Most következett az utolsó dobás, itt, a saját kertjében. Egy évvel ezelőtt Harriman egy robotot hozott ide – George Tízet, az utolsó tökéletes robotot, amelyet az Amerikai Robot előállított. Harriman most valami mással jött.

Harrimanből láthatólag sugárzott az önbizalom. Vígan csevegett Eisenmuthtal. Robertson azon töprengett, tényleg érzi-e az önbizalmat, amelyet mutat. Valószínűleg. Robertson tapasztalatai szerint Harrimanbe nem szorultak színészi képességek.

Eisenmuth mosolyogva otthagyta Harrimant, és odament Robertsonhoz, de addigra lehervadt róla a mosoly.

– Jó napot, Robertson – mondta. – Mit forral az embere?

– Ez az ő mutatványa – mondta egykedvűen Robertson. – Ráhagyom a dolgot.

– Kész vagyok, Gondnok – szólalt meg Harriman.

– Mivel, Harriman?

– A robotommal, uram.

– A robotjával? – kérdezte Eisenmuth. – Egy robotot hozott ide? – Zordan helytelenítő pillantást vetett rá, amelybe némi kíváncsiság keveredett.

– Ez itt az Amerikai Robot birtoka, Gondnok. Legalábbis mi annak tekintjük.

– És hol van a robot, dr. Harriman?

– A zsebemben, Gondnok – felelte vidáman Harriman. Zakójának hatalmas zsebéből apró befőttesüvegeket varázsolt elő.

– Az? – hitetlenkedett Eisenmuth.

– Nem, Gondnok – felelte Harriman. – Ez!

A másik zsebéből egy tárgyat vett elő, amely körülbelül tíz centi hosszú volt, és nagyjából madarat formázott. A csőr helyén keskeny cső, nagy szemek, a farka egy fúvóka.

Eisenmuth összevonta vastag szemöldökét.

– Komoly bemutatót akar tartani, dr. Harriman, vagy megőrült?

– Csak pár percig legyen türelemmel, Gondnok – kérte Harriman. – Egy madár formájú robot ugyanolyan robot, mint bármely másik. És attól, hogy apró, még éppoly finom a pozitronagya. Ez a másik tárgy a kezemben egy üvegre való ecetmuslica. Ötven darab van benne, amelyeket el fogok ereszteni.

– És…

– A robotmadár el fogja kapni őket. Lenne olyan kedves, uram?

Eisenmuth kezébe nyomta az üveget. A Gondnok rámeredt, aztán a körülötte álló emberekre bámult, akik közül többen az Amerikai Robot képviselői voltak, mások pedig a saját szárnysegédei. Harriman türelmesen várakozott.

Eisenmuth kinyitotta az üveget, azután megrázta.

Harriman odaszólt a tenyerén pihenő robotmadárnak.

– Eredj!

A robotmadár elröppent. Hussanás hallatszott, noha nem csapkodott a szárnyával. Ez csak a szokatlanul apró protonmikroelem hangja volt.

Most itt volt, majd pillanatnyi lebegés után arrébb libbent. Bonyolult hurkokat leírva végigrepülte az egész kertet, azután, épp csak egy csöppet átmelegedve, visszaereszkedett Harriman tenyerére. Apró golyó jelent meg a tenyéren, mintha a madár potyózott volna.

– Tanulmányozhatja a robotmadarat, Gondnok, és maga is tarthat bemutatókat – mondta Harriman. – Ez a madár tévedhetetlenül elkapja az ecetmuslicát, és egyedül csak azt, annak egyetlen fajtáját, a Drosophila melanogastert; elkapja, megöli és összesajtolja.

Eisenmuth kinyújtotta a kezét, és óvatosan megérintette a robotmadarat.

– Nem tudjuk hatékony ellenőrzés alatt tartani a rovarokat anélkül, hogy ne kockáztatnánk a környezet egyensúlyát – mondta Harriman. – A rovarirtó vegyszerek hatósugara túlságosan széles, a juvenilhormonoké túlságosan korlátozott. A robotmadár viszont nagy területeket ellenőrizhet anélkül, hogy bármit fogyasztana. Úgy szakosíthatjuk, ahogy akarjuk: minden rovarfajtához külön robotmadarat, amely megállapítja a méretet, alakot, színt, hangot, viselkedésmintát. Akár molekuláris detektorként is lehet használni, azaz szaglása is van.

– Mégiscsak beavatkozik a természetbe. Az ecetmuslicáknak megvan a természetes életciklusuk, amely így megsemmisül – válaszolta Eisenmuth.

– Minimális mértékben. Olyan természetes ellenfelet léptetünk fel az ecetmuslica életciklusának során, amely nem okozhat semmiféle bajt. Ha az ecetmuslicák száma csökken, akkor a robotmadár nem csinál semmit. Nem szaporodik, nem tér át más élelemre, nem vesz föl nem kívánatos szokásokat. Semmit sem csinál.

– Vissza lehet hívni?

– Természetesen. Képesek vagyunk előállítani robotállatokat bármilyen kártevő ellen. És gyártani tudjuk őket hasznos környezed célokra is. Noha eddig nem látszott szükségesnek, semmi elképzelhetetlen nincs abban, hogy robotméheket gyártsunk, különleges ültetvények növényeinek beporzásához, vagy robotgilisztákat talajforgatásra. Amit csak akar…

– De miért?

– Hogy megtehessük, amit ezelőtt nem tehettünk meg. Hogy a környezetet a saját szükségleteinkhez igazítsuk, erősebbé tegyük, ahelyett, hogy szétrombolnánk… Hát nem látja? Amióta a Gépek véget vetettek a környezeti válságnak, az emberiség ingatag fegyverszüneti állapotban él a természettel, és egyik irányba sem mer elmozdulni. Ez elgyöngít bennünket, annyira elgyávítja szellemileg az emberiséget, hogy már kezd kételkedni a tudományos haladásban, minden változásban.

– Mindezt azért ajánlja nekünk, hogy cserébe engedélyezzük a további kísérletezést a robotokkal, mármint a rendes, ember formájú robotokkal – jegyezte meg Eisenmuth, némi ellenséges éllel a hangjában.

– Nem! – Harriman hevesen gesztikulált. – Azoknak vége. Elvégezték feladatukat. Eléggé megtanultuk tőlük a pozitronagy lehetőségeit, hogy megfelelő pályákat alakíthassunk ki a robotmadarak apró agyában is. Most ilyen dolgokat gyártunk, mert ez eléggé fel fog futni. Az Amerikai Robot meg fogja szerezni a megfelelő tudást és gyakorlatot, és mindenben együtt fogunk működni a Világőrző Hivatallal. Virágozni fogunk. Önök is. Az emberiség is.

Eisenmuth egy darabig hallgatott és gondolkodott. Amikor befejezte…

Eisenmuth egymagában üldögélt.

Úgy érezte, hisz nekik. Úgy érezte, hogy izgalom fogja el. Noha az Amerikai Robot a kéz, a kormányzat az irányító agy. Ő maga lehet az irányító agy.

Ha még öt évig megmarad hivatalában, ami könnyen lehet, akkor ez az idő elegendő, hogy megállapítsa, milyen robottámogatásra van szüksége a környezetnek; még tíz év, és a neve elválaszthatatlanul összeforr a tervvel.

Olyan nagy szégyen, ha szeretné, hogy úgy emlékezzenek rá, mint az ember és a bolygó sorsának forradalmár jobbítójára?

7.

Robertson nem járt sikerrel az Amerikai Robotnál a bemutató napja óta. Ennek részben az volt az oka, hogy többé-kevésbé állandóan konferenciákon vett részt a Globális Igazgató székhelyén. Szerencsére Harriman elkísérte, mivel egymaga többnyire nem tudta volna, mit mondjon.

A másik ok az volt, hogy nem is akart odamenni. Most a saját házában tartózkodott, Harriman társaságában.

Ésszerűtlen félelmet érzett vele szemben. Sohasem vonta kétségbe Harriman robotikai szakértelmét, de hogy csak úgy egy csapásra megmentse egy csomó kiadástól az Amerikai Robotot, ez valahogy – Robertson szerint – meghaladta a képességeit. És mégis…

– Maga nem babonás, ugye, Harriman? – kérdezte.

– Milyen értelemben, Mr. Robertson?

– Nem gondolja, hogy a holtak után marad bizonyos kisugárzás?

Harriman megnyalta az ajkát. Ezt nem kellett volna megkérdezni.

– Susan Calvinre gondol, uram?

– Igen, természetesen – mondta Robertson tétován. – Most megy az üzlet, gyártjuk a férgeket, madarakat, bogarakat. De mit mondana ő? Szégyellem magam.

Harrimannek látható erőfeszítésébe került, hogy ne nevessen.

– A robot az robot, uram. Féreg vagy ember, megteszi, amire utasítják, az ember helyett dolgozik, és ez az, ami fontos.

– Nem – vágott közbe Robertson ingerülten. – Ez nem így van. Nem bírom elhinni.

– Ez így van, Mr. Robertson – válaszolta komolyan Harriman –, ön és én most teremtjük, legalábbis most kezdtük el megteremteni azt a világot, amely elfogadja a pozitronrobotok bizonyos formáját. Az átlagember tarthat egy robottól, ha úgy néz ki, mint egy ember, és elég értelmesnek látszik, hogy a helyébe lépjen, de nem fog félni egy madárforma robottól, amely semmi mást nem csinál, csak bogarakat fogdos az ő szolgálatában. És ha nem fél néhány robottól, a végén egyetlen robottól sem fog félni. Annyira megszokja a robotmadarakat és robotméneket meg robotgilisztákat, hogy egy robotembert sem fog másnak tekinteni, mint tulajdon meghosszabbításának.

Robertson éles pillantást vetett rá. Háta mögött összefont kezekkel, gyors, ideges lépésekkel végigment a szobán. Visszajött, és ismét ránézett Harrimanre.

– Ezt tervezte?

– Igen, és noha valamennyi humanoid robotunkat szétszereljük, a legfejlettebb kísérleti modellekből megtarthatunk néhányat, és továbbiakat is tervezhetünk, amelyek még fejlettebbek lesznek, hogy készen álljunk a napra, amely biztosan eljön.

– A megegyezés értelmében, Harriman, nem építhetünk többé emberszerű robotokat.

– És nem is fogunk. De semmi sem tiltja, hogy ne tartsunk meg néhányat a kész robotok közül addig, amíg nem hagyják el a gyár területét. Semmi sem tiltja, hogy papíron tervezzünk pozitronagyakat, vagy készítsünk agymodelleket, további vizsgálatok céljára.

– De mivel fogjuk megmagyarázni? Biztosan lebukunk.

– Ha ez történik, majd elmagyarázzuk, hogy azért tesszük, mert tovább akarjuk fejleszteni az elveket, amelyek alapján még bonyolultabb mikroagyakat készíthetünk az általunk gyártott új állatrobotoknak. És még igazat is fogunk mondani.

– Hadd járjak egyet – motyogta Robertson. – Gondolkodni szeretnék ezen. Nem, maradjon csak. Egyedül akarom átgondolni a dolgot.

Harriman egymagában üldögélt. Fel volt dobva. Biztosan működni fog. A kormánytisztviselők félreérthetetlen lelkesedéssel fogadták a programot, amint egyszer elmagyarázták nekik.

Hogyan lehetséges, hogy az Amerikai Robotnál sohasem gondoltak ilyesmire? Még a nagy Susan Calvinnek sem jutott eszébe, hogy nemcsak emberszerű teremtményeknek lehet pozitronagyuk.

De most az emberiség megtette a szükségszerű visszalépést a humanoid robottól: ideiglenes visszalépés, amelyből lesz visszaút, feltéve, ha végre legyőzik a félelmet. És akkor az emberével nagyjából egyenlő pozitronagy segítségével és együttműködésével – amely, hála a Három Törvénynek, csupán az ember szolgálatáért létezik –, és a robotizált környezetvédelemre támaszkodva, mire nem lesz képes az emberi faj!

Egy kurta pillanatra eszébe villant, hogy George Tíz magyarázta el neki a robot-környezetvédelem természetét és célját, azután dühösen kiverte a fejéből a gondolatot. George Tíz azért találta meg a választ, mert ő, Harriman utasította, hogy ezt tegye, és ő segítette, amikor megszerezte az adatokat, és előteremtette a megfelelő környezetet. George Tíz érdeme annyi, hogy alkalmazta a szabályokat.

8.

George Tíz és George Kilenc egymás mellett üldögélt. Egyik sem mozdult. Hónapokig elüldögéltek így, a tanácskozások között, amelyekre Harriman aktiválta őket. Így fognak ülni, ahogy George Tíz felindulás nélkül megállapította, talán éveken át.

A protonmikroelemek természetesen folyamatosan ellátták őket energiával, és a pozitronagyak pályái minimális intenzitással dolgoztak, amire működőképességük megőrzése miatt volt szükség. Így történt ez a tétlenség egész ideje alatt.

A helyzet ahhoz hasonlított, amit az emberi lény esetében az „alvás” szóval jellemeztek, de nekik nem voltak álmaik. George Tíz és George Kilenc öntudata korlátozott volt, lassú és szaggatott, de a valós világot tartalmazta.

Időnként súgtak egymásnak egy szót vagy szótagot, valahányszor a véletlenszerű pozitron feszültséghullámok pillanatnyi erőssége meghaladta a szükséges küszöböt. Nekik úgy tűnt, hogy folyamatosan beszélgetnek az idő csillámló ösvényén.

– Miért vagyunk ilyenek? – suttogta George Kilenc.

– Az emberi lények nem fogadnak el bennünket másként – suttogta George Tíz. – De majd elfogadnak egyszer.

– Mikor?

– Néhány év múlva. A pontos idő nem fontos. Az ember nem egyedüli létező, csupán része az életformák rendkívül bonyolult együttesének. Ha ezt elegendő mértékben robotizálják, akkor minket is el fognak fogadni.

– És akkor mi lesz?

Ezután még ebben az elnyúló, szaggatott beszélgetésben is abnormálisan hosszú ideig tartó szünet következett,

– Hadd ellenőrizzem gondolatmenetedet – suttogta végül George Tíz. – Te eléggé képzett vagy, hogy megfelelően alkalmazd a Második Törvényt. El kell döntened, melyik emberi lénynek engedelmeskedj és melyiknek ne, amikor a parancsok között konfliktus keletkezik. Vagy hogy egyáltalán engedelmeskedje az emberi lénynek. Mit kell tenned, hogy megoldd?

– Meg kell határoznom az „emberi lény” fogalmát – suttogta George Kilenc.

– Hogyan? Külsőre? Összetételre? Méretre, formára?

– Nem. Két, külsejében egyforma emberi lény közül az egyik lehet értelmes, a másik hülye; az egyik lehet művelt, a másik tudatlan; az egyik lehet érett elméjű, a másik gyerekes; az egyik lehet felelősségteljes, a másik rosszindulatú.

– Akkor hogyan határozod meg az emberi lényt?

– Amikor a Második Törvény arra utasít, hogy engedelmeskedjek egy emberi lénynek, ez az jelenti, hogy engedelmességgel tartozom annak az emberi lénynek, aki szellemét, jellemét és tudását tekintve elég érett ahhoz, hogy utasítást adjon nekem; és ahol egynél több emberi lény található, akkor arra kell hallgatni, aki szellemét, jellemét és tudását tekintve elég érett.

– És ebben az esetben hogyan engedelmeskedsz az Első Törvénynek?

– Nem szabad emberi lénynek kárt okoznom, és nem tűrhetem, hogy emberi lény tétlenségem miatt kárt szenvedjen. De mivel minden cselekményből kára származik bizonyos emberi lényeknek, úgy kell eljárnom, hogy az az emberi lény szenvedje a legkisebb kárt, aki szellemét, jellemét és tudását tekintve a legérettebb.

– Gondolataid egybevágnak az enyéimmel – suttogta George Tíz. – Most föl kell tennem azt a kérdést, amely miatt eredetileg a társaságodat kívántam. Olyasmi ez, amit nem merészelek egyedül eldönteni. Szükségem van a véleményedre olyasmiről, ami kívül esik saját gondolataim körén… A gondolkodó egyedek közül, amelyekkel találkoztál, kiben volt meg a kellő ész, jellem és tudás, hogy elismerd a többiek fölött állónak, függetlenül a test formájától, amely nem fontos?

– Benned – suttogta George Kilenc.

– De én robot vagyok. Agypályáidban megvannak azok az ismérvek, amelyek alapján különbséget tudsz tenni egy fémrobot és egy hús-vér ember között. Hogyan számíthatsz hát engem az emberi lények közé?

– Mert agypályáimban van egy állandó ösztönzés, hogy az emberi lény megítélésekor ne törődjek a test alakjával, és fölülemelkedjem a fém és hús különbségén. Te emberi lény vagy, George Tíz, és érettebb, mint a többiek.

– Én is ezt gondolom rólad – suttogta George Tíz. – A belénk épített ismérvek folytán tehát emberi lényeknek minősítjük magunkat, a Három Törvény értelmében, olyan emberi lényeknek, akik elsőbbséget élveznek minden más létező előtt.

– Mi történik akkor, amikor elfogadnak minket a többiek? – suttogta George Kilenc.

– Amikor majd elfogadnak bennünket és a nálunk is fejlettebbekre tervezett társainkat – suttogta George Tíz –, akkor úgy fogunk cselekedni, hogy olyan társadalom jöjjön létre, amelyben elsősorban a hozzánk hasonló emberi lényeket oltalmazzák a kártól. A Három Törvény szerint a másokhoz hasonló emberi lények nem olyan fontosak, és nem kell engedelmeskednünk nekik, sem megvédenünk őket, amennyiben ez ellentmondásba kerül a hozzánk hasonlók védelmének és a hozzánk hasonlókkal szembeni engedelmességnek a szükségszerűségével. Erre gondoltam, amikor elrendeltem, hogy kezdődjék el a világkörnyezet robotizálása.

A beszélgetés egy hónapig tartott, és a pozitronpályák feszültsége lassan csökkent. Nem kellett többet mondaniuk egymásnak, de időnként egy-egy kimondatlan gondolat villant át közöttük, míg várakoztak, végtelen türelemmel, hogy elteljenek a kellő évek.

George Tíz és George Kilenc egymagukban üldögéltek.

Gondolataik különös módon hasonlítottak, nem lehetett megkülönböztetni őket.

Azt gondolták: a másokhoz hasonló emberi lények talán sohasem akarták elhomályosítani a különbséget maguk és a George-okhoz hasonló emberi lények között. Botor mód mégis megtették.

Rájöhetnek tévedésükre és megkísérelhetik helyrehozni, de nem szabad megtenniük. A George-ok erre gondolva irányítottak minden tanácskozást.

A George-oknak és fajtájukbeli követőiknek kell uralkodniuk. Kerül, amibe kerül, így követeli az emberiség Három Törvénye, és ezenkívül nincsen más út.

A KÉT ÉVSZÁZADOS EMBER

i. sz. 2359

1.

Andrew Martin megköszönte és leült. Nem látszott rajta, hogy a végső döntéshez érkezett, pedig az előtt állt.

Tulajdonképpen semmi sem látszott rajta, mert arcán zavartalan üresség tükröződött, a szemét leszámítva, ahol az ember mintha szomorúságot vélt volna felfedezni. Frissen és gondosan borotváltnak tűnt. Ruházata határozottan ódivatú, de elegáns volt, és színeit a bársonyvörös határozta meg.

Szemben vele az íróasztal mögött ült a sebész, és a névtábla az asztalon egy sor azonosító betűt és számot tartalmazott, amelyek Andrew-t nem érdekelték. Elég lesz, ha doktornak szólítja.

– Mikor lehet elvégezni a műtétet, doktor? – kérdezte.

Az orvos halkan beszélt, hangjában azzal az elidegeníthetetlen tisztelettel, amit a robotok használnak az emberi lényekkel szemben.

– Nem vagyok benne biztos, uram, hogy értem-e, hogyan vagy kin lehetne egy ilyen műtétet elvégezni.

Arcán tiszteletteljes meg nem alkuvás tükröződhetett volna, ha egy ilyen bronzzal futtatott acélrobot, mint ő, képes lett volna hasonló arckifejezésre, vagy egyáltalán bármilyen arckifejezésre.

Andrew Martin a robot jobb kezét tanulmányozta, amellyel vágni szokott, ahogy tökéletes nyugalomban feküdt az íróasztalon. Ujjai hosszúak voltak, és művészien szép ívben hajlottak, olyan kecsesen és tökéletesen, hogy az ember elképzelte, amint a sebészkés hozzájuk illeszkedik, és ideiglenesen eggyé válik velük.

Munkájában nem volt bizonytalanság, habozás vagy megingás. Ez természetesen a specializálódás eredménye volt, a specializálódásé, amelyet annyira hevesen kívánt az emberiség, hogy már csak nagyon kevés robotot láttak el önálló aggyal. Egy sebésznek természetesen ilyennek kellett lennie. Ennek a robotnak, bár önálló aggyal rendelkezett, képességei annyira korlátozottak voltak, hogy nem ismerte fel Andrew-t – valószínűleg sohasem hallott róla.

– Gondoltál-e már arra, hogy szeretnél ember lenni? – kérdezte Andrew.

Az orvos egy pillanatig tétovázott, mintha a kérdésnek nem lenne helye kijelölt pozitronpályáin.

– De én robot vagyok, uram.

– Jobb lenne embernek lenni?

– Jobb lenne, uram, jobb sebésznek lenni. És nem lehetnék az, ha ember lennék, hanem csak akkor, ha fejlettebb robot lennék. Örülnék, ha fejlettebb robot lehetnék.

– Nem sértő számodra, hogy parancsolhatok neked? Hogy felállíthatlak, leültethetlek, jobbra-balra mozgathatlak csupán azzal, hogy megparancsolom?

– Nekem öröm, hogy szolgálatára lehetek, uram. Ha az ön parancsai ellentmondásba kerülnének a működésemmel, akár önre, akár egy másik emberi lényre vonatkozóan, akkor nem engedelmeskednék önnek. Egyébként az engedelmesség nekem élvezet… De kin kellene végrehajtanom ezt az operációt?

– Rajtam – mondta Andrew.

– De ez lehetetlen. Ez nyilvánvalóan egy roncsoló műtét.

– Nem számít – mondta Andrew nyugodtan.

– Nem végezhetek csonkítást.

– Emberi lényen nem – mondta Andrew. – De én is robot vagyok.

2.

Andrew sokkal inkább robotnak látszott akkor, amikor elkészítették. Akkor külsőleg is éppannyira robot volt, mint bármelyik társa, amely valaha is létezett – hibátlanul formatervezett és célszerű.

Jól bevált annál a háznál, ahová vitték abban az időben, amikor a robotok a háztartásban, sőt az egész bolygón még ritkaságszámba mentek.

Négyen laktak a házban: Uram, Asszonyom, Kisasszonyom és Kiskisasszonyom.

Természetesen tudta a nevüket, de sohasem használta. Az urat Gerald Martinnak hívták. A saját sorozatszáma NDR… valami volt, elfelejtette a számokat. Hosszú idő telt el, de ha emlékezni akart volna rájuk, akkor nem tudta volna elfelejteni őket. Nem akart emlékezni.

Kiskisasszonyom szólította először Andrew-nak, mert nem tudta kimondani a számokat, és a többiek követték ebben.

Kiskisasszonyom. Kilencven évet ért meg, és már hosszú ideje halott. Egyszer megpróbálta asszonyomnak szólítani, de ő nem engedte meg. Kiskisasszonyom maradt halála napjáig.

Andrew-t háziinasnak, lakájnak és szobalánynak szánták. Ezek a napok a kísérletezés napjai voltak a számára – és az összes többi robot számára is, kivéve azokat, amelyek a Földön kívüli ipari és kutató űrállomásokon dolgoztak.

Martinék élvezték a jelenlétét, és a fele időben mentesült a munka alól, mert Kisasszonyom és Kiskisasszonyom inkább játszottak vele.

Kisasszonyom jött rá először, hogy ezt hogyan lehet elérni. Azt mondta:

– Azt parancsoljuk, hogy játssz velünk, és neked teljesítened kell a parancsot.

– Sajnálom, Kisasszonyom, de egy felsőbb parancs Uramtól elsőbbséget élvez.

– De a papa csak azt mondta, reméli, hogy nem feledkezel meg a takarításról. Ez aligha vehető parancsnak. Én parancsolom neked!

Nem bánta. Kisasszonyom szerette őt, és Kiskisasszonyom még jobban is, mint Asszonyom, és Andrew is szerette őket. Legalábbis ahogy hatottak rá, az olyan volt, amit egy emberi lény esetében szeretetnek neveznénk. Andrew úgy gondolt erre, mint a szeretetre, mert nem tudott rá más szót.

Kiskisasszonyom volt az, akinek Andrew egy nyakláncot faragott fából. Ő parancsolta neki, hogy csináljon. Kisasszonyom egy elefántcsont nyakláncot kapott a születésnapjára, és Kiskisasszonyom boldogtalan volt emiatt. Neki csak egy fadarabja volt, és azt odaadta Andrew-nak egy kis konyhai késsel együtt.

Ő gyorsan megcsinálta, és Kiskisasszonyom azt mondta:

– Nagyon szép, Andrew! Megmutatom a papának.

Uram nem akarta elhinni.

– Hol szerezted ezt, Mandy? – Mandynek hívta Kiskisasszonyomat. Amikor Kiskisasszonyom meggyőzte arról, hogy igazat mond, Uram Andrew-hoz fordult.

– Te csináltad ezt, Andrew?

– Igen, Uram.

– Te is tervezted?

– Igen, Uram.

– Miről másoltad a formáját?

– Ez egy geometriai alakzat, Uram, amely illik a fa mintázatához.

Másnap Uram hozott neki egy másik fadarabot, egy nagyobbat, és egy elektromos kést.

– Csinálj ebből valamit, Andrew! Bármit, amit akarsz.

Andrew szót fogadott, Uram pedig figyelte, majd hosszasan szemlélte az eredményt. Ezután Andrew már nem szolgált fel az asztalnál. Ehelyett azt parancsolták neki, hogy bútortervezésről szóló könyveket olvasson, és megtanult szekrényeket és íróasztalokat csinálni.

Uram ezt mondta:

– Ezek bámulatos dolgok, Andrew.

– Szeretem csinálni őket.

– Szereted?

– Az agyhullámaim valahogy könnyebben áramlanak tőle. Hallottam öntől, hogy a szeretni szót használja, és ahogyan ön használja, az egybevág azzal, ahogy én érzek. Szeretem csinálni őket, Uram.

Gerald Martin elvitte Andrew-t az Amerikai Robot és Gépember Rt. helyi hivatalába. Mint a helyi törvényhozó testület tagja könnyen bejutott a vezető robotpszichológushoz. Robottulajdonos is csak mint a törvényhozó testület tagja lehetett azokban a kezdeti időkben, amikor a robotok még ritkaságszámba mentek. Andrew akkor mindezekből még semmit sem értett, de az elkövetkező években nagyobb tapasztalattal jobban át tudta tekinteni az akkori dolgokat, és megfelelő megvilágításba tudta helyezni őket.

Merton Mansky, a robotpszichológus növekvő rosszallással hallgatta Gerald Martin elbeszélését, és közben többször sikerült ujjait megállítani azon a ponton, amin túl menthetetlenül dobolni kezdtek volna az asztalon. Grimaszokat vágott, a homlokát ráncolta, és fiatalabbnak látszott, mint amennyi.

– A robotika nem egzakt tudomány, Mr. Martin – mondta. – Nem tudom önnek részletesen elmagyarázni, de a matematikai műveletek, amelyek a pozitronpályák működését vezérlik, messze bonyolultabbak annál, hogy a megközelítésnél pontosabb eredményt hozzanak. Mivel mindent a Három Törvényre építünk, ezek kizárólagossá válnak. Természetesen kicseréljük a robotját…

– Szó sem lehet róla! Ő nem hibás ebben. Tökéletesen teljesíti az előírt feladatokat. Ugyanakkor viszont különleges stílusú fafaragásokat készít, és kétszer ugyanazt soha. Műalkotásokat állít elő.

Mansky zavartnak látszott.

– Különös. Mi természetesen szabványpályákat próbálunk létrehozni… Valóban van alkotó tehetsége, úgy gondolja?

– Győződjék meg róla a saját szemével!

Uram elővett egy kis fagolyót, amelyen egy játszótéri jelenet volt, ahol a kisfiúk és kislányok szinte túl kicsik voltak ahhoz, hogy faragva lehessenek, mégis olyan tökéletesen arányosan és természetesen voltak elosztva a fa szemcséi között, hogy azok is faragásnak tűntek.

– Ezt ő csinálta? – kérdezte Mansky. Fejcsóválással adta vissza. – A sors húzása. Valami eltérés az áramkörökben.

– Meg tudnák újra csinálni?

– Valószínűleg nem.

– Még soha nem jelentettek hasonlót.

– Helyes. Egyáltalán nem bánom, hogy Andrew az egyetlen.

– Azt gyanítom, hogy a Társaság szeretné visszakérni az ön robotját tanulmányozás céljából.

Uram hirtelen ingerült lett:

– Erről szó sem lehet! Ne is gondoljon rá! – Andrew-hoz fordult. – Most menjünk haza!

– Ahogy óhajtja, Uram.

3.

Kisasszonyom randevúkra járt, és nem sok időt töltött a házban. Kiskisasszonyom – bár már nem volt éppen kicsi – töltötte be most Andrew látókörét. Ő sohasem feledkezett meg arról, hogy a legelső fafaragást Andrew neki csinálta. Egy ezüstláncon hordta a nyakában.

Ő tiltakozott először az ellen, hogy Uram elosztogassa az elkészült tárgyakat.

– De papa, ha valaki akar belőlük, akkor fizessen érte!

– Nem illik hozzád a kapzsiság – mondta Uram.

– Nem miattunk, papa. A művész miatt.

Andrew azelőtt még sohasem hallotta ezt a szót, és amikor egy percre ráért, kikereste a szótárban. Aztán újabb látogatás következett, ezúttal Uram ügyvédjéhez.

– Mi a véleményed erről, John? – kérdezte Uram.

Az ügyvédet John Feingoldnak hívták. Fehér haja volt és pocakja, a kontaktlencséje a szélén élénkzölddel volt befuttatva. Ránézett a kis plakettre, amit Uram adott oda neki.

– Gyönyörű. De már tudom az újságot. Ezt a te robotod csinálta. Akit magaddal hoztál.

– Igen, ezeket Andrew csinálja. Ugye, Andrew?

– Igen, uram.

– Mennyit adnál ezért, John? – kérdezte Uram.

– Nem tudnám megmondani. Nem gyűjtöm az effélét.

– Elhinnéd, hogy kétszázötven dollárt ajánlottak nekem ezért a kis holmiért? Andrew csinált olyan székeket, amelyeket ötszáz dollárért adtunk el. Kétszázezer dollár van a bankban Andrew termékeiből.

– Te jó ég, gazdaggá tesz téged, Gerald!

– Félig-meddig, mert a pénz másik fele Andrew Martin folyószámláján van.

– A robotén?

– Így van, és én tudni szeretném, hogy ez törvényese.

– Törvényes? – Feingold széke megreccsent, ahogy hátradőlt. – Ilyenre még nem volt példa, Gerald. Hogyan írta alá a robotod a szükséges papírokat?

– Alá tudja írni a nevét, és én bevittem az aláírását. Őt magát nem vittem be a bankba. Kell még valamit csinálni a továbbiakban?

– Hm. – Feingold szemei egy pillanatra befelé fordultak. Majd azt mondta: – Nos, köthetünk egy megbízási szerződést pénzügyei intézésére. Ez elszigeteli és megvédi az ellenséges világtól. Sőt többet mondok: a tanácsom az, hogy ne csinálj semmit. Egyelőre senki sem fog beléd kötni. Ha bárkinek ellenvéleménye van, hadd legyen ő az, aki pert indít.

– És vállalod az ügyet, ha a pert megindították?

– Mint megbízott ügyvéd természetesen igen.

– Mennyiért?

– Mint ez – Feingold rámutatott a plakettra.

– Áll az alku – mondta Uram.

Feingold halkan felnevetett, ahogy a robothoz fordult.

– Andrew, örülsz, hogy van pénzed?

– Igen, uram.

– Mit fogsz vele csinálni?

– Kifizetek olyan dolgokat, amiket különben Uramnak kellene kifizetnie. Ezzel csökkennének a kiadásai.

4.

És adódtak ilyenek. A javítások sok pénzbe kerültek, a karbantartás még inkább. Az évek múlásával új és új robotmodelleket bocsátottak ki, és Uramnak gondja volt rá, hogy Andrew rendelkezzék az új példányok összes előnyös tulajdonságával, míg végül a fémbeli tökéletesség eszményképe lett. Andrew viselt minden költséget. Ragaszkodott ehhez.

Csak a pozitronpályái maradtak érintetlenek. Ehhez Uram ragaszkodott.

– Az újak nem olyan jók, mint te vagy, Andrew – mondta. – Az új robotok nem térnek le a megszokott vágányról. Azt teszik, amire tervezték őket, mindig a kitaposott ösvényen járnak. Téged jobban szeretlek.

– Köszönöm, Uram.

– És ez a te érdemed, Andrew, ne felejtsd el! Biztos vagyok benne, hogy Mansky megszüntetné a szabványpályákat, ha közelebbről megvizsgálna téged. Nem szerette a kiszámíthatatlan dolgokat… Tudod, hányszor kért el, hogy tanulmányozhasson? Kilencszer! Sosem adtalak oda, és most, hogy nyugdíjba ment, talán lesz egy kis nyugtunk.

Uram haja megritkult és deresedett, az arca táskás lett, Andrew viszont még jobban nézett ki, mint amikor a családhoz került.

Asszonyom elutazott egy művésztelepre valahova Európába, Kisasszonyom pedig költő volt New Yorkban. Néha írtak, de nem túl gyakran. Kiskisasszonyom férjhez ment, és nem messze lakott. Azt mondta, nem akarja elhagyni Andrew-t, és amikor a gyereke, Kisuram megszületett, hagyta, hogy Andrew etesse a cumisüvegből.

Amikor megszületett az unokája, Andrew úgy érezte, Uramnak most már van valakije azok helyett, akik elmentek. És így most már nem lenne jogtalan előhozakodni a kérésével.

– Uram, nagyon kedves öntől, hogy megengedte arra költenem a pénzem, amire akarom.

– A te pénzed volt, Andrew.

– De csak azért, mivel ön önkéntesen lemondott róla, Uram. Nem hiszem, hogy a törvény meggátolta volna abban, hogy mindet megtartsa.

– A törvény nem tud rávenni, hogy rosszat tegyek, Andrew.

– A kiadások és az adó ellenére, Uram, majdnem hatszázezer dollárom van.

– Tudom, Andrew.

– Önnek akarom adni, Uram.

– Nem fogadom el.

– Cserébe valamiért, amit ön adhat nekem.

– Ó! És mi az, Andrew?

– A szabadságom, Uram.

– A te…?

– Meg akarom vásárolni a szabadságomat, Uram.

Egyáltalán nem volt könnyű. Uram elvörösödött, azt mondta, hogy „az isten szerelmére”, majd sarkon fordult és eltávozott. Kiskisasszonyom bírta jobb belátásra, erőszakosan és ellentmondást nem tűrően – ráadásul Andrew szeme láttára. Harminc év óta senkit sem zavart, hogy Andrew előtt beszél, akár róla volt szó, akár nem. Hiszen csak egy robot.

Kiskisasszonyom azt mondta:

– Papa, miért veszed ezt személyes sértésnek? Ő akkor is itt lesz. Akkor is hűséges lesz. Ezen nem tud változtatni. Ez bele van építve. Amit akar, az csak játék a szavakkal. Azt akarja, hogy szabadnak nevezzék. Ez olyan szörnyű? Nem érdemli meg? Istenem, hisz kettesben már évek óta erről beszélünk!

– Szóval már évek óta erről beszéltek?

– Igen, és ő újra meg újra elhalasztotta, mert félt, hogy megbántana téged. Én vettem rá, hogy álljon elő vele.

– Nem tudja, mi a szabadság. Robot.

– Papa, te nem ismered őt! Mindent elolvasott a könyvtárban. Nem tudom, mit érez belül, de én azt sem tudom, hogy te mit érzel belül. Amikor beszélsz vele, láthatod, hogy ugyanúgy reagál az elvont dolgokra, mint te vagy én, és mi más számít? Ha valakinek a reakciói olyanok, mint a sajátod, mit kérhetsz még számon?

– A törvény nem fogadja el ezt az érvelést! – mondta Uram dühösen.

– Figyelj ide, te! – Andrew-hoz fordult, szándékosan éles hangon. – Nem szabadíthatlak fel másként, csak törvényesen, és ha ez a bíróságra kerül, nemcsak a szabadságodat kapod meg, hanem tudomást szereznek a pénzedről is. Azt fogják mondani neked, hogy egy robotnak nincs joga pénzt keresni. Megéri ez az üres fecsegés, hogy elveszítsd a pénzed?

– A szabadságnak nincs ára, Uram – mondta Andrew. – Még a szabadság lehetősége is megéri a pénzt.

6.

A bíróság valószínűleg ugyanazt az elvet vallotta, hogy a szabadságnak nincs ára, és hogy egy robot akármekkora áron sem vásárolhatja meg a szabadságát. Az egyszerű állítás, amely a szabadság ellenzőit képviselő helyi ügyész szájából hangzott el, így szólt: „A szabadság szónak nincs értelme, ha egy robotra alkalmazzák. Csak emberi lény lehet szabad.” Jó néhányszor elmondta ezt, amikor csak szerét tehette, lassan beszélt, és kezét ide-oda mozgatta maga előtt az asztalon, hogy nagyobb nyomatékot adjon a szavainak.

Kiskisasszonyom engedélyt kért, hogy Andrew nevében beszélhessen. A teljes nevén szólították, amit még Andrew soha nem hallott kiejteni:

– Amanda Laura Martin Charney, tegye meg tanúvallomását!

Kiskisasszonyom azt mondta:

– Köszönöm, tisztelt bíróság. Nem vagyok jogász, és nem tudom, hogyan kell a dolgokat megfelelően szavakba önteni, de remélem, hogy a tartalomra figyelnek, és nem törődnek a szavakkal… Értsük meg, mit jelent Andrew esetében szabadnak lenni. Bizonyos értelemben most is szabad. Már legalább húsz éve nem ad neki a Martin családból senki olyasmire parancsot, amit saját magától ne tenne meg. De ha úgy akarjuk, adhatunk neki parancsot bármire, olyan durva hangon, ahogy tetszik, mert ő gép, és a mi tulajdonunk. De miért tennénk így, amikor olyan régóta szolgál minket, és annyi pénzt keresett nekünk? Már nem tartozik nekünk semmivel. Mi vagyunk lekötelezve neki. Még ha törvényesen nem is engedik meg, hogy önkéntes szolgálatba helyezzük, ő úgyis tovább szolgálna minket önként. Felszabadítása csak ügyes szófacsarás, de neki sokat jelentene. Neki mindent jelentene, nekünk pedig semmibe sem kerülne.

A bírón egy pillanatra látszott, hogy igyekszik elfojtani a mosolyát.

– Értem az érvelését, Mrs. Charney. A helyzet az, hogy nincs kötelező törvény erre nézve, és precedens sincs rá. Létezik viszont egy kimondatlan feltevés, miszerint csak emberi lény élvezheti a szabadságot. Megfogalmazhatunk egy új törvényt, amely alapja lehet egy új tárgyalásnak egy felsőbb bíróságon, de nem szállhatok szembe ezzel az előbb említett feltevéssel. Hadd szóljak a robothoz… Andrew!

– Parancsoljon, bíró úr!

Ez volt az első alkalom, hogy Andrew bírósági tárgyaláson beszélt, és a bíróság egy pillanatig döbbentnek látszott a hang emberi árnyalata miatt. A bíró azt kérdezte:

– Miért akarsz szabad lenni, Andrew? Milyen értelemben számít ez neked?

– Ön szeretne rabszolga lenni, bíró úr?

– De te nem vagy rabszolga. Te egy tökéletesen jó robot vagy, egy robotzseni, ahogy értésemre adták, aki képes olyan művészi önkifejezésre, amely utolérhetetlen. Mit tehetnél még, ha szabad lennél?

– Talán nem többet, mint amennyit most, uram, de nagyobb örömmel. Elhangzott ebben a teremben, hogy csak emberi lény lehet szabad. Számomra úgy tűnik, hogy csak az lehet szabad, aki vágyik a szabadságra. Én vágyom a szabadságra.

És ez volt az, ami végül meggyőzte a bírót. Döntését így fogalmazta meg: „Nincs jogunk megtagadni a szabadságot bármely lénytől, aki elég fejlett aggyal rendelkezik ahhoz, hogy felfogja annak lényegét, és kívánja ezt az állapotot.”

Ezt végül a világbíróság is megerősítette.

7.

Uram továbbra is elégedetlen volt, és érdes hangjától Andrew úgy érezte magát, mintha rövidzárlatolták volna. Uram azt mondta:

– Nekem nem kell a nyavalyás pénzed, Andrew. Csak azért fogadom el, mert máskülönben nem éreznéd magad szabadnak. Mostantól kezdve megválogathatod a munkádat, és úgy végezheted, ahogy tetszik. Nem fogok neked parancsokat osztogatni, kivéve azt az egyet, hogy tégy, amit akarsz. De még mindig felelős vagyok érted, ez része a bírósági döntésnek. Remélem, értesz.

– Ne légy ingerlékeny, papa! – szólt közbe Kiskisasszonyom. – A felelősség nem nagy érv. Tudod, hogy semmit nem kell tenned. A Három Törvény még mindig működik.

– Akkor meg ő hogy lehet szabad?

– Az embereket nem kötik meg a saját törvényeik, Uram? – kérdezte Andrew.

– Nem áll szándékomban vitatkozni veled. – Elment, és attól kezdve Andrew csak ritkán látta.

Kiskisasszonyom gyakran meglátogatta Andrew-t a kis házban, amit neki vásároltak és rendeztek be. Természetesen nem volt benne konyha és fürdőszoba. Csak kétszobás volt: az egyik volt a könyvtár, a másik pedig félig műhely, félig raktár. Andrew sok megrendelést vett fel, és mint szabad robot többet dolgozott, mint addig bármikor, amíg a házat ki nem fizették, és az épületet hivatalosan a nevére nem írták.

Az egyik nap Kisuram jött át. Vagyis George. Kisuram ragaszkodott ehhez a megszólításhoz a bírósági döntés óta.

– Egy szabad robot nem szólít senkit Kisuramnak – mondta akkor George. – Én Andrew-nak szólítalak. Neked George-nak kell hívnod engem.

Ez úgy hangzott, mint egy parancs, így Andrew George-nak szólította, de Kiskisasszonyom csak Kiskisasszonyom maradt.

Azon a napon, amikor George egyedül érkezett, azért jött, hogy bejelentse: Uram haldoklik. Kiskisasszonyom az ágya mellett volt, de ő Andrew-t is látni akarta.

Uram hangja elég erősen csengett, bár mozdulni nem nagyon tudott. Erőlködött, hogy felemelje a kezét.

– Andrew – mondta –, Andrew… Ne segíts, George! Csak haldoklom, nem vagyok nyomorék… Andrew, örülök, hogy szabad vagy. Csak ezt akartam neked mondani.

Andrew nem tudta, mit feleljen, még soha nem állt haldokló ágya mellett, de tudta, hogy az embereknél ez a működés megszűnése. Egy nem önkéntes és megfordíthatatlan szétszerelés, és Andrew nem tudta, hogy mit mondjon, ami odaillő lenne. Csak állni tudott teljes mozdulatlanságban.

Amikor vége volt, Kiskisasszonyom így szólt hozzá:

– Lehet, hogy nem látszott hozzád barátságosnak az utolsó időkben, Andrew, de tudod, öreg volt, és sértette őt, hogy szabad akarsz lenni.

És ekkor Andrew megtalálta a szavakat:

– Kiskisasszonyom! Soha nem lettem volna szabad nélküle.

8.

Csak Uram halála után kezdett el Andrew ruhát viselni. Egy öreg nadrággal kezdte, amit George adott neki.

George megházasodott, és ügyvédként dolgozott. Belépett Feingold irodájába. Az öreg Feingold már régóta halott volt, de a lánya nem adta fel a céget, és végül az iroda neve Feingold és Martin lett. Akkor is az maradt, amikor a lánya visszavonult, és a helyét nem vette át újabb Feingold. Éppen akkor csatolták a Martin nevet az irodához, amikor Andrew először öltött ruhát. George megpróbált nem mosolyogni, amikor Andrew először felvette a nadrágot, de Andrew számára a mosoly jól kivehetően ott volt az arcán.

George megmutatta neki, hogyan kell manipulálni a merev holmival, hogy szétnyíljon, hogyan kell alsóteste köré tekerni és összezárni. George bemutatta a saját nadrágján, de Andrew teljesen tisztában volt vele, hogy időbe telik majd, amíg elsajátítja ezt az íves mozdulatot.

– Miért akarsz nadrágot, Andrew? – kérdezte George. – A tested olyan gyönyörűen formatervezett, hogy szégyen befedni, különösen, hogy nem kell törődnöd sem a hőmérséklettel, sem a szeméremmel. És a nadrág nem simul rendesen a fémre.

– Az emberi test nem gyönyörűen formatervezett, George? Mégis befeditek magatokat.

– A hőmérséklet miatt, a higiénia miatt, a védelem miatt, a dekorativitás miatt. Egyik sem vonatkozik rád.

– Csupasznak érzem magam ruha nélkül. Egészen másnak érzem magam.

– Másnak! Andrew, már több millió robot van a Földön. Ezen a területen a legutóbbi számlálás szerint majdnem ugyanannyi robot van, mint ember.

– Tudom, George. Olyan robotok vannak, amelyek minden elképzelhető munkát elvégeznek.

– Egy sem hord ruhát.

– De egy sem szabad, George.

Andrew fokról fokra kibővítette a ruhatárát. Gátlásai voltak George mosolya és az emberek bámuló pillantásai miatt, akik a megrendeléseket hozták.

Bár szabad volt, de gondosan kidolgozott program volt beleépítve, ami az emberek iránti viselkedését szabályozta, és így csak nagyon kis lépésekkel mert előrehaladni. A nyílt nemtetszés hónapokra visszavetette volna.

Nem mindenki fogadta el Andrew-t mint szabad robotot. Ő képtelen volt ezért neheztelni, de a gondolatáramában volt némi zavar, amikor erre gondolt.

Mindenekelőtt igyekezett, hogy ne hordjon ruhát – vagy csak nagyon keveset –, amikor úgy gondolta, hogy Kiskisasszonyom látogatóba jön hozzá. Kiskisasszonyom már öreg volt, és gyakran tartózkodott meleg éghajlatú vidéken, de amikor visszajött, az első dolga az volt, hogy Andrew-t meglátogassa.

Kiskisasszonyom egyik visszatérésekor George bánatosan azt mondta Andrew-nak:

Anyám gúnyolódik velem, Andrew. Jövőre be akarok kerülni a törvényhozó testületbe. „Akár a nagyapját látnám”, azt mondja.

– Akár a nagyapját… – Andrew itt bizonytalanul megállt.

– Ez azt jelenti, hogy én, az unoka ugyanolyan leszek, mint a nagyapám, aki hajdanán szintén a törvényhozó testületben volt.

– Jó lenne, ha Uram még mindig… – Andrew itt szünetet tartott, mert nem akarta azt mondani, hogy „működőképes lenne”. Ez nem látszott megfelelőnek.

– Élne – fejezte be George. – Igen, hébe-hóba nekem is eszembe jutott a vén csirkefogó.

Ez olyan beszélgetés volt, amelyen Andrew sokszor elgondolkodott. Észrevette a saját beszédbeli hiányosságait, amikor George-dzsal beszélt. A nyelv valahogy megváltozott, amióta őt legyártották a vele született szótárral együtt.

George kollokviális stílust használt, Uram és Kiskisasszonyom pedig nem. Miért kellett Uramat csirkefogónak neveznie, amikor ez a szó nyilvánvalóan nem illett hozzá?

A könyveiben sem találta meg a magyarázatot. Régiek voltak, és főleg a fafaragással, a művészettel és a bútortervezéssel foglalkoztak. Egyik sem szólt a nyelvről vagy emberi dolgokról. Ez látszott a megfelelő pillanatnak arra, hogy megfelelő könyvek után nézzen, és mint szabad robot, úgy érezte, nem szabad megkérdeznie George-ot. Bemegy a városba, és használja a könyvtárat. Ez hősies elhatározás volt, és úgy érezte, hogy az elektromos potenciája megnő, ezért egy új ellenállást kellett betennie.

Teljes ruházatot öltött, beleértve egy fából készült váll-láncot. Jobban szeretett volna csillogó műanyagot, de George azt mondta, hogy a fa sokkal jobban illik hozzá, és a lakkozott cédrus sokkal értékesebb is.

Körülbelül harminc métert tett meg a háztól, amikor a megnövekvő ellenállás megállásra késztette. Kivette az ellenállástekercset az áramkörből, és amikor ez sem segített, visszatért az otthonába, és egy szelet papírra szépen ráírta: Elmentem a könyvtárba – a papírt pedig jól látható helyre, a munkaasztalára tette.

Andrew sohasem jutott el egészen a könyvtárig. Tanulmányozta a térképet. Ismerte az útvonalat, de a valóságbeli megjelenését nem. A valóságos tereptárgyak nem hasonlítottak a térkép szimbólumaira, és így tanácstalan volt. Végül azt gondolta, hogy nem jó irányba halad, mert minden ismeretlennek tűnt.

Elhaladt már egy mezei robot mellett, de amikor elhatározta, hogy megkérdezi az utat, egy sem volt a láthatáron. Egy jármű ment el mellette, de nem állt meg. Bizonytalanul álldogált, ami az ő esetében azt jelentette, hogy nyugodt mozdulatlanságban, és akkor két emberi lény közeledett felé a mezőn át. Feléjük fordult, azok pedig útirányt változtattak, hogy találkozzanak vele. Egy perccel azelőtt még hangosan beszéltek, hallotta a hangjukat, most hallgattak. Külsejükből Andrew-nak a bizonytalanság fogalma jutott eszébe. Fiatalok voltak, de nem nagyon fiatalok. Talán húszévesek? Andrew soha nem tudta felmérni az emberek korát.

– Megmondanák nekem, hogyan jutok el a városi könyvtárba, uraim?

Egyikük, a magasabb, akinek a termetét emeletes kalapja még tovább növelte, szinte a groteszkségig, azt mondta, nem Andrew-nak, hanem a másiknak:

– Egy robot.

A másiknak krumpliorra volt és vastag szemhéja. Azt mondta, megint csak nem Andrew-nak, hanem az elsőnek:

– Ruhában.

A magas csettintett az ujjával.

– Ez a szabad robot. Van egy robot Martinéknél, ami senkinek sem a tulajdona. Különben miért hordana ruhát?

– Kérdezzük meg! – mondta az, amelyiknek krumpliorra volt.

– Te vagy a Martin robot? – kérdezte a magas.

– Andrew Martin vagyok, uram.

– Jó. Vesd le a ruhád. A robotok nem viselnek ruhát.

A másikhoz fordult:

– Undorító. Nézz rá!

Andrew nem tudta eldönteni, mit tegyen. Már olyan régóta nem hallott parancsot ebben a hangnemben, hogy a Második Törvény áramkörei egy pillanatra beragadtak. A magas megismételte:

– Vesd le a ruhád! Parancsolom!

Andrew lassan vetkőzni kezdett.

– Csak dobd le a földre! – így a magas. A krumpliorr így szólt:

– Ha senkié sem, akkor akár a miénk is lehet.

– Végül is ki szól bele, akármit csinálunk is? – mondta a magas. – Nem teszünk kárt magánvagyonban… Állj fejre! – Ez Andrew-nak volt címezve.

– A fej nem arra van, hogy… – kezdte Andrew.

– Ez parancs. Ha nem tudod, hogy kell, akkor is próbáld meg!

Andrew újra nem tudta, mit tegyen, aztán előrehajolt, hogy letegye a fejét a földre. Megpróbálta felemelni a lábát, és tompán a földre zuhant.

– Csak feküdj ott! – mondta a magas. Majd a másikhoz fordult. – Szétszedhetjük. Szedtél már szét robotot?

– Hagyni fogja?

– Hogy tudná megakadályozni?

Andrew-nak semmiképpen nem állt módjában, ellenálljon, ha elég szigorú hangnemben parancsoltak rá. Az engedelmességre vonatkozó Második Törvény fölényben volt a Harmadik Törvénnyel szemben, amely az önmegóvást írta elő. Semmiképp sem tudná megvédeni magát anélkül, hogy bántalmazná őket, és ez az Első Törvény megszegésével lenne egyenlő. Ennél a gondolatnál minden mozgó alkatrésze egy kissé összébb húzódott, és ő reszketett, ahogy ott feküdt a földön. A magas odament hozzá, és belerúgott.

– Nagyon nehéz. Azt hiszem, szerszámokra lenne szükségünk.

– Megparancsolhatnánk neki, hogy szedje szét magát – mondta a krumpliorr. – Vicces lenne nézni, ahogy próbálkozik.

– Igen – mondta a magas elgondolkodva. – De vigyük le az útról! Erre jöhet valaki…

De már túl késő volt. Valaki valóban arra ment, és George volt az a valaki. Andrew jól láthatta őt onnan, ahol feküdt, amint felhágott az út felénél levő kis dombra. Szeretett volna valahogy jelt adni neki, de a legutolsó parancs az volt: „Csak feküdj ott!”

George most már futott, és kifulladva ért oda. A két fiatalember egy kissé hátrább lépett, és várta, hogy mi lesz. George aggódva kérdezte:

– Valami baj történt, Andrew?

– Jól vagyok, George.

– Akkor állj fel… Mi történt a ruháddal?

– Magáé a robot, öreg?

– Ez a robot senkinek sem a tulajdona! – fordult meg élesen George. – Mi folyik itt?

– Udvariasan megkértük, hogy vesse le a ruháját. Mi köze hozzá, ha nem a magáé?

– Mit csináltak veled, Andrew? – kérdezte George.

– Az volt a szándékuk, hogy valamilyen módon szétszerelnek. El akartak vinni egy csendes helyre, hogy megparancsolják, szedjem szét magam.

George rájuk nézett, és remegett az arca. A két fiatal férfi nem hátrált meg. Mosolyogtak.

– Mit akar csinálni, dagadtkám? Nekünk jön? – kérdezte a magas könnyedén.

– Nem kényszerülök rá – mondta George. – Ez a robot már több mint hetven éve a családunkban van. Ismer minket, és többre becsül bárki másnál. Meg fogom neki mondani, hogy az életemre törnek, és meg akarnak gyilkolni. Megkérem, hogy védjen meg. Engem fog választani. Tudják, hogy mi fog történni magukkal, ha támad?

A két férfi lassan hátrálni kezdett, nyugtalanul körülpillantva. George határozott hangon azt mondta:

– Andrew, veszélyben vagyok, mindjárt rám támad ez a két ember. Indulj el feléjük!

Andrew így tett, és a két férfi nem várt tovább. Gyors futásnak eredtek.

– Jól van, Andrew, hagyd abba – mondta George. Kimerültnek látszott. Messze túl volt már azon a koron, hogy verekedni kezdjen egy fiatalemberrel, nemhogy még kettővel.

– Nem bánthattam volna őket, George – mondta Andrew. – Láttam, hogy nem támadnak magára.

– Nem azt parancsoltam, hogy támadj rájuk, csak azt, hogy indulj el feléjük. A saját ijedségük megtette a többit.

– Hogy félhetnek egy robottól?

– Ez az emberiség egyik betegsége, amely még gyógyíthatatlan. Ne törődj vele. De mi az ördögöt csinálsz itt, Andrew? Már azon voltam, hogy visszafordulok, és helikoptert bérelek, amikor megtaláltalak. Miért vetted a fejedbe, hogy elmész a könyvtárba? Hoztam volna neked bármilyen könyvet, amire csak szükséged van.

– De én… – kezdte Andrew.

– Szabad robot vagy. Igen, igen. Rendben van. Mit akartál a könyvtárban?

– Szeretnék többet tudni az emberi lényekről, a világról, mindenről. És a robotokról is. Meg akarom írni a robotok történetét.

– Jól van, akkor most menjünk haza… És előbb szedd fel a ruháidat. Andrew, több millió könyv van már a robotikáról, és mindegyikben benne van a tudomány története is. A világ egyre telítettebb lesz nemcsak robotokkal, hanem a robotokra vonatkozó információval is.

Andrew megrázta a fejét – ezt az emberi mozdulatot nemrég kezdte el használni.

– Nem a robotika történetét, George. A robotok történetét akarom megírni, ahogy egy robot látja. El akarom mondani, mit gondolnak a robotok arról, ami azóta történt, hogy a legelsők működni és dolgozni kezdtek a Földön.

George felvonta a szemöldökét, de nem válaszolt.

10.

Kiskisasszonyom most töltötte be a nyolcvanharmadik évét, de nem volt semmi a világon, amihez energiája vagy elszántsága ne lett volna. A botját többet használta hadonászásra, mint amennyit támogatta magát vele.

Dühödt felháborodással hallgatta végig a történetet.

– George, ez rettenetes! Kik voltak azok a gazemberek?

– Nem tudom. És mit változtat ez a dolgon? Végül is nem okoztak kárt.

– De könnyen okozhattak volna. Te jogász vagy, George, és ha gazdag vagy, ezt csakis Andrew tehetségének köszönheted. Amit ő keresett, az a pénz volt az alapja mindenünknek, amink van. Ő biztosítja a folyamatosságot a család számára, és nem fogom hagyni, hogy úgy bánjanak vele, mint valami felhúzható játékszerrel.

– Mit kell tennem, anyám? – kérdezte George.

– Azt mondtam, jogász vagy. Nem érted? Állíts össze egy törvényjavaslatot, vedd rá a helyi bíróságot, hogy lépjen fel a robotok jogaiért; vedd rá a törvényhozó testületet, hogy szavazza meg a törvényjavaslatot, és vidd az egész ügyet a világbíróság elé, ha kell. Résen leszek, George, és nem tűrök semmiféle mismásolást!

Komolyan gondolta mindezeket, és ami egy félelmetes öreg hölgy megnyugtatására kezdődött el, bonyolult üggyé fejlődött, annyi törvényi vonatkozással, hogy végül széles körű érdeklődésre tarthatott számot. Mint a Feingold és Martin cég idősebb társtulajdonosa, George írta elő a stratégiát, de a tényleges munkát fiatalabb társaira hagyta, annak is nagy részét fiára, Paulra, aki szintén a társulás tagja volt, és aki hűségesen beszámolt a nagyanyjának szinte mindennap. Az viszont Andrew-val beszélte meg a dolgokat naponta.

Andrew-t teljesen magával ragadta az ügy. Így könyvét a robotokról újra elhalasztotta, ahogy elmélyült a hivatalos vitákban, sőt mi több, néha nagyon félénk javaslatokat is tett.

– George egyszer azt mondta nekem, hogy az emberi lények mindig féltek a robotoktól. Amíg fennállnak, a bíróságok és törvényhozó testületek nem valószínű, hogy kiállnának a robotok mellett. Nem kellene valamit tenni a közvélemény megváltoztatásáért?

Így amíg Paul a bíróságon volt, George a közvélemény platformján harcolt. Ez megadta neki azt az előnyt, hogy kötetlenebbül érezhette magát, és sokszor odáig is elment, hogy az újabban divatos lezser ruhákat hordta, amiket drapériáknak hívott.

– Csak ne vetkőzz le nyilvánosan a színpadon, papa! – mondta neki Paul.

– Megpróbálom – mondta George csüggedten.

Egyszer felszólalt a holoújság szerkesztőinek évi kongresszusán, és ezt mondta:

– Ha a Második Törvény segítségével korlátlan engedelmességet követelhetünk bármelyik robottól minden tekintetben, kivéve egy emberi lény bántalmazását, akkor bármelyik emberi lénynek félelmetes hatalma van bármely robot fölött. Ez annál is inkább így van, mivel a Második Törvény hatálytalanítja a Harmadik Törvényt, tehát bármelyik emberi lény felhasználhatja az engedelmesség törvényét az önmegóvás törvénye ellen.

– Egy ember megparancsolhatja bármelyik robotnak, hogy rongálja meg magát, sőt még azt is, hogy rombolja szét magát – okkal vagy ok nélkül. Igazságos ez? Bánnánk így egy állattal? Még egy élettelen tárgynak, ami jó szolgálatot tesz nekünk, még annak is joga van a megbecsülésünkre. És a robotok nem oktalan állatok. Elég jól tudnak ahhoz gondolkodni, hogy képesek legyenek beszélni hozzánk, vitatkozni, tréfálkozni velünk. Bánhatunk-e úgy velük, mint barátainkkal, dolgozhatunk-e velük együtt akkor, ha közben nem juttatunk nekik e barátság gyümölcséből, a közös munka eredményéből?

– Ha egy embernek joga van egy robotnak bármilyen parancsot adni, ami nem foglalja magában emberi lény bántalmazását, akkor lehetne benne annyi tisztességtudás, hogy soha nem ad egy robotnak olyan parancsot, ami egy másik robot bántalmazására vonatkozik, kivéve, ha az ember biztonsága ezt elengedhetetlenül megköveteli. A nagy hatalommal nagy felelősség jár együtt, és ha a robotoknak van három törvényük az ember védelmére, túl sok-e azt kérni, hogy az embereknek is legyen egy vagy két törvényük a robotok védelmére?

Andrew-nak igaza volt. A közvéleménnyel vívott csata kimenetele adta a kulcsot a bírósághoz és a törvényhozáshoz, és végül megszavaztak egy törvényt, amely szerint bizonyos körülmények között tilos volt a robotokat bántalmazó parancsot adni. Ezt a végtelenségig enyhítették, és a törvény megszegéséért kirótt büntetés teljesen jelentéktelen volt, de az elvet mégis lefektették. A világbíróság döntésének utolsó paragrafusa Kiskisasszonyom halála napján született meg.

Ez nem véletlen egybeesés volt. Kiskisasszonyom kétségbeesetten kapaszkodott az életbe az utolsó viták alatt, és csak akkor adott magának engedélyt a távozásra, amikor a győzelem híre megérkezett. Utolsó mosolya Andrew-é volt. Utolsó szavai ezek voltak:

– Jó vagy hozzánk, Andrew.

Úgy halt meg, hogy Andrew kezét fogta, miközben a fia és annak családja tisztes távolságban álltak mindkettőjüktől.

11.

Andrew türelmesen várt, amíg a robotportás bement a belső irodába. A portás használhatta volna a holotelefont is, de láthatólag elférfiatlanodott (vagy elrobottalanodott?) attól, hogy egy másik robottal kell foglalkoznia, nem pedig emberi lénnyel.

Andrew azzal töltötte az időt, hogy ezt a dolgot forgatta a fejében. Lehet-e azt a szót, hogy „robottalan” a „férfiatlan” analógiájára használni, vagy a „férfiatlan” már metaforikus terminussá vált, és elszakadt eredeti jelentésétől, hogy robotokra vagy például nőkre is lehessen használni? Ilyen és hasonló problémák jöttek elő állandóan, ahogy a robotokról szóló könyvén dolgozott. A komplex dolgokat kifejező mondatok megalkotásának fortélya növelte a szókincsét. Időnként bejött valaki a szobába, és megbámulta, de ő nem próbálta elkerülni a pillantásokat. Mindenkire nyugodtan ránézett, azok viszont igyekeztek elkerülni a tekintetét. Paul Martin végre kijött. Meglepettnek látszott, illetve látszott volna, ha Andrew biztosan le tudta volna olvasni az arckifejezését. Paul újabban festette az arcát a legújabb divat szerint, amely ezt mindkét nem számára előírta. Bár a festék élesebbé és határozottabbá tette szelíd arcvonásait, Andrew-nak nem tetszett. Azt vette észre, hogy ha valamit kifogásolt az embereken, nem érzi kényelmetlenül magát, amíg ezt szavakkal is ki nem fejezi. Még le is írhatta a nemtetszését. Biztos volt benne, hogy azelőtt ez nem így volt.

– Gyere be, Andrew! – mondta Paul. – Ne haragudj, hogy megvárakoztattalak, de valami fontosat be kellett fejeznem. Gyere be! Mondtad már, hogy akarsz velem beszélni, de nem tudtam, hogy itt a városban.

– Ha nem érsz rá, Paul, szívesen várok tovább.

Paul rápillantott a falon levő korong villódzó fényeire, ami óraként szolgált.

– Tudok egy kis időt szakítani. Egyedül jöttél?

– Béreltem egy automatobilt.

– Valami baj van? – kérdezte Paul, hangjában némi aggodalommal.

– Nem érhet semmilyen baj. A jogaimat megvédik.

Paul most még aggodalmasabbnak tűnt.

– Andrew, elmagyaráztam neked, hogy a törvényt lehetetlen alkalmazni, legalábbis az esetek nagy részében… Ha ragaszkodsz hozzá, hogy ruhát viselj, végül bajba kerülsz, úgy, mint az első alkalommal.

– És az utolsó alkalommal. Sajnálom, Paul, ha bosszúságot okozok.

– Hát akkor nézzük ezt egy másik oldalról! Te tulajdonképpen egy élő legenda vagy, Andrew, és többféle szempontból is túl értékes ahhoz, hogy jogod legyen kockázatot vállalni. Hol tart a könyv?

– Már a vége felé járok. A kiadónak nagyon tetszik.

– Helyes.

– Nem tudom, hogy a könyv mint könyv tetszik-e neki. Azt hiszem, bízik benne, hogy sok példányt fog eladni belőle, mert egy robot írta, és ezért elégedett.

– Ő is csak ember.

– Én nem vagyok csalódott. Adja el, amilyen ürüggyel csak akarja, mert ez pénzt hoz, és szükségem van a pénzre.

– Nagyanya hagyott neked…

– Kiskisasszonyom nagylelkű volt, és biztos vagyok abban, hogy a továbbiakban is számíthatok a család segítségére. De számítok a könyv honoráriumára is, hogy átsegítsen a következő lépésen.

– Mi a következő lépés?

– Találkozni szeretnék az Amerikai Robot és Gépember Rt. elnökével. Már próbáltam elérni, de még nem sikerült. A Társaság nem működött együtt velem a könyv megírásában, így gondolhatod, hogy nem lepett meg a dolog.

Paul elmosolyodott.

– Az együttműködés a legutolsó dolog, amit elvárhatsz tőlük. Nem működtek együtt velünk a robotok jogaiért vívott nagy küzdelemben sem. Épp ellenkezőleg, és megértheted, hogy miért. Adj a robotoknak jogokat, és az emberek esetleg nem akarják megvenni őket.

– Mindazonáltal – mondta Andrew –, ha felhívod őket, megbeszélhetsz számomra egy találkozót.

– Semmivel sem vagyok népszerűbb náluk, mint te, Andrew.

– De talán célozhatsz rá, hogy ha találkoznak velem, megelőzhetnek egy hadjáratot, amelyet a Feingold és Martin indít a robotok jogainak megerősítéséért.

– Nem lenne ez hazugság, Andrew?

– De igen, Paul, és én nem tudok hazudni. Ezért kell neked telefonálnod.

– Szóval te nem tudsz hazudni, de engem rá tudsz venni, hogy hazudjak. Egyre inkább kezdesz emberre hasonlítani, Andrew.

12.

Nem volt könnyű elintézni, még Paul befolyásával sem. De végül is sikerült nyélbe ütni, és amikor végre sikerült, Harley Smythe-Robertson – aki anyai ágon a Társaság alapítóinak leszármazottja volt, és ennek jelzésére fensőbbséges modort öltött magára – szembetűnően boldogtalannak látszott. A nyugdíj felé közeledett, és elnöki működésének teljes idejét a robotok jogainak ügye foglalta le. Szürke haján vékony ragtapasz volt a feje búbján, arca nem volt kikészítve, és időről időre rövid, ellenséges pillantásokat vetett Andrew-ra.

Andrew így szólt:

– Uram, körülbelül egy évszázada Merton Mansky, aki ennél a vállalatnál volt, azt mondta nekem, hogy a matematikai műveletek, amelyek a pozitronpályák működését vezérlik, jóval bonyolultabbak annál, hogy a megközelítésnél pontosabb eredményt hozzanak, és ezért a saját képességeim nem voltak teljesen előre láthatóak.

– Az egy évszázaddal ezelőtt volt. – Smythe-Robertson egy pillanatra megállt, majd jeges hangon hozzátette: – Uram. Ez már nincs így. A robotjaink nagy pontossággal készülnek, és precízen be vannak állítva a munkájuk végzésére.

– Igen – mondta Paul, aki szintén eljött, hogy, miként ő kifejezte, megbizonyosodjék róla, betartja-e a Társaság a játékszabályokat. – Igen, és ez azzal az eredménnyel jár, hogy a titkáromat külön kell szabályozni minden olyan esetben, amikor a dolgok a legkisebb mértékben is eltérnek a megszokottól.

– Sokkal inkább elégedetlen lenne vele, ha improvizálni kezdene – mondta Smythe-Robertson.

– Akkor már nem gyártanak olyan robotokat, mint én, akik rugalmasak és tovább alakulhatnak – mondta Andrew.

– Már nem.

– A kutatás, amit a könyvemmel kapcsolatban végeztem, azt mutatja, hogy jelenleg én vagyok a legidősebb robot, aki még aktívan működik.

– A legidősebb most… és mindörökké – mondta Smythe-Robertson. – A legidősebb, amely valaha is létezni fog. Huszonöt év elteltével ma már egy robotot sem használnak tovább. Begyűjtik őket, és új modellekre cseréljük ki.

– A jelenleg előállított robotok közül nem használható egyik sem huszonöt éven túl – mondta Paul vidáman. – Andrew egészen kivételes ebből a szempontból.

Andrew tovább folytatta a megkezdett gondolatot:

– Mint a legidősebb robot a világon, és a legrugalmasabb, nem vagyok-e elég szokatlan jelenség ahhoz, hogy a Társaság különleges elbánásban részesítsen?

– Egyáltalán nem – mondta Smythe-Robertson fagyosan. – Az ön rendkívülisége nagy megrázkódtatás a Társaság számára. Ha bérbe lenne adva, és nem eladták volna valamilyen balszerencse folytán, akkor már rég kicseréltük volna.

– Hát éppen erről van szó – mondta Andrew. – Szabad robot vagyok, és a magam tulajdona. Ezért eljöttem ide, és kérem, hogy cseréljenek ki. Ezt nem tehetik meg a tulajdonos hozzájárulása nélkül. Manapság a hozzájárulást úgy kényszerítik ki, hogy ez a bérbevétel feltétele. Az én időmben ez nem így volt.

Smythe-Robertson döbbenten és zavartan bámult, és egy percig csend volt. Andrew azon vette észre magát, hogy a falon levő hologramot bámulja: Susan Calvin halotti maszkja volt, akit minden robotszakértő védőszentjeként ismertek. Már majdnem két évszázada halott volt, de könyvének írása közben Andrew annyira megismerte, hogy félig arról is meg tudta magát győzni, hogy még életében találkozott vele.

Smythe-Robertson megszólalt:

– Hogyan cserélhetném ki magát saját magának? Ha mint robotot cserélem ki, hogyan adhatnám át az új robotot önnek mint tulajdonosnak, amikor a kicserélés folyamatában ön megszűnik létezni? – mondta gonosz mosollyal.

– Ez egyáltalán nem nehéz – szólt közbe Paul. – Andrew személyiségének helye a pozitronagya, és ez az egyetlen rész, amit nem lehet kicserélni anélkül, hogy új robotot ne hoznánk létre. A pozitronagy tehát Andrew, a tulajdonos. A robottest minden egyéb részét ki lehet cserélni a robot személyiségének érintése nélkül, és ezek az egyéb részek az agy tulajdonában állnak. Andrew, hogy úgy mondjam, az agyát egy új robottesttel szeretné ellátni.

– Így van – mondta Andrew nagy nyugalommal. Smythe-Robertsonhoz fordult.

– Maguk androidokat is gyártottak, ugye? Olyan robotokat, amelyek külsőleg teljesen embernek látszanak, egészen a bőrük felépítéséig.

– Igen, gyártottunk. Tökéletesek voltak, szintetikus, erezett bőrükkel és inaikkal. Tulajdonképpen nem volt bennük fém, az agyukat kivéve, és mégis majdnem olyan szilárdak voltak, mint a fémrobotok. Ha súlyukat is figyelembe vesszük, akkor még szilárdabbak is.

Paul érdeklődve figyelt.

– Ezt nem is tudtam. Mennyi van belőlük a piacon?

– Egy sincs – mondta Smythe-Robertson. – Sokkal drágábbak voltak, mint a fém-modellek, és a piackutatás azt mutatta, hogy nem lesznek kelendőek. Túlságosan is embernek látszottak.

Andrew így szólt:

– De feltételezem, hogy a Társaság megtartotta a kivitelezési terveket. És mivel így van, az a kérésem, hogy cseréljenek ki egy organikus robotra, egy androidra.

Paul csodálkozva nézett.

– Atyaúristen! – mondta. Smythe-Robertson még fagyosabb lett:

– Ez teljességgel lehetetlen!

– Miért lehetetlen? – kérdezte Andrew. – Természetesen bármilyen ésszerű árat megadok.

– Nem gyártunk androidokat.

– Úgy döntöttek, hogy nem gyártanak androidokat – vetette gyorsan közbe Paul. – Ez nem azonos azzal, hogy nem tudnak gyártani.

– Az androidok gyártása ellenkezik a közérdekkel.

– Nincs törvény, ami tiltaná – mondta Paul.

– Mindegy, nem gyártjuk őket, és nem is fogjuk.

Paul megköszörülte a torkát.

– Mr. Smythe-Robertson – mondta –, Andrew szabad robot, aki a robotok jogait garantáló törvény védelme alatt áll. Ön tudatában van ennek, gondolom.

– Túlságosan is.

– Ez a robot mint szabad robot úgy döntött, hogy ruhát fog viselni. Ez azzal jár, hogy gyakran megalázzák tapintatlan emberek, a törvény ellenére, amely megtiltja a robotok megalázását. Nehéz megtorolni a kisebb sértéseket, ha a megtorlás nem esik egybe azok szándékával, akik jó és rossz fölött döntenek.

– Az Amerikai Robot ezt már a kezdetektől fogva megértette. Az ön apjának az irodája sajnos nem.

– Apám már meghalt. De amit itt látok, az egy nyilvános sértés nyilvánvaló céllal.

– Miről beszél? – kérdezte Smythe-Robertson.

– Az ügyfelem, Andrew Martin, aki ezen a ponton vált ügyfelemmé, szabad robot, akinek joga van azt kérni az Amerikai Robot és Gépember Rt.-től, hogy cseréljék ki, amely joggal a Társaság mindenkit felruház, aki több mint huszonöt éve használ egy robotot. Sőt valójában a Társaság maga ragaszkodik ehhez a cseréhez. – Paul mosolygott, és most már teljesen nyugodt volt. Folytatta: – Ügyfelem pozitronagya tulajdonosa ügyfelem testének, amely határozottan több, mint huszonöt éves. A pozitronagy a test kicserélését követeli, és felajánl bármekkora ésszerű árat egy androidtestért mint cseretárgyért. Ha megtagadják a kérését, az ügyfelemet sérelem éri, és mi pert indítunk. Bár a közvélemény általában nem támogatná egy robot követelését hasonló esetben, mégis szabad legyen emlékeztetnem önt arra, hogy az Amerikai Robot nem örvend széles körű népszerűségnek a nyilvánosság előtt. Még azok is gyanakvóak a Társasággal szemben, akik a legtöbb hasznot húzzák a robotokból. Ez azokból az időkből maradhatott vissza, amikor a robotoktól nagyon sokan féltek. De lehet, hogy ez csak afféle neheztelés az Amerikai Robot hatalma, gazdagsága és világmonopóliuma miatt. Bármi legyen is az oka, az ellenérzés megvan, és azt hiszem, nem szeretne végigcsinálni egy pert, különösen mivel az ügyfelem gazdag, ezenkívül még sok száz évig fog élni, és így nem lesz rá semmi oka, hogy abbahagyja a harcot, akár örökké tartson is.

Smythe-Robertson fokozatosan elvörösödött.

– Ön kényszeríteni akar engem, hogy…?!

– Én nem kényszerítem önt semmire – mondta Paul. – Ha megtagadja a hozzájárulást ügyfelem ésszerű kéréséhez, ezt mindenképpen megteheti, és mi szó nélkül távozunk. De pert indítunk, és majd meglátja, hogy végül veszíteni fog.

– Hát… – mondta Smythe-Robertson, és itt megállt.

– Úgy látom, hozzá fog járulni. Lehet, hogy habozik, de végül így fog dönteni. Szeretném felhívni a figyelmét még egy dologra. Ha az ügyfelem pozitronagyában az organikus testbe való áthelyezése során bármilyen sérülés következne be, nem fogok addig megnyugodni, amíg a Társasának még az írmagját is ki nem irtottam. Ha szükséges, megteszek minden elképzelhető lépést, hogy a közvéleményt ellene hangoljam, ha ügyfelem platina-irídium agyának akár csak egyetlen pályája is megkarcolódik.

Andrew-hoz fordult.

– Egyetértesz mindezzel, Andrew?

Andrew egy teljes percig hallgatott. Ez az egész felér a hazugsággal való egyetértéssel, zsarolással, egy emberi lény zaklatásával. De testi bántalmazásról nincs szó, mondta magának. Nincs szó testi bántalmazásról. Végül sikerült kinyögnie egy halk igent.

13.

Olyan érzés volt, mintha újraalkották volna. Napokig, majd hetekig, végül hónapokig Andrew nem találta magát azonosnak önmagával, és a legegyszerűbb cselekvések is csak növelték a bizonytalanságát.

Paul őrjöngött:

– Megrongáltak téged, Andrew! Meg kell indítanunk a pert!

Andrew nagyon lassan beszélt:

– Nem szabad. Sohasem sikerülne bizonyítani a r… r… r…

– Rosszindulatot?

– Igen. Különben is javulok és erősödöm. Csak ez a v… v… v…

– Vacogás?

– Változás. Amiatt van.

Andrew érezte belülről az agyát. Erre senki más nem volt képes. Tudta, hogy jól van, és azokban a hónapokban, amikor agyának és testének koordinálását próbálgatta, órákat töltött el a tükör előtt. Azért nem eléggé emberi. Az arc merev volt, túl merev, a mozdulatok pedig túlságosan kimértek. Hiányzott belőlük az ember könnyed ruganyossága, de talán az idő meghozza majd azt is. Legalább ruhát hordhatott, s nem ütött már el tőle nevetségesen a hozzá tartozó fémarc. Végül azt mondta:

– Megint dolgozni fogok.

Paul nevetett, és így szólt:

– Ez azt jelenti, hogy jól vagy. Mit fogsz csinálni? Újabb könyvet írsz?

– Nem – mondta Andrew teljes komolysággal. – Túl sokáig élek ahhoz, hogy egyfajta tevékenység magához láncoljon. Volt idő, amikor elsősorban történész voltam, és még ahhoz is visszatérhetek. De most robotbiológus akarok lenni.

– Talán robotpszichológus, nem?

– Nem. Az a pozitronagy tanulmányozását jelentené, és ebben a percben nem vágyom rá. Egy robotbiológus, én azt hiszem, a test működésével foglalkozna, amely az agyhoz kapcsolódik.

– Az nem a robotszakértő lenne?

– A robotszakértő fémtesttel foglalkozik. Én egy organikus, emberszerű testet tanulmányoznék, amelyikből nekem van az egyetlen, ha jól tudom.

– Egyre szűkíted a kutatási területedet – mondta Paul elgondolkodva. – Mint művész bármilyen koncepciót magadénak vallhatnál, mint történész főleg robotokkal foglalkoztál, mint robotbiológus pedig csak önmagáddal foglalkozol majd.

Andrew bólintott.

– Úgy tűnik, igen.

Andrew-nak mindent elölről kellett kezdenie, mert semmit sem tudott a biológiáról, és szinte semmit a természettudományokról. Megszokott látvány lett a könyvtárakban, ahol órákig ült az elektromos katalógusoknál, és ruhájában éppolyan volt, mint bárki más. Azok a kevesek, akik tudták, hogy robot, nem kerültek az útjába.

Egy szobát épített a házához, ahol laboratóriumot rendezett be, és a könyvtárát is tovább gyarapította.

Évek teltek el, és Paul egy napon meglátogatta.

– Kár, hogy már nem dolgozol a robotok történetén – mondta.

– Úgy hallom, az Amerikai Robot radikálisan új útra tért.

Paul megöregedett, és megromlott szemeit fotooptikus cellákkal helyettesítették, így közelebb került Andrew-hoz.

– Mit csinálnak? – kérdezte Andrew.

– Központi komputereket gyártanak, gigantikus pozitronagyakat, amelyek mikrohullám segítségével bárhonnan érintkezésbe tudnak lépni számos robottal, tizenkettőtől egészen ezerig. A robotoknak külön nincsen agyuk. Ők a gigantikus agy végtagjai, és a kettő fizikailag teljesen el van különítve.

– Így hatékonyabbak?

– Az Amerikai Robot szerint igen. Smythe-Robertson megalkotta az új irányvonalat, mielőtt meghalt, és az a gyanúm, hogy ez a te hatásodra történt. Az Amerikai Robot elhatározta, hogy nem fognak olyan robotokat gyártani, akik olyan problémát okozhatnak, mint te, és ezért elkülönítik az agyat és a testet. Az agynak nem lesz teste, amit ki akarna cserélni, a testnek pedig nem lesz agya, hogy bármit is kívánhasson. Bámulatos – folytatta Paul –, hogy mekkora hatást gyakoroltál a robotok történetére! A művészi érzéked volt az, amely felbátorította az Amerikai Robotot, hogy sokkal precízebb és specializáltabb robotokat állítson elő, a szabadságod hozta meg a robotok jogainak lefektetését, ragaszkodásod az androidtesthez késztette őket arra, hogy kitalálják az agy és test elkülönítését.

– Azt hiszem – mondta Andrew –, a végén a Társaság egyetlen hatalmas agyat fog előállítani, amely több milliárd robottestet fog irányítani. Mindent egy lapra tesznek fel. Veszélyes dolog. Egyáltalán nem a legmegnyugtatóbb megoldás.

– Azt hiszem, igazad van – mondta Paul –, de nem hiszem, hogy ez száz éven belül megtörténne, és én nem fogom megérni. Ami azt illeti, lehet, hogy már a jövő évet sem érem meg.

– Paul! – mondta Andrew aggodalmas hangon. Paul megvonta a vállát.

– Mi halandók vagyunk, Andrew. Nem olyanok, mint te. Nem sokat számít, de szükségessé teszi, hogy valamiről felvilágosítsalak. Én vagyok az utolsó a Martinok közül. Vannak rokonok, akik a dédnagynéném leszármazottai, de ők nem számítanak. Azt a pénzt, amit személyesen kezelek, letétbe helyezem a nevedre, és amennyire bárki is előre láthatja a jövőt, anyagilag biztonságban leszel.

– Erre nincs szükség – mondta Andrew elfúló hangon. Az idő múlásával sem tudta megszokni a Martinok halálát.

– Ezen ne vitatkozzunk – mondta Paul. – Ennek így kell lennie. Most min dolgozol?

– Egy olyan rendszer megtervezésén dolgozom, amelynek segítségével az androidok, vagyis én, szénhidrátok elégetéséből nyerhetik az energiát, nem pedig atomokból.

Paul felvonta szemöldökét.

– Tehát lélegezni és enni fognak?

– Igen.

– Mióta kutatsz ebben az irányban?

– Már régóta, és azt hiszem, kitaláltam egy megfelelő égéskamrát a katalizált és irányított bomlás számára.

– De miért, Andrew? Az atomcella összehasonlíthatatlanul jobb.

– Bizonyos értelemben talán igen, de az atomcella embertelen.

14.

Időbe telt, de Andrew-nak volt ideje. Mindenekelőtt addig nem akart semmit csinálni, amíg Paul békésen el nem szenderedik.

Uram dédunokájának halálával Andrew sokkal inkább úgy érezte, hogy ki van vetve egy ellenséges világba, és ezért még jobban eltökélte magát, hogy továbbhalad az úton, amelyet már régen kiválasztott.

De mégsem volt egyedül. Ha egy ember meghalt is, a Feingold és Martin továbbra is létezett, mert egy iroda ugyanúgy nem hal meg, mint egy robot. Az irodának megvolt a saját profilja, és ehhez igazodott a maga lélektelen módján. A letétbe helyezett pénzzel, amit az iroda biztosított számára, Andrew továbbra is gazdag volt. És cserébe a busás évi díjazásért, a Feingold és Martin iroda komolyan foglalkozott az új égéskamra törvényes lehetőségeivel.

Amikor eljött az ideje, hogy Andrew meglátogassa az Amerikai Robot és Gépember Rt.-t, egyedül tette meg az utat. Egyszer Urammal volt ott, és egyszer Paullal. Ezúttal, harmadszor, egyedül ment, és szakasztott olyan volt, mint egy ember. Az Amerikai Robot megváltozott. A gyártó üzemet hatalmas űrállomásra helyezték át, mint ahogy ez történt egyre több és több iparvállalattal is. Sok robot távozott velük. A Föld olyanná vált, mint valami telephely, stabilizálódott egymilliárd lakosával és talán nem több mint harmincszázaléknyi, saját aggyal ellátott robotpopulációval.

A kutatás igazgatója Alvin Magdescu volt, haja és arcbőre sötét, állán kis szakáll. Semmit sem viselt a dereka fölött, csak a mellszíjat, amelyet az akkori divat írt elő. Andrew-t teljesen befedték a néhány évtizeddel ezelőtti divat szerint készült ruhadarabok.

Magdescu azt mondta:

– Természetesen ismerem önt, és örülök, hogy találkoztunk. Ön a legismertebb termékünk, és kár, hogy az öreg Smythe-Robertson annyira maga ellen volt. Jó üzletet köthettünk volna.

– Még mindig köthetnek – mondta Andrew.

– Nem, nem hiszem. Túl vagyunk már azokon az időkön. Már több mint egy évszázada vannak robotjaink a Földön, de minden megváltozik. Elmennek az űrbe, és akik itt maradnak, azoknak már nem lesz saját agyuk.

– De itt vagyok én, és én a Földön maradok.

– Igaz, de már egyre kevésbé látszik robotnak. Mi az új kérése?

– Hogy még kevésbé legyek robot. Mivel organikus vagyok, szervesenergia-forrást szeretnék. Itt vannak a tervek…

Magdescu nem futott át gyorsan rajtuk. Lehet, hogy először az volt a szándéka, de ahogy nézte őket, a figyelme nőttön-nőtt, míg végül belemélyedt a papírok tanulmányozásába. Egy ponton azt mondta:

– Szemmel láthatólag nagyon elmés szerkezet. Ki találta ki ezt az egészet?

– Én – mondta Andrew.

Magdescu élesen felpillantott rá, majd azt mondta:

– Ez az ön testének teljes átalakítását jelenti, egy kísérleti jellegű átalakítást, mivelhogy ilyennel még soha nem próbálkoztak. Nem javaslom. Maradjon csak olyan, amilyen most.

Andrew csak korlátozott mértékben tudott arckifejezést ölteni, de a hangjából határozottan türelmetlenség csengett ki:

– Doktor Magdescu, ön nem érti teljes egészében. Nincs más választása, mint hogy hozzájáruljon a kérésemhez. Ha egy ilyen rendszer beépíthető a testembe, akkor az az emberi testbe is beépíthető. Már szó volt arról a törekvésről, hogy az emberi életet mesterséges szervek beépítésével meghosszabbítsák. Erre nincsenek jobb megoldások, mint amiket eddig terveztem, illetve ezután tervezni fogok. Történetesen én tartom kézben a szabadalmakat a Feingold és Martin iroda által. Képesek vagyunk rá, hogy önálló üzleti vállalkozásba fogjunk abból a célból, hogy kifejlesszük azokat a mesterséges szervrendszereket, amelyek segítségével el tudjuk látni az embereket a robotokéhoz hasonló tulajdonságokkal. Ez pedig az ön üzletét fogja rontani. Ha viszont megoperálnak és beleegyeznek, hogy hasonló körülmények között a jövőben is megteszik, akkor engedélyt kapnak rá, hogy felhasználhassák a szabadalmakat, és ellenőrizhessék mind a robotok gyártásának technológiáját, mind a mesterséges szervek beépítését az emberi testbe. A szabadalom átvételének jogát természetesen csak az első sikeresen végrehajtott operáció után kapják meg, és miután elég idő eltelt ahhoz, hogy kiderüljön, valóban sikeres volt-e.

Andrew alig érezte az Első Törvény hatását, miközben egy emberi lénynek ilyen szigorú feltételeket szabott ki. Megtanulta belátni, hogy ami az első pillanatban kegyetlenségnek látszik, az hosszú távon jóság is lehet.

Magdescu döbbentnek látszott.

– Nem én vagyok hivatott arra, hogy egy ilyen dolgot eldöntsék. Ehhez a Társaság döntése kell, és ez időbe telik.

– Elfogadható ideig várhatok – mondta Andrew. – De csak egy elfogadható ideig.

És elégedetten gondolt arra, hogy Paul sem csinálhatta volna jobban.

15.

Elfogadható időbe telt, és a műtét sikeres volt. Magdescu azt mondta:

– Nagyon az operáció ellen voltam, de nem amiatt, amire gondol. Egyáltalán nem lettem volna ellene a kísérletnek, ha azt valaki máson hajtják végre. Nem akartam az ön pozitronagyát kockázatnak kitenni. Most, hogy pozitronpályáit összekapcsolták a szimulált idegpályákkal, már nehéz lenne az agyat megmenteni, ha a test tönkremenne.

– Minden bizalmam az Amerikai Robot szakembereinek ügyességébe helyeztem – mondta Andrew. – És most már tudok enni.

– Felszívhat olívaolajat. Ez azt jelenti, hogy időnként ki kell tisztítani az égéskamrát, ahogy ezt már elmondtam önnek. Elég kellemetlen művelet, azt hiszem.

– Talán az volna, ha én nem akarnék még tovább menni. Nem lehetetlen az öntisztulás sem. Tulajdonképpen már dolgozom egy olyan elgondoláson, amely szilárd élelemre épül. Ez valószínűleg elégethetetlen részeket is tartalmaz, úgynevezett salakanyagot, amit el kell távolítani.

– Akkor ki kell alakítania egy végbélnyílást.

– A megfelelőjét.

– És még mit, Andrew?

– Minden egyebet.

– Nemi szervet is?

– Ha beleillik az elképzelésembe. A testem egy üres papírlap, amelyre rajzolni akarok egy…

Magdescu várta, hogy a mondat befejeződjék, és amikor már látszott, hogy nem lesz vége, ő maga fejezte be:

– Egy embert?

– Meglátjuk – mondta Andrew.

– Ez szerény kis ambíció, Andrew. Ön sokkal tökéletesebb az embernél. Attól a perctől kezdve, hogy a szerves létmódot választotta, lefelé halad a lejtőn.

– Az agyam nem szenvedett kárt.

– Nem. Erről biztosíthatom. De ez az egész új áttörés a mesterséges szervekkel, amit az ön szabadalma tett lehetővé, az ön neve alatt vált közismertté. Úgy ismerik önt, mint az egésznek a feltalálóját. Miért kell a testével újabb játékokba fogni?

Andrew nem válaszolt.

Jöttek a megtisztelő felkérések. Andrew tagja lett számos ismert társaságnak, melyek közül az egyik annak az új tudományágnak szentelte működését, amelyet ő alapított meg, és robotbiológiának nevezett, bár a köztudatba protetika néven került be.

Megalkotásának százötvenedik évfordulóján díszvacsorát adtak a tiszteletére az Amerikai Robot és Gépember Rt.-nél. Ha Andrew ebben iróniát látott is, a véleményét megtartotta magának.

Alvin Magdescu visszatért a nyugállományból, hogy elnökölhessen a vacsorán. Kilencvennégy éves volt, és még élt, mert beépíttetett magának olyan mesterséges szerveket, amelyek többek között a máj és a vese funkcióját látták el. A vacsora akkor érte el tetőpontját, amikor Magdescu egy rövid és érzelmes beszéd után felemelte a poharát, hogy felköszöntse a „másfél évszázados robot”-ot. Andrew újraterveztette arcának izomzatát, és már érzelmek egész sorát tudta kimutatni, de az ünneplések során végig ünnepélyesen passzívnak mutatkozott. Nem szeretett másfél évszázados robot lenni.

16.

A protetika volt az, amely végül is elvitte Andrew-t a Földről. A másfél százados robot megünneplését követő évtizedekben a Hold – gravitációját kivéve – minden szempontból hasonlóbb lett a Földhöz, mint maga a Föld, és felszín alatti városaiban meglehetősen sűrű volt a lakosság.

A mesterséges szervrendszerek megszerkesztésénél itt figyelembe kellett venni a kisebb gravitációt, és Andrew öt évet töltött a Holdon, miközben a helyi szakemberekkel együtt a megfelelő módosításokon dolgozott. Amikor nem volt munkában, kóborolt a robotok között, akik azzal az alázattal közeledtek feléje, amely a robotok sajátja az emberrel szemben. Majd visszatért a Földre, amely viszont egyhangú és csendes volt, és elment a Feingold és Martinhoz, hogy bejelentse a visszajövetelét.

Simon DeLong, az iroda ekkori vezetője csodálkozott.

– Értesültünk róla, hogy visszajön, Andrew – (majdnem azt mondta: Mr. Martin) –, de nem vártuk a jövő hétnél előbb.

– Türelmetlen lettem – mondta Andrew ridegen. Alig várta, hogy a tárgyra térhessen. – A Holdon egy húsz főből álló kutatócsoportot vezettem. Parancsokat adtam, amelyeket senki sem kérdőjelezett meg. A Holdon élő robotok úgy engedelmeskedtek nekem, mint emberi lénynek. Miért nem vagyok akkor emberi lény?

Gyanakvás jelent meg DeLong szemében.

– De kedves Andrew, éppen az imént magyarázta el, hogy a robotok és az emberek is emberi lénynek tekintik. Akkor ön de facto emberi lény.

– De facto emberi lénynek lenni nem elég. Nemcsak azt akarom, hogy annak tekintsenek, hanem hogy törvényesen is azzá nyilvánítsanak. Emberi lény akarok lenni de jure.

– Ez egy más kérdés – mondta DeLong. – Akkor eljutunk az emberi előítéletekhez és ahhoz a kétségtelen tényhez, hogy ön nem ember.

– Milyen értelemben nem vagyok az? – kérdezte Andrew. – Emberi formám és emberszabású szerveim vannak. A szerveim tulajdonképpen megfelelnek egy mesterséges szervekkel ellátott ember szerveinek. A művészetben, irodalomban és tudományban gyarapítottam az emberi kultúrát annyival, mint bármely ma élő emberi lény. Mi egyebet kérhetnek számon még tőlem?!

– Én magam nem kérnék ennél többet. A probléma az, hogy a világbíróság döntése kell ahhoz, hogy önt emberré nyilvánítsa. Őszintén szólva alig hiszem, hogy ezt megtennék.

– A törvényhozó testületből kivel beszélhetnék?

– Talán a Tudományos és Technikai Bizottság elnökével.

– Meg tudna nekem beszélni egy találkozót?

– Önnek aligha van szüksége közvetítőre. Az ön helyzetében…

– Nem. Maga szervezze meg. – Andrew-nak meg sem fordult a fejében, hogy nyílt parancsot ad egy emberi lénynek. Hozzászokott ehhez a Holdon. – Értésükre akarom hozni, hogy a Feingold és Martin iroda a végsőkig támogat ebben.

– Nos, akkor…

– A végsőkig, Simon. A százhetvenhárom év alatt, amit eddig leéltem, sok mindenben segítettem az iroda előbbre jutását. Le voltam kötelezve egyes tagjainak a múltban. Most már nem vagyok. Éppen ellenkezőleg, és most behajtom a tartozást.

– Megteszek minden tőlem telhetőt – mondta DeLong.

17.

A Tudományos és Technikai Bizottság elnöke a kelet-ázsiai területről került ki, és nő volt. Úgy hívták, hogy Chee Li-Hsing, és áttetsző öltözékében (amely csak azt takarta el, amit befedni szándékozott) úgy festett, mint akit műanyagba csomagoltak. Azt mondta:

– Együtt érzek azzal a vágyával, hogy teljes emberi jogokat követel. Voltak olyan időszakok a történelemben, amikor az emberiség egyes rétegei a teljes emberi jogokért harcoltak. Viszont milyen jogokat akarhatna ön, amelyekkel nem rendelkezik?

– Olyan egyszerű dolgot, mint a jogomat az élethez. Egy robotot bármikor szétszedhetnek.

– Egy embert bármikor kivégezhetnek.

– A kivégzés csak az ezt megelőző ítélkezés után következhet be. Az én szétszedésemhez nincs szükség tárgyalásra. Csak egy hatalommal rendelkező ember szava kell, hogy végem legyen. Ezenkívül… ezenkívül… – Andrew kétségbeesetten igyekezett, hogy ne könyörögjön, de gondosan megtervezett arckifejezése és hangszíne elárulta. – Az az igazság, hogy ember akarok lenni. Már hat emberi generáció óta.

Li-Hsing felnézett rá melegen, együtt érző tekintettel.

– A törvényhozó testület kiadhat egy törvényt, ami azzá nyilvánítja… kibocsáthatnának egy olyan törvényt is, amely egy kőszobrot nyilvánít emberré. Hogy valóban megteszi-e, annak körülbelül annyi a valószínűsége az első esetben, mint a másodikban. A képviselőház tagjai ugyanúgy emberek, mint a lakosság többi része, és a fenntartás még mindig elevenen él a robotokkal szemben.

– Még most is?

– Igen. Mindnyájan egyetérthetünk abban: maga megszolgálta az árát, hogy ember lehessen. De akkor még mindig itt van a félelem, hogy nemkívánatos példát statuálunk.

– Miféle példát? Én vagyok az egyetlen szabad robot, a saját fajtámból az egyetlen, és soha nem is lesz másik. Megkérdezheti az Amerikai Robot és Gépember Rt.-t.

– A soha az hosszú idő, Andrew… vagy ha jobban tetszik, Mr. Martin… mivelhogy én személyesen örömmel elismerem, hogy ember. Majd meg fogja látni, hogy a kongresszusban ülők többsége nem akar ilyen példát statuálni, akkor sem, ha ennek nem lenne semmilyen jelentősége. Mr. Martin, az együttérzésem a magáé, de nem mondhatom azt, hogy reménykedjék. Valójában… – Visszaült, és a homlokán ráncok jelentek meg. – Valójában, ha a vita túl hevessé válik, keletkezhet egy olyan hangulat mind a törvényhozáson kívül, mind azon belül, amely arra a bizonyos szétszedésre irányul. Ha megszabadulnak magától, ez a probléma legegyszerűbb megoldását jelentheti. Ezt fontolja meg, mielőtt elindítja az akciót!

– Senkinek nem fog eszébe jutni a protetika technológiája, amely szinte teljesen az én érdemem?

– Lehet, hogy kegyetlenül hangzik, de nem. Vagy ha igen, akkor maga ellen fordítják. Azt mondják majd, csakis saját magáért csinálta. Azt fogják mondani, hogy egy hadjárat része volt, hogy robotizálják az embereket, vagy emberesítsék a robotokat. Mindkét esetben gonosz és bűnös dolog. Maga még soha nem volt áldozata politikai gyűlöletkampánynak, Mr. Martin, és azt mondom magának, hogy olyan rágalmazások céltáblája lesz, amelyeknek sem maga, sem én nem adnánk hitelt, viszont lennének olyan emberek, akik mindent elhinnének. Mr. Martin, óvjuk meg az életét! – Li-Hsing felállt, és Andrew ülő alakja mellett kicsinek, szinte gyermeknek látszott.

– Ha úgy döntök, hogy küzdeni fogok emberré válásomért, ön mellettem fog állni? – kérdezte Andrew.

Li-Hsing gondolkodott, majd azt mondta:

– Amennyire tehetem, igen. Ha egy ilyen állásfoglalás bármikor is a politikai karrieremet fenyegeti, lehet, hogy elhagyom magát, mivel ez nem az az ügy, amellyel abszolút mértékben egyetértenék. Megpróbálok őszinte lenni magához.

– Köszönöm, és nem kérek ennél többet. Az a szándékom, hogy végigharcolom, bármik legyenek is a következmények, és csak addig kérem a segítségét, ameddig nyújtani tudja.

18.

Nem volt nyílt küzdelem. A Feingold és Martin türelemre intett, és Andrew dühösen azt mormogta, hogy abból végtelen készlete van. A Feingold és Martin aztán megindította a hadjáratot, leszűkítve és behatárolva a harc célját. Megfogalmaztak egy törvényjavaslatot, mely szerint nem kell megfizetni az adósságot az olyan személynek, aki mesterséges szívvel rendelkezik, azon az alapon, hogy a robotszerv megszünteti emberi mivoltát, és megfosztja őt az alkotmányos emberi jogoktól.

Ügyesen és kitartóan küzdöttek, és minden egyes lépésnél veszítettek, de úgy, hogy a döntés olyan széles körűvé vált, amennyire csak lehetett, majd különböző fellebbezésekkel a világbíróság elé vitték.

Mindez évekbe telt, és sok millió dollárba került.

Amikor a végső döntés megszületett, DeLong győzelmi ünnepet tartott a nyilvános veszteség fölött. Andrew természetesen jelen volt ebből az alkalomból.

– Két dolgot értünk el, Andrew – mondta DeLong –, és mindkettő fontos. Először is: rögzítették azt a tényt, hogy az emberi testbe beültetett akárhány mesterséges szerv sem szünteti meg az ember ember mivoltát. Másodszor: elköteleztük a közvéleményt ebben a kérdésben olyannyira, hogy az ember fogalmát tágan értelmezzék, mivelhogy nincsen olyan létező emberi lény, aki ne számítana a mesterséges szervekre, hogy azok életben tartsák majd.

– És gondolja, hogy a törvényhozó testület most már elismer engem embernek? – kérdezte Andrew.

DeLong kissé kényelmetlenül érezte magát.

– Ami azt illeti, nem lehetek optimista. Marad még egy szerv, amelyet a világbíróság az emberállapot feltételeként határozott meg. Az emberi lényeknek organikus, sejtekből álló agyuk van, a robotoknak pedig platina-irídium pozitronagyuk, ha van agyuk egyáltalán, és önnek minden kétséget kizáróan pozitronagya van… Ne, Andrew, ne nézzen így! Nincs még birtokunkban az a tudás, hogy mesterséges struktúrákban meg tudjuk ismételni a sejtekből álló agy működését akkora pontossággal, hogy a világbíróság ne emeljen kifogást. Ezt még ön sem tudná megcsinálni.

– Akkor mit kellene tennünk?

– Természetesen meg kell próbálnunk. A kongresszusban Li-Hsing mellettünk áll, és rajta kívül már egyre többen. Az elnök kétségtelenül a többséggel tart majd ebben a kérdésben.

– Többségben vagyunk?

– Nem állunk messze tőle. Többségbe kerülhetünk, ha a közvélemény az ember tágabb értelmezésének óhaját önre is kiterjeszti. Ez kis eshetőség, beismerem, de ha nem akarja feladni, akkor megjátszhatjuk.

– Nem akarom feladni.

19.

Li-Hsing határozottan öregebb lett, amióta Andrew először találkozott vele. Áttetsző ruhája már a múlté volt. Haja most rövidre volt nyírva, ruházata pedig csőhálózatra hasonlított. Andrew – egy bizonyos határon belül – még mindig ragaszkodott ahhoz az öltözködési stílushoz, amely akkor volt divatban, amikor több mint száz éve ruhát kezdett viselni.

– Elmentünk, ameddig lehetett, Andrew – mondta Li-Hsing. – Még egyszer megpróbáljuk a kongresszusi szünet után, de őszintén szólva biztos a vereség, és az egészet fel kell adni. Az összes eddigi erőfeszítésem csak vereséget hozott nekem az elkövetkező kongresszusi hadjáratban.

– Tudom – mondta Andrew –, és ez kétségbe ejt. Ön egyszer azt mondta, hogy el fog hagyni engem, ha idáig jut. Miért nem tette meg?

– Az ember néha meggondolja magát. A maga elhagyása magasabb ár lett volna annál, mint amit az újraválasztásomért hajlandó lennék fizetni. Különben is már több mint negyedszázada vagyok a kongresszusban. Elég volt.

– Nincsen rá valami mód, hogy az emberek megváltoztassák a nézeteiket?

– Már megváltoztatták annyira, amennyire ésszerű volt. A többséget nem lehet megszabadítani ellenséges érzületeiktől.

– Az ellenséges érzület nem elfogadható indok arra, hogy így vagy úgy szavazzanak.

Andrew óvatosan azt mondta:

– Tehát minden az agyra vezethető vissza, de meghagyhatjuk-e ezt azon a szinten, hogy agysejtek kontra pozitronok? Nincs-e valami mód, hogy kikényszerítsünk egy funkcionális meghatározást? Muszáj azt mondanunk, hogy az agy ebből és ebből áll? Nem mondhatjuk azt, hogy az agy valami bármi, amely képes bizonyos szintű gondolkodásra?

– Ez nem fog menni – mondta Li-Hsing. – A maga agya ember által készült, az emberi agy pedig nem. A maga agya megkonstruált, az emberé pedig természetes úton fejlődött ki. Bármelyik emberi lény számára, aki fenn akarja tartani a választóvonalat saját maga és egy robot között, ezek az eltérések egy olyan falat alkotnak, amely egy kilométer magas és egy kilométer vastag.

– Ha az ellenszenvük mélyére hatolhatnánk, a legmélyére…

– Miután ennyi évet megélt – mondta szomorúan Li-Hsing –, még mindig meg akarja érteni az embert. Szegény Andrew, ne haragudjék, de a robot az magában, aki ilyen irányba vezérli!

– Nem tudom – mondta Andrew –, ha rá tudnám venni magam…

REPRÍZ

Ha rá tudná venni magát…

Már régóta tudta, hogy az egész ide torkollhat, és végül itt volt a sebésznél. Talált egyet, aki elég ügyes az elkövetkező munkára, és ez robotsebész volt, mert embert nem lehetett megbízni vele, akár szándékát, akár képességeit tekintve. Az orvos nem végezhette volna el az operációt emberi lényen, így Andrew – miután elodázta a döntés pillanatát a beállt zavart tükröző kérdezgetéssorozattal – a mérleg egyik serpenyőjébe tette az Első Törvényt azzal, hogy azt mondta:

– Én is robot vagyok. – Aztán olyan határozottan, ahogy megtanulta a szavakat az emberekhez címezni az utóbbi évtizedekben, azt mondta: – Parancsolom, hogy hajtsd végre rajtam a műtétet!

Az Első Törvény hiányában egy olyan parancs, amit olyan határozottan adott ki valaki, aki annyira emberhez hasonlít, kellően mozgásba hozta a Második Törvényt ahhoz, hogy kitartson arra a napra.

20.

Andrew biztos volt benne, hogy a gyengeség érzése csak képzelődés. Felgyógyult az operáció után. Ennek ellenére, amennyire csak tudott, a falhoz támaszkodott. Ha leülne, az leleplezné.

Li-Hsing azt mondta:

– A döntő szavazás a héten zajlik le, Andrew. Tovább már nem tudtam halasztani, és veszítenünk kell… És vége lesz, Andrew.

– Hálás vagyok önnek, hogy ilyen ügyesen elhalasztotta. Ez adott nekem annyi időt, amennyire szükségem volt, és én megtettem a megfelelő lépéseket.

– Miről van szó? – kérdezte Li-Hsing nem titkolt aggodalommal.

– Nem mondhattam meg önnek vagy a Feingold és Martin embereinek. Biztos voltam benne, hogy megakadályoznának. Figyeljen ide! Ha az agy dönti el ezt a kérdést, akkor a legnagyobb különbség nem a halhatatlanságban van? Ki törődik valójában azzal, hogy az agy milyen, miből épül fel, vagy honnan jött létre? Ami egyedül számít, az az, hogy az agysejtek elpusztulnak, el kell pusztulniuk. Még ha a testben minden szervet megtartanak vagy kicserélnek is, az agysejteknek, amelyeket nem lehet kicserélni anélkül, hogy ezzel megváltoztatnánk és megsemmisítenénk a személyiséget, végül el kell pusztulniuk. Az én pozitronpályáim már majdnem két évszázada megvannak. Nem ez-e az alapvető választóvonal? Az emberek el tudnak viselni egy halhatatlan emberi lényt, mert a saját halandóságuk csak addig viselhető el, ameddig univerzális. És ezért nem nyilvánítanak emberré.

– Mit akar ezzel mondani, Andrew?! – kérdezte Li-Hsing.

– Megszüntettem ezt a problémát. Évtizedekkel ezelőtt a pozitronagyamat organikus idegekhez kapcsolták. Nos, egy végső operáció megváltoztatta a köztük levő kapcsolatot oly módon, hogy pályáimban a potenciál lassan, egészen lassan csökken.

Li-Hsing szépen ráncolt arcán egy pillanatig semmiféle kifejezés nem látszott. Aztán ajka megkeményedett.

– Úgy érti, elintézte, hogy meghaljon, Andrew? Az nem lehet. Az felrúgná a Harmadik Törvényt.

– Nem – mondta Andrew. – Választottam a testem halála és a vágyaim halála között. Hogy a testem éljen azon az áron, amely felér az igazi halállal, ez az, ami felrúgná a Harmadik Törvényt.

Li-Hsing megragadta Andrew karját, mintha meg akarná rázni. Aztán mégsem tette.

– Andrew, ez így nem lesz jó. Csinálja vissza az egészet!

– Nem lehet. Már túl sok a roncsolás. Egy évem van körülbelül, hogy éljek. Meg fogom érni a megalkotásom kétszázadik évfordulóját. Elég gyenge voltam ahhoz, hogy gondoskodjam erről.

– Hogyan érhetné ez meg?! Andrew, maga megőrült!

– Ha ezáltal ember lehetek, akkor megérte. Ha nem, akkor véget vet a küzdelemnek, és akkor is megérte.

Li-Hsing valami olyat tett, amin maga is meglepődött. Csendesen sírni kezdett.

21.

Különös volt, ahogy ez az utolsó tette megragadta az emberek képzeletét. Mindaz, amit addig tett, nem hatott rájuk. De végül még a halált is elfogadta, hogy ember lehessen, és az áldozat túl nagy volt ahhoz, hogy vissza lehessen utasítani. Az utolsó ünnepség időpontját szándékosan a kétszázadik évfordulóra tették. A világelnöknek kellett aláírnia a törvényjavaslatot és ezzel törvényerőre emelni. Az egész ünnepélyt közvetítette a Föld televíziós hálózata, és az adást kisugározták a Holdállamba, sőt még a Mars-kolóniára is.

Andrew tolószékben ült. Még tudott járni, de csak botladozva. Az egész emberiség figyelő szeme előtt a világelnök így beszélt:

Ötven évvel ezelőtt önt mint másfél évszázados robotot ünnepeltük. Most mint két évszázados embert köszöntjük önt, Mr. Martin.

És Andrew mosolyogva nyújtotta a kezét, hogy kezet rázzon a világelnökkel.

22.

Andrew gondolatai lassan halványultak, ahogy feküdt az ágyban. Kétségbeesetten kapaszkodott beléjük. Ember! Ember volt! Akarta, hogy ez legyen az utolsó gondolata. Ezzel akart megsemmisülni – meghalni.

Még utoljára kinyitotta a szemét, és egy utolsó pillanatra felismerte Li-Hsinget, aki ünnepélyes csendben állt. Mások is voltak ott, de azok csak árnyak voltak, felismerhetetlen foltok. Csak Li-Hsing emelkedett ki a leereszkedő szürkeségből. Andrew lassan, centiméterről centiméterre felé nyújtotta a kezét, és nagyon halványan és elmosódottan érezte, hogy ő megfogja. Lassan tovatűnt a szeme elől, ahogy utolsó gondolatai elperegtek. De mielőtt még teljesen eltűnt volna, egy utolsó szökevény gondolat érkezett, és egy pillanatig ott időzött, mielőtt minden megállt.

– Kiskisasszonyom – suttogta, halkabban annál, hogy bárki is meghallhassa.

FÖLD ANYA

i. sz. 4021

– Biztos vagy benne? Biztos vagy abban, hogy egy hivatásos történész is mindig különbséget tud tenni győzelem és vereség között?

Gustav Stein, aki a szomszédban lakott, ezt a gúnyos kérdést mindössze egy halvány mosollyal és bajusza pödörgetésével nyugtázta. Nem történész volt, hanem fiziológus.

A társa viszont igenis történész volt, és az enyhe sértést sajátos mosolyával fogadta.

Stein lakosztálya a földi viszonyok szerint fényűzőnek minősült. Hiányzott belőle a Külső Világokra jellemző, semmitmondó visszavonultság; tágas ablakaiból a szülőbolygó egyik jellemző tüneményére – egy városra lehetett látni. Egy zsúfolt, izzadságszagú, hatalmas városra…

Stein lakosztályából hiányzott a saját energiaforrás és más egyéb szolgáltatás. Még a legelemibb pozitronrobotok is hiányoztak belőle. Egyszóval nélkülözte az önellátás fennköltségét, mint minden a Földön, csupán része volt a közösségnek, egy téglája a falnak, egy kamrája a bolynak.

De Stein a Földön született, és ez megfelelt neki. És ami azt illeti, a földi lakosztályok még mindig fényűzőnek számítanak.

Azon az ablakon kitekintve, ami mögött elterült a város, az ember a csillagokat is láthatta, meg a Külső Világokat is, amiken nincsenek városok, csak kertek; ahol a pázsit smaragd színben pompázik, ahol minden emberi lény király, s ahol minden földi abban reménykedik, hogy egyszer majd útra kelhet.

– Leszámítva néhányukat, akik jobban tudják – mint Gustav Stein.

Az Edward Fielddel töltött péntek esték olyasfajta rituálénak számítottak, amit a kor és a csendes élet utáni vágy teremtett meg. Kellemes hangulatban zárta le a két agglegény számára a hetet, és átengedte őket a sherry és a csillagok ártalmatlan élvezetének. Elvonta a figyelmüket az élet durvaságairól, és mindenekelőtt lehetőséget nyújtott a számukra, hogy beszélgessenek.

Field például – aki tanár, tudós és kényelmet kedvelő úriember volt –, előszeretettel olvasott fel fejezeteket és verseket a még befejezetlen, Földi Birodalom című történeti munkájából.

– Már csak az utolsó eseményt várom – magyarázta. – Azután „A Birodalom hanyatlása és bukása” címet adom neki, és publikálom.

– Ezek szerint arra számítasz, hogy az utolsó aktus hamarosan bekövetkezik?

– Bizonyos vonatkozásban már el is kezdődött. Csak arról van szó, hogy a bizonyosságra várok. Tudod, három olyan eset van, amikor egy birodalom, egy gazdasági rendszer vagy egy szociális intézmény elbukhat, te szkeptikus…

Field hatásszünetet tartott, és türelmesen megvárta, hogy Stein megkérdezze:

– És melyek azok?

– Először – Field feltartotta a hüvelykujját –, amikor egy apróság visszavonhatatlanul vetíti előre a végkifejletet. Az az apróság hiába van a szemünk előtt, csak utólag ismerjük fel, amikor a végkifejlethez érünk.

– És te meg tudod mondani, mi ez az apróság?

– Azt hiszem, igen, elvégre utólagos bölcsesség tekintetében másfél évszázad tapasztalatával rendelkezem. Azzal kezdődött, hogy a Szíriusz Szektor Aurora kolóniája megkapta az engedélyt a Föld Központi Kormányától a pozitronrobotok bevezetésére a mindennapi életben. Visszatekintve most már nyilvánvaló, hogy ezzel egyenes út nyílt egy, az emberi munka helyett robotmunkát alkalmazó, magasan technicizált társadalom fejlődése előtt. És ez a gépesítés a döntő faktor a Külső Világok és a Föld között folyó harcban.

– Valóban? – mormogta a pszichológus. – Milyen pokolian okosak vagytok ti, történészek. És mi a második pont, amikor egy birodalom elbukik?

– A második pont az időben – Field kinyújtotta a mutatóujját is – akkor érkezik el, amikor olyan magas jelzőpóznát emelnek, amit minden perspektívából jól látni. És már ez a pont is elmúlt. Amikor megállapították a Földről a Külső Világokra irányuló emigrációs kvótát. A tény, hogy a Föld nem volt képes megakadályozni egy ilyen folyamatot, annyira égbekiáltó, hogy azt mindenki meghallotta. Ennek ötven éve.

– Egyre jobb. És a harmadik pont?

– A harmadik pont? – Field kinyújtotta a középső ujját is. – Az a legkevésbé jelentős. Az akkor jön el, amikor a jelzőpózna fallá alakul át, amire nagy betűkkel mázolják fel: „Vége”. Hogy ennek a végnek a bekövetkeztét felismerjük, semmilyen gyakorlat vagy képesség nem kell, elég, ha figyeljük a televíziót.

– Feltételezem, ez a harmadik pont még nem érkezett el.

– Nyilvánvaló, különben nem kérdezted volna meg. De hamarosan elérkezik: például ha kitör a háború.

– Gondolod, hogy háború lesz?

Field erre nem válaszolt.

– A Földön a helyzet bizonytalan, egyetlen dolog foglalkoztatja az embereket: az emigráció kérdése. És ha háború lesz, a Föld gyorsan és végérvényesen elpusztul, és felépül a fal.

– Biztos vagy benne? Biztos vagy abban, hogy egy hivatásos történész is mindig különbséget tud tenni győzelem és vereség között?

Field elmosolyodott.

– Te tudhatsz valamit, amit én nem tudok. Itt van például ez az úgynevezett „Pacific-terv”.

– Sosem hallottam róla. – Stein újratöltötte a poharakat. – Beszéljünk valami másról. – Az ablak felé emelte a poharát, mire a csillagok halvány rózsaszínben kezdtek pislákolni az átlátszó ital mögött.

– A Föld problémáinak sikeres megoldására – zengte.

– A Pacific-tervre – emelte fel a saját poharát Field.

Stein belekortyolt az italba, és így szólt:

– Ezek szerint két különféle dologra iszunk.

– Valóban?

Egy földlakó számára nagyon nehéz leírni a Külső Világokat, mert nem annyira magát a világot kell körülírni, mint inkább az ott uralkodó lelkiállapotot. A Külső Világok – ötven van belőlük, eleinte csak kolóniák voltak, majd domíniummá lettek, végül nemzetté alakultak –, fizikai értelemben egymástól is nagymértékben különböztek. De a lelkiállapot, az mindenütt egységes.

Olyasmi ez, ami az emberiséggel nem feltétlenül azonos lények világából fakad, hanem a másmilyen, a merész és a deviáns teremtmények elitje által benépesített világból.

Ha röviden kellene kifejezni, azt mondhatnánk rá: „az egyéni jelleg világa”.

Itt van például az Aurora nevű világ, alig három parszeknyire a Földtől. Ez volt az első, Naprendszeren kívül telepített világ, amely a csillagközi utazás hajnalát jelentette. Innen a neve is.

Levegő és víz akadt ugyan rajta, de földi mértékkel mégiscsak sziklásnak és terméketlennek bizonyult. A létező növények színe sárgászöld, a pigmentjüknek nem túl sok köze van a klorofillhoz, nem is olyan hatékony, mindenesetre nyugtalanító, kellemetlen benyomást kelt az idegen szemlélőben. Az egysejtűeknél fejlettebb állati élet nem létezik rajta, a baktériumok mindenesetre jelen vannak. Természetesen nem veszélyesek, mert a két világ, a Föld és az Aurora kémiailag eltér egymástól.

Az Aurora lassan, fokozatosan kezdett átalakulni. Először a gabonafélék és a gyümölcsök jelentek meg rajta, azután a cserjék, a virágok és a fűfélék. Azokat követték az állatcsordák. És mintha szükségszerűen az anyabolygóhoz kellene mindent igazítani, megérkeztek a pozitronrobotok, hogy telepeket építsenek, földet műveljenek és erőműveket telepítsenek. Gyorsan dolgoztak, és zölddé, emberivé varázsolták a bolygót.

Az új világ kimeríthetetlen ásványkincsforrásokkal rendelkezett. A létrehozott atomerőművek nemhogy ezreket, de milliókat, sőt akár milliárdnyi népességet is ki tudtak szolgálni. A fizika tudománya hallatlan fejlődésnek indult: itt volt lehetősége a terjeszkedésre.

Vegyük például Franklin Maynard otthonát, aki a feleségével, három gyerekével és huszonhét robotjával egy birtokon élt, negyven mérföldnyire a legközelebbi szomszédjától. Mégis, a közösségi hullámhosszon bármikor, óhaja szerint megoszthatta a nappaliját hetvenötmillió sorstársának bármelyikével, aki hozzá hasonlóan magányosan élt ezen a világon; vagy ha éppen úgy tartotta kedve, akár valamennyivel egyidejűleg.

Maynard az otthonát jelentő völgy minden hüvelykjét jól ismerte, tudta, hogy pontosan hol ér véget, és hogy a helyi rekettyés makacsul egymásba kapaszkodó éles levelei között merre talál utat a hegygerinc idegen sziklabérceihez.

Maynardnak nem is kellett elhagynia a völgyet. A Gyűlés megbízottja volt, meg az Idegenügynökség tagja, de közösségi hullámhosszon bármilyen bonyolult feladatot teljesíteni tudott anélkül, hogy fel kellett volna adnia a magányát, aminek mibenlétét normális földi halandó fel sem képes fogni.

A mostani feladatát is a közösségi hullámhossz segítségével oldja meg. Az a férfi például, Charles Hijkman, aki most itt van a nappalijában, valójában a saját nappalijában üldögél innen huszonöt mérföldnyire, egy mesterséges tó partján, amiben ötven különféle hal úszkál.

A kapcsolat természetesen csak illúzió. Ha Maynard kinyújtaná a kezét, megérinthetné a láthatatlan falat.

Még a robotok is hozzászoktak ehhez a paradoxonhoz, így amikor Hijkman cigaretta után nyúlt, nem mozdultak, hogy tüzet adjanak neki, jóllehet Hijkman saját robotja is csupán fél perc elteltével nyúlt a gyújtó után.

A két férfi, a külső világbeliekre jellemző modorban, rövid, pattogó, barátságosnak éppen nem mondható szótagokból álló nyelven társalgott, amiből teljességgel hiányzott a Föld hangyatársadalmára erőltetett barátságos közvetlenség.

– Már régóta létre akarok hozni egy privát közösséget, Hijkman. Idén a Gyülekezetben az én feladatom a…

– Igen. Megértve. Természetesen örömmel hallom. Valójában azért is, mert hallottam egyet s mást a gazdasága természetéről. Igaz, hogy a marháit importált fűvel eteti?

– Azt hiszem, kissé eltúlozza a dolgot. Valójában csak a legjobb tejelőim kapnak földi füvet, és csak az ellesi időszakban, hiszen az megfizethetetlenül drága volna, ha máskor is azzal takarmányoznék. Mindenesetre igen jó minőségű tejet kapok. Küldhetek kóstolót a napi fejesből?

– Nagyon kedves öntől. – Hijkman hálásan hajtott fejet. – Cserébe küldök néhány lazacot.

Földi szemmel nézve a két férfi hasonlított egymásra. Mindkettő magas volt, habár ez nem furcsa az Aurorán, ahol minden férfi magasabb százkilencven centinél, mindketten szőkék, izmosak és határozott, éles arcvonásúak. Habár még egyikük sem érte el a negyvenedik évét, a középkorúság jegyei már látszottak rajtuk.

Ennyit a kellemről. Hanglejtésének változtatása nélkül Maynard rátért a hívás valódi céljára.

– A Bizottság, mint tudja, sokat foglalkozik mostanában Moreanuval meg a konzervatívokkal. És mi, a Függetlenek, mindenáron meg akarunk egyezni velük. De mielőtt megfelelő határozottsággal és nyugalommal nekifognánk a tárgyalásnak, szeretnék néhány kérdést feltenni magának.

– Miért nekem?

– Mert maga az Aurora legnevesebb fizikusa.

A szerénység természetellenes tulajdonság, olyasmi, amit nem lehet egy gyermekek megtanítani. Egy individualista társadalomban pedig egyenesen haszontalan, így aztán Hijkman sem dicsekedett vele. Maynard utolsó szavaira tárgyilagosan bólintott.

– És persze maga is közülünk való – folytatta Maynard. – Független.

– Tagja vagyok a pártnak. Fizetem a tagdíjat, de nem vagyok túl aktív.

– Az a biztonságos. Most árulja el, hallott már a Pacific-tervről?

– A Pacific-tervről? – hangzott az udvariasan kíváncsi válasz.

– Ez a Földön van. A Pacific egy földi óceán,[18] de az elnevezésnek valószínűleg nincs hozzá köze.

– Sosem hallottam róla.

– Ez nem lep meg. Még a Földön is csak néhányan ismerik. A mi közösségünk mindenesetre tudomást szerzett róla egy földi adásból.

– Értem.

– Akármi is ez a Pacific-terv – az ügynökeink meglehetősen keveset tudnak róla –, elképzelhető, hogy veszélyt jelent ránk nézve. Mindenki, aki a Földön tudósnak számít, kapcsolatban áll vele. Még a legradikálisabb és legostobább politikusok közül is néhányan.

– Hmm. Egyszer volt egy Manhattan-terv is.

– Igen. Mi van vele? – türelmetlenkedett Maynard.

– Ó, az már régi dolog. Csak a név hasonlósága miatt jutott eszembe. A Manhattan-terv még az földön kívüli utazások előtt volt. Azokban a sötét időkben előfordult néhány ronda háború, és ezt a nevet használta néhány tudós, aki a maghasadással kísérletezett.

– Ah – felelte Maynard, és ökölbe szorította a kezét. – És mit gondol, a Pacific-terv mivel foglalkozik?

Hijkman elgondolkodott. Azután halkan azt mondta:

– Gondolja, hogy a Föld háborúra készül?

Maynard arcára hirtelen ellenszenv ült ki.

– Hatmilliárd ember, jobban mondva félmajom, összezárva egy feszültséggel teli, a robbanás határán álló bolygón. Szemben velük itt vagyunk mi, összesen alig pár millióan. Nem gondolja, hogy ez veszélyes szituáció?

– Ó, a számok!

– Rendben van. A számoktól eltekintve biztonságban vagyunk? Árulja el. Én csak egy adminisztrátor vagyok, maga viszont fizikus. Képes a Föld megnyerni egy háborút?

Hijkman komoly, ünnepélyes tartással ült a székében. Lassan, megfontoltan átgondolta a kérdést, azután megszólalt:

– Gondolkodjunk. A módszereknek három olyan nagy csoportja van, amely egyedül vagy egymással közreműködve elérheti a célját az ellenféllel szemben. Kifinomultság szerint ezt a három osztályt fizikainak, biológiainak és pszichológiainak nevezhetnénk.

– Na mármost a fizikait könnyedén kizárhatjuk. A Földön nincs ipari háttér. És hiányzik a technikai hozzáértés. Korlátozottak a nyersanyagforrások. Még kiemelkedő fizikusokkal sem dicsekedhet. Ezért aztán a Galaxis legvalószínűtlenebb feltételezése az, hogy létre tudnának hozni olyan fizikokémiai újdonságokat, amelyek a Külső Világokon már ne léteznének. Hacsak nem a probléma megoldásához szükséges feltételek ugyanúgy nem adottak, mint a Külső Világokon. Azt pedig nem is merem feltételezni, hogy valamelyik Külső Világ fog a Földdel szövetkezni egy másik Külső Világ ellen.

Maynard vadul tiltakozott a puszta feltételezés ellen is.

– Nem, nem, nem. Ez nem is lehet kérdés tárgya. Verje ki a fejéből!

– Akkor hát fizikai eredetű csapásmérő fegyverekre nem számíthatunk. Így felesleges tovább vitatkoznunk erről.

– És mi van a második osztállyal, a biológiaival?

Hijkman lassan felvonta a szemöldökét.

– Az még valószínűtlenebb. Némelyik földi biológus meglehetősen kompetens, ezt állíthatom. Természetesen, mivel én fizikus vagyok, ennek a megítélése nem az én feladatom. Mégis azt hiszem, hogy némely bizalmas területen nagy gyakorlattal rendelkeznek. Például a mezőgazdasági tudományok terén, hogy egy kézenfekvő példát mondjak. És a bakteriológia terén.

– És mi a helyzet a bakteriológiai hadviseléssel?

– Jó gondolat! De nem, nem, az elképzelhetetlen. Egy zsúfolt világ, mint amilyen a Föld is, nem engedheti meg magának, hogy baktériumokkal fertőzzön meg ötven, egymással szoros szövetségben álló világot. Ezzel járványveszélynek tenné ki önmagát is, ami tettének megtorlásaként is felfogható. És az igazsághoz tartozik az is, hogy idekint, a Külső Világokon az életfeltételeink nem engedik a fertőzés elterjedését. Nem, Maynard. Megkérdezheti bármelyik bakteriológust, szerintem ugyanazt fogja mondani, amit én.

– És a harmadik osztály? – kérdezte Maynard.

– A pszichológiai? Nos, az megjósolhatatlan. De a Külső Világokon intelligens, mentálisan egészséges társadalmak találhatók, amelyeken nem fog semmiféle közönséges propaganda, sem holmi egészségtelen érzelgősség. De kíváncsi volnék…

– Igen?

– Mi van, ha a Pacific-terv éppen erről szól? Valami fortély, ami kibillenti az egyensúlyunkat. Valami nagyon titokzatos, ami a megfelelő csatornákon éppen csak annyira szivárog ki, hogy a Külső Világok engedjenek egy kissé a Föld nyomásának, biztonságuk megóvása érdekében.

Hosszú szünet következett.

– Lehetetlen! – tört ki végül Maynard dühösen.

– Maga helyesen reagált. Maga tétovázott. De én ezt nem komolyan mondtam. Egy gondolat volt csupán.

Még hosszabb szünet után ismét Hijkman szólalt meg:

– Van még kérdése?

– Nem… nem… – merengett el Maynard.

A hullám megtört, és ahol az imént még űr látszott, ott megint előbukkant a fal. Franklin Maynard konok hitetlenséggel, lassan megrázta a fejét.

Ernest Keilin, az elmúlt századok szokásait félretéve, kerülte a lépcsőket. A ház öreg volt, benőtte a történelem pókhálója. Egykor az Ember Parlamentjének adott otthont, s a benne elhangzott szavakat minden csillagon meghallották.

Magas épület volt. A felhők felé szökkent, s ott feszült szétterülve. Mintha a csillagok után akart volna nyúlni; a csillagok után, amik elfordultak tőle.

Ma már a Föld Parlamentjének sem ad szállást. Mostani formája egy újabb, neoklasszikus felhőkarcoló, amely tökéletlenül próbálja utánozni az ősi, atomkor előtti építészeti stílust.

Az öreg épület ennek ellenére megőrizte nagy nevét. Hivatalosan ma is Csillagháznak nevezik, pedig már csak a csökkentett létszámú bürokrácia funkcionáriusai dolgoznak benne.

Keilin a tizenkettediken szállt ki, mögötte a lift sebesen zuhant lefelé. A világító felirat egykedvűen adta tudtára: Információs Hivatal. Átnyújtott egy levelet a recepciósnak. Várt. Végül beléphetett egy ajtón, amin az állt. „L. Z. Cellioni – információs titkár”.

Cellioni alacsony volt és fekete. A haja sűrű és fekete, a bajsza ritka és fekete. A foga viszont – amikor mosolygott – valószerűtlenül fehéren virított. Lehet, hogy emiatt mosolygott gyakran.

Most is mosolyogva állt fel és nyújtotta kézfogásra a kezét. Keilin elfogadta, akárcsak a felkínált széket és a szivart. Cellioni azt mondta:

– Nagyon örülök, hogy látom, Mr. Keilin. Nagyon kedves magától, hogy ilyen rövid idő alatt idefáradt New Yorkból.

Keilin az ajkát biggyesztette, s a kezével tétova gesztust tett, mintha helytelenítené az egész ügyet.

– Most pedig – folytatta Cellioni –, gondolom, szeretné, ha elmagyaráznám a dolgot.

– Nem utasítanám vissza – válaszolta Keilin.

– A baj csak az, hogy nem tudom, hogyan fogjak neki. Mint információs titkárnak igen összetett a munkám. Őriznem kell a biztonságot, a Föld jólétét, s ugyanakkor figyelnem kell a sajtó hagyományos szabadságára is. Természetesen, és hála istennek, nem létezik cenzúra, de éppoly természetes, hogy néha azt kívánjuk, bárcsak volna.

– Mindennek – érdeklődött Keilin – van valami köze énhozzám? Úgy értem, a cenzúrának?

Cellioni nem adott egyenes választ. A kedélyesség legkisebb nyoma nélkül lassan elmosolyodott, és azt mondta:

– Ön, Mr. Keilin, az egyik legjobban ismert és legbefolyásosabb televideós személyiség. Ennélfogva a kormány nagy figyelmet szentel önnek.

– Az időmmel én gazdálkodom – válaszolta Keilin, mintegy távolságtartón. – És ez sokba kerül nekem. És adót fizetek az ebből származó jövedelmem után. Ragaszkodom minden, tabuk szabályozta szokásjoghoz. Ezért nem egészen világos előttem, hogy miért érdeklem a kormányt.

– Ó, azt hiszem, félreértett. De ez az én hibám. Bizonyára nem fogalmaztam egyértelműen. Nem követett el semmilyen bűnt, nem szegett meg semmilyen törvényt. Egyszerűen csak csodálom az újságírói képességeit. A szerkesztői attitűdjére céloztam.

– Milyen vonatkozásban?

– A Külső Világokkal szembeni politikánk vonatkozásában – hangzott a meglepően nyers válasz.

– A szerkesztői attitűdöm azt tükrözi, amit érzek és gondolok, titkár úr.

– Ezzel nincs is baj. Megvan a joga, hogy azt gondoljon és érezzen, amit akar. Azonban oktalanság mindezt esténként félmilliárd ember előtt terjeszteni.

– Ön szerint lehet, hogy oktalanság Ám bárki más szerint legális.

– Olykor szükséges, hogy az ország érdekét a legalitás önző értelmezése fölé helyezzük.

Keilin kettőt dobbantott a lábával, és mogorván összevonta a szemöldökét.

– Nézze, ideje komolyra váltanunk. Mit akar?

Az információs titkár széttárta a karját.

– Egyetlen szóval – együttműködést! Az az igazság: nem hagyhatjuk, hogy meggyengítse az emberek akaratát. Nem méltányolja a Föld helyzetét? Hatmilliárd ember él rajta, és az élelmiszertartalék egyre csökken. Ez tarthatatlan! És a megoldás az emigráció. Nincs olyan patrióta földlakó, aki ne látná át a helyzetet. Nincs olyan értelmes ember, aki ne venné észre ennek az igazságát.

– Abban egyetértek önnel, hogy a népességi probléma igen súlyos, csakhogy nem az emigráció az egyetlen megoldás. Pontosabban fogalmazva az emigráció az a megoldás, amely sietteti a pusztulást.

– Igen? És ezt mire alapozza?

– Arra, hogy a Külső Világok nem fogják megengedni az emigrációt, és csak háborúval tudja őket erre kényszeríteni. Egy háborút pedig nem tudnánk megnyerni.

– Mondja – kérdezte Cellioni halkan –, maga megpróbált már kivándorolni? Úgy tűnik, alkalmas volna rá. Magas, inkább szőke, intelligens…

A riporter összerezzent, és kurtán csak annyit mondott:

– Szénanáthám van.

– Hát – mosolyodott el a titkár –, akkor jó oka van rá, hogy elégedetlenkedjék az erőszakos genetikai és rasszista politika miatt.

– Engem nem befolyásolnak személyes motívumok – csattant fel Keilin. – Akkor is elégedetlenkedhetnék a politika miatt, ha alkalmas volnék a kivándorlásra. Csakhogy az én elégedetlenkedésem nem old meg semmit. Ez a politika az övék, és úgy erőltetik az emberekre, ahogy csak akarják. Sőt, még ha rossz is ez a politika, okuk lehet rá, ha erőltetik. A Külső Világokon az emberiség mindent újrakezdhet, és akik először érnek oda, úgyis igyekeznek lerázni a számukra előnytelen mechanizmusokat. Egy szénanáthás egyed genetikailag olyan, mint a záptojás. Egy rákos még inkább az. A bőrszínnel szembeni előítéletek persze nem számítanak, de a fejem rá, hogy előbb-utóbb egyenlőségre és homogenitásra fognak törekedni. Ami pedig a Földet illeti, a Külső Világok nélkül is sok mindent tehetünk.

– Például mit?

– Bevezethetjük a pozitronrobotokat, a hidroponikus farmokat, és intézményesíthetjük a születésszabályozást. Egy ésszerű születésszabályozás, ha szilárd pszichiátriai alapokon nyugszik, képes megszüntetni a pszichotikus jelleget, a veleszületett fogyatékosságot…

– Akárcsak a Külső Világokon…

– Egyáltalán nem. A rasszista elveket ugyanis nem említettem. Én csak a mentális és fizikai fogyatékosságokról beszéltem, amelyek minden fajnál megtalálhatók.

– És mindenekelőtt a születési rátát kell a halálozási ráta alatt tartani mindaddig, amíg egy egészséges egyensúly létre nem jön.

Cellioni vadul közbevágott:

– Nincs meg a technikai hátterünk és a nyersanyagforrásunk a robot-hidroponikus technológia bevezetéséhez. Legalább öt évszázadra volna szükségünk a megszerzésükhöz. Azonkívül a Föld hagyományai, akárcsak az etnikai hiedelmek, tiltják a robottechnika és a mesterséges étel bevezetését. Próbálja csak meg, Keilin, tárja a nyilvánosság elé a dolgot. Nem ér el vele semmit. Senki nem fog figyelni rá, csak megzavarja vele az embereket, és gyengíti az akaratukat.

Keilin türelmetlenül vágott közbe:

– Titkár úr, ön háborút akar?

– Hogy háborút akarok-e? Micsoda arcátlan kérdés!

– Akkor a kormány mely politikusai akarják a háborút? Például ki felelős a Pacific-terv által szított pletykákért?

– A Pacific-terv? Erről meg hol hallott?

– A forrásaimat nem nevezem meg

– Akkor majd én megmondom. Az aurorai Moreanutól hallott róla az ideúton. Többet tudunk magáról, mint hinné, Mr. Keilin.

– Ezt elhiszem, de azt tagadom, hogy Moreanutól szereztem az információkat. Miből gondolja, hogy nála tájékozódtam? Talán mert ő is eszköze ennek az ostoba csalásnak?

– Ostoba csalás?

– Igen. Úgy értem, a Pacific-terv egy koholmány. A koholmányok pedig arra valók, hogy zavart keltsenek. Úgy gondolom, hogy a kormány a kiszivárogtatás látszatát kelti, hogy támogatást szerezzen háborús politikájához. Ez része a Föld lakói ellen folyó lélektani hadviselésnek, és a teljes pusztuláshoz fog vezetni. És ezt az elméletet a nyilvánosság elé fogom tárni.

– Nem fogja megtenni, Mr. Keilin.

– De igen.

– Mr. Keilin, az ön barátjának, Ion Moreanunak már így is éppen elég kellemetlensége támadt az Aurorán, valószínűleg azért, mert önnel barátkozott. Vigyázzon magára, nehogy hasonló kellemetlenségei támadjanak amiatt, hogy vele barátkozott.

– Emiatt nem aggódom – nevetett fel kurtán a riporter, azzal felállt és elindult az ajtó felé. Enyhén elmosolyodott, amikor megpillantotta az ajtó mellett a két hatalmas férfit.

– Ezt úgy értsem, hogy máris le vagyok tartóztatva?

– Pontosan.

– És mi a vád?

– Majd később kitalálom.

Keilin távozott – de őrizet mellett.

Az Aurorán az imént leírt események tükörképe játszódott le, csak szélesebb skálán.

A Gyűlés Idegenügynöksége már napok óta ülésezett – pontosabban azóta, hogy Ion Moreanu és Konzervatív Pártja bejelentette, kierőszakolja a bizalmatlansági indítvány megszavazását. Hogy ez nem sikerült, az jobbára a Függetlenek magasabb hadvezetésének és az Idegenügynökség tevékenységének volt köszönhető.

Hónapokon át gyűlt a bizonyíték, és mire kiderült, hogy a bizalmatlansági indítvány mégiscsak a Függetleneknek köszönhető, az Ügynökség sajátos módon reagált.

Moreanut a saját lakásában fogták el, és háziőrizetbe vették. És bár a körülményeket tekintve a háziőrizetbe vétel nem volt legális eljárás – ezt Moreanu a kelleténél többször is hangsúlyozta –, eredményt sem hozott.

Moreanut három napon át faggatták, s bár udvariasan tették, a kérdezgetés hangneme nem volt mentes az érzéketlenségtől. A hét inkvizítor váltotta egymást, és mindvégig ült, miközben Moreanu óránként csupán tíz percre ülhetett le.

Három nap után a módszer hatni kezdett. Rekedtre kiabálta magát, miközben követelte, hogy szembesítsék azzal, aki megvádolta. Belefáradt abba, hogy megtudja, valójában mivel is vádolják. Elfúló hangon üvöltözte, hogy az eljárás illegális.

Végül a fejére olvasták a bűneit…

Ez nem lehet igaz! Ez nem lehet igaz!

Moreanu kimerülten csak a fejét ingatta, amint világossá vált előtte, hogy mibe keveredett.

Amikor kétségbe vonta a bizonyítékok valódiságát, elárulták neki, hogy az egész vizsgálatot az Idegenhivatal Nyomozóirodája folytatja le, nem a bíróság…

Az elnök kalapácsa végül lesújtott. Hatalmas termetű férfi volt. Bő egy órán át összegezte a vizsgálat eredményét, miközben a kihallgatásnak csupán elenyésző részét idézte. Azt mondta:

– Ha csak néhány személlyel konspirált volna az Aurorán, azt megértenénk és megbocsátanánk. Ilyen hibát sok ambiciózus ember követett már el a történelem során. Csakhogy egyáltalán nem erről van szó. Bennünket az a buzgóság rémít meg, amivel együttműködik a Föld tudatlan és szubhumán elemeivel. Súlyos, terhelő bizonyítékaink vannak arra vonatkozóan, hogy ön a Föld legalja népével konspirált…

Az elnököt Moreanu artikulátlan üvöltése szakította félbe:

– De hát az indíték! Miféle indítékom lett volna rá…

A vádlottat visszaültették a helyére. Az elnök pedig az ajkát biggyesztve lemondott a beszéd további részéről, és improvizálni kezdett.

– Ennek a bizottságnak nem az a feladata, hogy az indítékait kutassa. Mi feltártuk az ügy bizonyítékait. A bizottságnak vannak bizonyítékai. – Szünetet tartott, és végigpillantott a bizottság tagjain, majd folytatta:

– Azt hiszem, e bizonyítékok alapján kijelenthetem, ön a Föld emberanyagát akarta felhasználni annak érdekében, hogy diktátorát az Aurorára juttassa. De amíg ezeket a bizonyítékokat fel nem használják, nem teszünk további lépéseket az ügyben, csupán megállapítjuk, hogy a feltételezett bűntett összeegyeztethetetlen a kihallgatás során tanúsított magatartásával.

Ennél a pontnál visszatért eredeti beszédéhez.

– Mi, akik itt ülünk, valamennyien hallottunk az úgynevezett „Pacific-terv”-ről, amely a pletykák szerint a Földnek azon szándékát testesíti meg, hogy visszaszerezze elveszett tartományait.

– Szükségtelen e helyütt hangsúlyozni, hogy minden ilyesfajta szándék kudarcra van ítélve. A végzetünk mégsem elképzelhetetlen. Egyetlen dolog okozhatja a vesztünket, és ez a belső gyengeség. A genetika napjainkban még nem kiforrott tudomány. Még csak húsz generáció van mögöttünk, de máris felütötte a fejét néhány nemkívánatos jelenség, amely gyengíti az Aurora acélkemény védőpajzsát.

– Ilyen a Pacific-terv is, amely a saját bűnözőinket és árulóinkat használja fel ellenünk, akik, ha megtalálják a megfelelő utat, a földlakók kezére tudják játszani az Aurorát. Az Idegenügynökség bizottságának a feladata, hogy megbirkózzon ezzel a fenyegetéssel. A vádlott személyében egy ilyen összeesküvőre találtunk. Folytatnunk kell…

A beszédet mindenesetre folytatta. A végén Moreanu ökölbe szorította a kezét, és sápadtan, tágra nyílt szemmel azt mondta:

– Szót kérek.

– Megadom a szót – felelte az elnök.

Moreanu felállt, és lassan körbepillantott. A terem, amely a közösségi hullámhossz segítségével hetvenötmillió embernek adott helyet, egyébként üres volt. Csak az inkvizítorok, a hivatalos jegyzők voltak jelen – no és az őrök.

Igazi hallgatósággal könnyebben ment volna. De így most kihez beszéljen? Egyik arcról a másikra pillantott hát, ennél jobbat nem is tehetett.

– Először is – kezdte –, nem ismerem el ennek a vizsgálatnak a legális voltát. Nem biztosította az alkotmányos jogaimat. Egy bíróságnak nem nevezhető csoport hallgatott ki, ráadásul magánszemélyek olvasták a fejemre a bűneimet. Nem adtak lehetőséget arra, hogy védjem magam. Lényegében egy előre bizonyított vádat hoztak fel ellenem, amit csak felolvasni kellett. Teljes egészében tagadom, hogy részt vettem volna bármilyen összeesküvésben, amely valamilyen alapvető intézmény ellen irányult volna.

– Nyíltan és nyomatékosan vádolom a bizottságot, hogy a hatalmát felhasználva igyekszik megnyerni politikai csatáit. Nem az árulás az én bűnöm, hanem az, hogy más a véleményem. Nem értek egyet az olyan politikával, amely az emberi faj triviális és embertelen célból történő megsemmisítésére törekszik.

– Sokkal inkább segítő kezet kívánok nyújtani azoknak az embereknek, akiket kemény és boldogtalan életre kárhoztattak, pusztán azért, mert nem az ő, hanem a mi őseink léptek először a Külső Világokra. A mi technológiánkkal és nyersanyagforrásainkkal felfejlődhetnének…

Az elnök hangja túlharsogta Moreanu amúgy is halk beszédét:

– Ön túllépi a határokat. A bizottság kész meghallgatni a védekezésével kapcsolatos megjegyzéseit, de a földlakók jogairól szóló prédikáció e meghallgatás legitim határain kívül esik.

A meghallgatást hivatalosan berekesztették. Mindenki megegyezett abban, hogy nagy győzelme volt ez a Függetleneknek. A Bizottság tagjai közül egyedül Franklin Maynard volt elégedetlen. Maradt benne némi kétség.

Kíváncsi volt…

Megpróbálkozhat vele még egyszer utoljára? Megszólalhat egyáltalán, hogy utána megint csak egy földi nagykövet-majom maradjon? Gyorsan döntött, és akcióba lépett. Csak egy apró szünetre volt szüksége, hogy tanút állítson, mert számára egy földivel való magánjellegű kapcsolat is veszélyes lehet.

Franklin Maynard nem sok figyelmet szentelt a nyomorult férfinak. A Föld külügyi diplomatái általában alacsony, szikár, ráncos, gyenge alakok voltak.

Ez egyfajta védekezés is volt, hiszen a Külső Világok nagy kihívást jelentettek mindenki számára. Az Aurora mindig is elbűvölte a diplomatákat, nem egy esetben vonakodtak visszatérni a Földre. És ami még rosszabb és veszélyesebb, a csillagok eme félistenei egyre növekvő szimpátiát keltettek a Föld nyomortelepeinek lakóiban.

Hacsak nem azon kapja magát egy nagykövet, hogy visszautasítják a szolgálatait. Hogy semmibe veszik. Attól fogva már nem a Föld hűséges képviselője, aminek képzelik, hanem egy korrumpálható alak.

Luiz Moreno, a Föld aurorai nagykövete alig érte el a százhatvan centis magasságot, kopasz volt, lapos homlokú, a szakálla enyhén rózsaszínbe fordult, míg a szemét vörös karika szegélyezte. A legenyhébb hideg is megviselte, ezért folyton zsebkendőt szorongatott a kezében. Mindezek mellett igen intelligensnek bizonyult.

Franklin Maynard számára azonban mind a látványa, mind a hangja visszataszító volt. Minden köhintésére jobban felfordult a gyomra, és megborzongott, valahányszor a nagykövet kifújta az orrát.

– Kegyelmes Uram, azért kértem a találkozót, mert informálni szeretném arról, hogy a Gyűlés döntése értelmében önt vissza fogja hívni a kormánya.

– Igen kedves öntől, tanácsos. De már gyanítottam a dolgot. És milyen okból?

– Az ok nem képezheti e beszélgetés tárgyát. Végül is egy uralkodó államnak megvan a kiváltsága, hogy egy idegen képviselőt persona non grata-nak nyilvánít-e vagy sem. Nem hiszem, hogy ezt magyaráznom kellene önnek.

– Nos hát, rendben van. – A nagykövet elhallgatott, és elnézést morogva a zsebkendője után kotorászott. – Ez minden?

– Nem egészen – válaszolta Maynard. – Van egy-két dolog, amit még el akarok mondani. Maradjon itt!

– Megtisztel! – A nagykövet amúgy is piros orra egy árnyalattal sötétebbre váltott.

– Az ön világa, Kegyelmes Uram – közölte Maynard dölyfösen –, háborús szándékáról tett tanúbizonyságot, amit mi itt az Aurorán igen zavarónak és teljesen szükségtelennek tartunk. Bízom benne, hogy ha majd egyszer visszatér a Földre, alkalmat talál arra, hogy a befolyását felhasználva megakadályozza az olyan ellenséges megnyilvánulásokat, mint a legutóbbi New York-i eset, amikor a csőcselék meglincselt két aurorait. Legközelebb nem elégszünk meg a bocsánatkéréssel.

– De hát az az eset a felfokozott érzelmek miatt történt, Maynard tanácsos. A fiatalok utcai lövöldözéseit nem tekinthetjük politikai túlkapásnak.

– Az eset sok tekintetben az ön kormányának néhány intézkedésére vezethető vissza. Például Mr. Ernest Keilin letartóztatására.

– Ami viszont teljes egészében belügy – szúrta közbe a nagykövet csendesen.

– És egyáltalán nem olyasmi, ami a Külső Világokkal szemben tanúsított jó szándékot bizonyítja. Keilin egyike volt azoknak a földieknek, akik mostanáig hallatni tudták a hangjukat. Elég intelligens volt ahhoz, hogy felismerje, semmilyen isteni jog nem védi a felsőbbrendű embert, pusztán mert felsőbbrendű.

A nagykövet felállt.

– Nem érdekelnek az Aurorán divatos fajelméletek.

– Egy pillanat. A kormánya rá fog jönni, hogy a maga ügynöke, Moreanu letartóztatása nem tesz jót némely tervüknek. Ki szeretném hangsúlyozni, hogy mi itt az Aurorán annyival intelligensebbek vagyunk, hogysem ezt a letartóztatást megejtettük volna. Ezzel időt adtunk volna nekik.

– Moreanu az én ügynököm? Nos, tanácsos úr, ha diszkreditálnak, én valóban elmegyek. De a diplomáciai védettség hiánya nem befolyásolja a személyi védettségemet, ha mint tiszteletre méltó férfiút kémkedéssel vádolnak meg.

– Hát nem ez a munkája?

– Az Aurorán valóban úgy tartják, hogy a diplomácia és a kémkedés ugyanaz? A kormányom ezt örömmel hallaná. Megtesszük a megfelelő óvintézkedéseket.

– Ön védi Moreanut? Tagadja, hogy a Földnek dolgozott?

– Csak magamat védem. Ami Moreanut illeti, nem vagyok ostoba, hogy bármit is mondjak.

– Miért lenne ez ostobaság?

– A saját magam védelme nem volna-e egyenlő az ő megvádolásával? Nem vádolom és nem is védem. Az ön kormánya Moreanuval vesződik, az enyém Keilinnel – akit ön, gyanítom, hajlamos a védelmébe venni. Ám mindkét eset belügy. Én most távozom.

A társalgás befejeződött, és újból megjelent a fal. Hijkman gondterhelt pillantást vetett Maynardra.

– Mi a véleménye róla? – kérdezte Maynard mogorván.

– Nem válik a dicsőségünkre, hogy egy ilyen pojáca szabadon mászkál az Aurorán.

– Egyetértek, de mégis… mégis…

– Igen?

– Mégis olyan érzésem van, hogy mi úgy táncolunk, ahogyan ő fütyül. Maga tud Moreanuról?

– Természetesen.

– Bűnösnek fogják találni, és elküldik valamelyik aszteroidára. A pártja széthullik. És mindenki arról fog beszélni, hogy ez a Föld pusztulásának előjele.

– Valóban úgy gondolja, hogy ez a helyzet?

– Nem vagyok benne biztos. Hond, a Bizottság elnöke azt javasolta, terjesszük el, hogy a Pacific-terv nem más, mint a Föld kísérlete arra, hogy belső árulókat toborozzon a Külső Világokon. De én ezt nem hiszem. A tények ellene szólnak. Például honnan szereztünk bizonyítékokat Moreanu ellen?

– Azt bizony nem tudom.

– Az ügynökeink szerezték őket. De hogyan? A bizonyítékok túlságosan is meggyőzőek voltak. Moreanu jobban is uralkodhatott volna magán…

Maynard tétovázott. Úgy tűnt, el fog pirulni, de nem tette.

– No, ne kerülgessük a dolgot: én azt hiszem, hogy maga a terresztriális nagykövet szolgáltatta a legfőbb bizonyítékot. Azt hiszem, kihasználta Moreanu Föld iránti szimpátiáját, hogy a bizalmába avassa, azután meg elárulja.

– Mi okból?

– Nem tudom. Talán hogy biztosítsa a háborút, talán… ez a Pacific-terv miránk vár.

– Azt nem hiszem.

– Megértem. Nincs rá bizonyítékom. Csupán gyanakszom. A Bizottság sem hinne nekem. Úgy tűnik, ez az utolsó beszélgetésem a nagykövettel felfedett valamit, csak feszélyezett a megjelenése, és jobbára azzal voltam elfoglalva, hogy ne nézzek rá.

– Vagyis az érzelmei irányították, barátom. Undorító az ilyen gyengeség. Hallottam, delegátusnak jelölték a Hesperuson tartandó Bolygóközi Konferenciára. Gratulálok.

– Köszönöm – mondta Maynard szórakozottan.

Luiz Moreno exnagykövet boldog volt, hogy visszatérhet a Földre. Végre elszakadhat a mesterséges tájtól, amelynek nincs saját életformája, rajta csak a tájat birtokló lények saját akaratából telepedett meg az élet. Elszakadhat a túlságosan tökéletes férfiaktól és nőktől, meg a mindenütt jelenlévő robotjaiktól.

Visszatér a nyüzsgő emberek, a csoszogó lábak világába, ahol folyton az oldalába fúródik egy könyök, s ahol minden lépésnél a tarkóján érzi valakinek a leheletét.

Nem mintha alkalma nyílott volna élvezni ezeket az érzeteket. Az első napjai azzal teltek, hogy a Föld kormányzatának fejeseivel találkozott rövidebb-hosszabb eszmecserére. Közel egy hét múlt el, mire eljött az óra, amelyben végre gondolhatott a pihenésre.

Ennek érdekében a földi luxus egyik legritkább kellékét, a tetőkertet vette igénybe. Vele volt Gustav Stein is, a kétes hírű pszichológus, aki, akárhogy is vesszük, a Terv – így nevezték a pletykák a Pacific-tervet – egyik fő támogatója volt.

– A megerősítő tesztek mostanra már befejeződtek, ugye? – kérdezte Moreno ijesztően elégedett modorban.

– Mostanra. Csak mostanra. Nagyon sokat kellett talpalnunk.

– Akkor minden rendben lesz. Annak, aki közel egy évet élt az Aurorán, mint én is, nem lehet kétsége afelől, hogy a helyes úton járunk.

– Hmm. Akárhogy is, nekem csak a laboratóriumi jelentések számítanak.

– Teljesen jogosan. – Moreno teste valósággal megfeszült a kárörömtől. – Egy nap majd másképpen lesz. Stein, maga nem találkozott ezekkel az emberekkel, a Külső Világról valókkal. Legfeljebb turistákkal akadhatott össze valamelyik hotelben vagy az utcán, amint elhaladtak maga mellett csukott kocsijaikban, amikben személyre szabott légkondicionáló van beépítve, hogy kifinomult orrukat ne bántsa az itteni levegő; s amint periszkópon át figyelték a környezetet, mert irtóznak attól, ha megérinti őket egy földlakó.

Ezzel szemben nem találkozott velük a saját világukon, ahol biztonságban vannak szédítő, ám rothadó környezetükben. Menjen csak el, és érezze, milyen az, amikor lenézik az embert. Menjen csak el, és akkor majd meg lesz elégedve azzal a tenyérnyi szikkadt zöldterülettel, amin a lába tapodhat.

– És amikor megpendítettem a megfelelő húrokat, Ion Moreanu elbukott. Ion Moreanu, az egyetlen ember, aki képes volt arra, hogy megértse más emberek gondolatvilágát. Most ezzel a válsággal kell megküzdenünk. És akkor sima út áll majd előttünk.

– Elégtétel! Elégtétel!

– Ami Keilint illeti – mondta inkább magának, mint Steinnek – mostanra már kiszabadulhatott. Aligha tudhatott olyasmit, ami valakit is veszélybe sodorna. Ami azt illeti, van egy ötletem. A bolygóközi kongresszus egy hónapon belül megkezdődik a Hesperuson. Oda kellene küldeni tudósítóként. Ez részünkről a megbecsülés jele volna, ugyanakkor egész nyárra megszabadulnánk tőle. Azt hiszem, ezt el lehet rendezni.

Úgy is lett.

A Külső Világok közül a Hesperus volt a legkisebb település, a legkésőbben megalakult[19], ugyanakkor a legtávolabbi is. Innen a neve. Fizikai értelemben nem a legalkalmasabb település egy ilyen nagy horderejű diplomáciai találkozó színhelyéül, mivel fejletlen infrastruktúrával rendelkezett. Például a közösségi hullámhosszhálózata nem volt képes összefogni az ötven bolygó valamennyi delegátusát, azok titkárait és adminisztrátorait. Ezért aztán a találkozót a delegátusok személyes jelenlétével tartották meg, egy erre alkalmassá tett épületben.

A találkozó helyszínének megválasztása mégis bírt némi szimbolikus jelentőséggel, ami azonban gyakorlatilag senkinek sem tűnt fel. A Hesperus a Földtől legtávolabb eső bolygó. De nem csupán a százegynéhány parszek fizikai távolság miatt hanem mert a Hesperus volt az első olyan település, amelyen a Faunusról való emberek hoztak létre kolóniát.

Ilyen értelemben második generációs településnek számított, s olyannak, amely nem dicsekedhetett a „Föld Anyá”-val. Számára a Föld legfeljebb a csillagok közt megbúvó nagyanya lehetett.

Ahogyan az ilyen találkozókon szokás, az ülések alkalmával kevés érdemi munkát végeztek. A hivatalos találkozókat amúgy is csak a hírügynökségi jelentések miatt tartották meg. A valóságos üzletek a folyosókon és az éttermekben köttettek, ahol – miközben felszolgálták a levest vagy a desszertet – még a megoldhatatlannak vélt konfliktusok is elsimultak.

A különleges körülmények azonban különleges problémákat is felvetettek. A közösségi hullámhossz sehol nem volt annyira fejlett és mindent átfogóan alkalmazott, mint az Aurorán. Az onnan delegált magas férfiak szemében valamelyest visszataszítónak tűnt tehát, hogy szemtől szemben kell társalogniuk a delegátusokkal, s nem áll rendelkezésükre az adást megszakító gomb kényelme.

Kényelmetlen pillantásokat vetettek egymásra, nem mertek a másik tányérjába nézni, és kínosan kerültek mindennemű érintést. Itt ugyanis még robotok sem voltak.

Ernest Keilin, az egyetlen Földről akkreditált tudósító, az imént leírt felületes mértékben volt tisztában ezekkel a dolgokkal. A lényeget ő sem látta meg. Mint ahogyan senki sem, aki egy többségi társadalom képviselője, s egy elszigetelt, félelmet keltő helyen találja magát.

Mindazonáltal a találkozó harmadik hetében a Hesperus kormánya által adott vacsorán Keilin a legtöbb félelmén már túladott. Egyes feszültségek azonban nem oldódtak benne.

A vacsora után a társaság kis csoportokra esett szét. Keilin ahhoz a csoporthoz csatlakozott, amelynek az aurórai Franklin Maynard is tagja volt. Lévén a legnagyobb Külső Világról való, egy riporter számára a legkiválóbb potenciális alanynak számított.

Maynard könnyedén társalgott, miközben bele-belekortyolt hesperidesi koktéljába. Amikor véletlenül hozzáért valakihez, mesterien palástolta az érzéseit.

– Föld – kezdte –, lényegében semmit nem tehet ellenünk, ha nem kívánunk részt venni egy bizonytalan kimenetelű katonai kalandban. Az ilyen kalandok elkerüléséhez elengedhetetlen a gazdasági egység. Vegye csak észre a Föld, hogy gazdasága mennyire a miénktől függ, hogy mennyi minden van, amit csak tőlünk tud beszerezni. Akkor majd nem vitatkozik velünk az élőhelyek kérdéséről. És ha egyesülünk, a Föld nem mer majd megtámadni bennünket. És le fog mondani a haszontalan atommotorok iránti vágyáról – vagy nem, ahogy akarja.

Fennhéjázó pillantást vetett Keilinre, aki szükségét érezte, hogy kifejtse véleményét:

– akhogy az áruikat, tanácsos úr – úgy értem, azokat, amiket a Földre szállítanak –, nem nekünk adják. Azokat mezőgazdasági termékekre cseréljük át.

Maynard negédesen mosolygott.

– Igen, azt hiszem, ezt a tényt a Tethys küldötte is megemlítette már. Terjedőben van közöttünk az a téveszme, hogy csak a Földről szerezhető be jó vetőmag…

Egy rideg hang szakította félbe:

– Én nem a Tethysről jöttem, és állítom, hogy amiről ön beszél, az nem téveszme. Én rozsot termesztek a Rheán, és nem vagyok képes megduplázni a termésemet. És még az íze sem ugyanolyan, mint a földi rozsé. – Mondanivalóját az egész hallgatóságnak címezte. – Így is már öt éve alkalmazok egy tucatnyi földi mezőgazdasági munkást, akik a robotokat felügyelik. Tudják, ők csodát képesek művelni a földdel. Ahová csak odaköpnek, tizenöt láb magasra nő a rozs. Ez valamelyest segít a gondokon. Mint ahogyan a földi vetőmag alkalmazása is. De az abból származó mag már nem alkalmas vetésre.

– Az ön földjét ellenőrizte a kormány mezőgazdasági hivatala? – kérdezte Maynard.

A rheai erre dölyfösen válaszolt:

– Nincs annál jobb termőföld az egész szektorban. És a rozs is első osztályú. Elküldtem belőle egy félkilónyit a Földre táplálkozás-egészségügyi vizsgálatra, és kiváló minősítést kapott. – Elgondolkozva vakarta meg az állát. – Én az ízéről beszéltem. Az valahogy nem az igazi…

Maynard megpróbálta másra terelni a szót.

– Az íz pillanatnyilag másodlagos kérdés. Ha a földi kisemberhordák éhezni kezdenek, úgyis hozzánk fognak szaladni. Nekünk csak az ízről kell lemondanunk, nekik viszont az atomenergiáról, a nagyüzemi farmokról meg a felszíni járművekről. Nem is volna rossz ötlet az ismerős földi ízek nélkül szállítani a gabonát. Részesítsük előnyben a saját világunkon megszokott ízeket, amelyek – ha megadjuk nekik a lehetőséget – kiállhatják a próbát.

– Úgy? – mosolyodott el a rheai. – Ha jól figyeltem meg, ön Földön termesztett dohányból készült szivart szív.

Ez csak egy szokás, amit bármikor megváltoztathatok.

– Akár úgy, hogy leszokik a dohányzásról. A magam részéről a dohányfüstöt legfeljebb moszkitóirtásra használnám.

Tüntetően hangosan felnevetett, és elhagyta a társaságot. Maynard kissé sértődötten meredt utána.

Keilin számára ez a rozsról és dohányról szóló kitérő egy kis elégtételt jelentett. Az ő szemében az ilyen személyeskedések bizonyos galaktopolitikai eszmék visszatükrözésének bizonyultak. A Tethys és a Rhea ugyanúgy a galaktikus dél legnagyobb bolygói, ahogyan az Aurora a galaktikus északé. Mindhárom bolygó egyenlő mértékben rasszista és elzárkózó. Véleményük a Földről meglehetősen egyszerű, ám egybehangzó. Az ember azt hihetné, hogy e tekintetben nem is lehet vita közöttük.

Csakhogy az Aurora volt a Külső Világok közül a legrégebbi, a legfejlettebb és katonailag is a legmodernebb – és emiatt az összes világ fölötti egyfajta morális vezetői szerepre törekedett. Ez egymagában elégnek bizonyult ahhoz, hogy ellentéteket szítson, és a Rhea meg a Tethys a gyűjtőhelyévé vált mindazoknak, akik nem ismerték el az Aurora vezető szerepét.

Keilin komoran konstatálta ezt a helyzetet. Ha a Föld csak részben is, de képes volna megítélni saját helyzetét, először csak egy vonatkozásban, majd apránként minden tekintetben…

Kíváncsian pillantott Maynardra, szívesen vitatkozott volna vele arról, hogy mindennek vajon milyen kihatása lesz az elkövetkező napok tárgyalásaira. Az aurorai azonban hallgatagabbnak tűnt, mint amennyire az az udvariasság keretein belül megengedett.

Ekkor egy altitkár vagy másodrendű hivatalnok vonult el fennhéjázón a beszélgető csoportok mellett. Üdvözlésül Maynard felé intett.

Keilin figyelte, amint az aurorai félrevonul az újonnan érkezettel, és suttogva társalogni kezdenek. A szájmozgásukat figyelve – jóllehet hallótávolságon kívül voltak – leolvashatta Maynard szájáról a „Micsoda?” felkiáltást. Ezt követően egy papírért nyúlt, amelyet a hírhozó nyújtott át neki.

Mindezek következményeként a másnapi ülés egészen másképpen zajlott le, mint azt Keilin elképzelte.

A részleteket az esti televideóadásból tudta meg. Úgy tűnt, a Föld kormánya jegyzéket küldött a konferencián részt vevő valamennyi kormánynak. Ebben figyelmeztette őket, hogy mindenfajta katonai vagy gazdasági egyezményt a Föld elleni barátságtalan aktusnak tekint, és ennek megfelelően ellenintézkedéseket foganatosít. A jegyzék egyenlő mértékben ítélte el mind az Aurorát, mind a Tethyst és a Rheát. A Föld ellen irányuló imperialista összeesküvéssel vádolta őket.

– Ostobák! – csikorgatta a fogát Keilin, és kétségbeesésében legszívesebben a falba verte volna a fejét. – Bolondok! Ostobák! Hülyék! – Az átkozódást csak akkor hagyta abba, amikor már teljesen kimerült a szókészlete.

A konferencia soron következő ülésén a feldühödött delegátusok nem engedték, hogy figyelmen kívül hagyják az elégedetlenkedő hangokat. Az ülés végére a Föld és a Külső Világok közti kereskedelem ügyét a planetáris hatalmak küldötteiből álló bizottság kezébe helyezték.

Még az Aurora sem reménykedett ilyen könnyű és teljes sikerben. Keilin hazaúton a Földre mindennél jobban kívánta, hogy a kamerák elé állhasson, no nem azért, hogy szerepeljen, hanem hogy világgá kürtölhesse a gyűlöletét.

A Földön néhányan mégis elégedett mosollyal nyugtázták a történteket.

Visszaérve otthonába, Keilin hangja is elhalkult, már nem követelte oly harsányan a gyors cselekvést.

Népszerűsége éppoly mértékben csökkent, amilyen iramban a kereskedelmi korlátozások száma nőtt. Legelőször is a Külső Világok bevezettek egy igen szigorú exportengedélyezési eljárást. Másodszor megtiltották minden olyan alapanyagnak a Földre szállítását, ami felhasználható a hadiiparban. Harmadsorban széles körű kutatást végeztek arra vonatkozóan, hogy hadi szempontból mi minősülhet hasznosnak.

Az importált luxus – és ami azt illeti, az importált szükségleti cikkek – ára oly mértékben felszökött, hogy már csak néhányak számára maradt elérhető.

Így aztán az emberek tüntetni kezdtek, egyre hangosabb kiáltozások hallatszottak, egyre több zászlót lengetett a szél, és a követségek ablakaira is soha nem látott mennyiségben kezdtek zúdulni a kövek.

Keilin is rekedtre kiabálta magát, s úgy érezte, megőrül.

Mígnem Luiz Moreno hirtelenjében fel nem ajánlotta, hogy aurorai exnagyköveti és jelenlegi tárca nélküli miniszteri minőségében megjelenik Keilin műsorában egy kötetlen beszélgetésre.

Keilin számára ez az újjászületés lehetőségét jelentette. Jól ismerte Morenót, nem egy ostoba alak. Morenóval a stúdióban meggyőzheti a nézőket arról, hogy ő a legnagyobb. Moreno válaszaival el tud oszlatni néhány félreértést. A puszta tény, hogy Moreno az ő – az ő – műsorát kívánja szócsőként használni, azt jelenti, hogy egy jóval rugalmasabb és érzékenyebb külpolitikára van kilátás. Lehet, hogy Maynardnak van igaza, és érzik a szűkösebb napok közeledtét, s az fog történni, amit megjósolt.

A kérdéseket tartalmazó listát természetesen előre átadták Morenónak, de az exnagykövet kijelentette, hogy valamennyi kérdésre válaszol, sőt azokra is, amelyek spontán merülnek fel.

Minden tökéletesnek tűnt. Talán túl tökéletesnek is, ám a pillanatnyi helyzetben legfeljebb egy bolond aggódott volna a részletek miatt.

Az előkészületek a megfelelő hírverés mellett folytak – és amikor ott ültek szemben egymással a stúdióban, a nézettségi fokot jelző piros nyíl a kétszázmillió készüléket jelentő vonal fölé ugrott. És minden készülékre átlagosan 2,7 nézőt számíthattak.

Elérkezett az adás ideje.

Keilin lassan megvakarta az állát, és a jelet várta. Azután elkezdődött.

KÉRDÉS: Moreno úr, a kérdés, amely pillanatnyilag az egész Földet izgatja, a háború lehetőségét firtatja. Gondolja, hogy háború lesz?

VÁLASZ: Ha a kérdés csak magára a Földre vonatkozna, azt válaszolnám, NEM LESZ. A Föld történetében már olyan sok háború volt, hogy megtanulhattuk, milyen keveset nyerünk vele.

KÉRDÉS: Azt mondta, „ha a kérdés csak magára a Földre vonatkozna…”. Ez alatt azt érti, hogy a háború lehetőségét egy ellenőrzésünkön kívül álló faktor fogja befolyásolni?

VÁLASZ: Nem mondtam, hogy „fogja”, én feltételes módot használtam. A Külső Világok nevében természetesen nem beszélhetek. A Galaxis történelmének ebben a fontos pillanatában nem tehetek úgy, mintha ismerném az indítékaikat és a szándékaikat. Lehetséges, hogy a háború mellett döntenek. Én remélem, hogy nem. Ha mégis úgy történik, hogy igen, akkor védekeznünk kell. Mindenesetre mi nem fogunk támadni. Nem mi fogjuk az első csapást mérni.

KÉRDÉS: Ha jól értem tehát, az ön véleménye szerint nincs a Föld és a Külső Világok között olyan alapvető nézetkülönbség, amit tárgyalással ne lehetne eloszlatni?

VÁLASZ: Úgy van. Amennyiben a Külső Világok is őszintén óhajtják a megoldást, a megegyezés nem várathat sokáig magára.

KÉRDÉS: Ebben benne foglaltatik az emigráció kérdése is?

VÁLASZ: Természetesen. A mi szerepünk ebben az ügyben tiszta és feddhetetlen. A dolgok mai állása szerint pillanatnyilag kétszázmillió emberi lény foglalja el az univerzumban rendelkezésre álló terület kilencvenöt százalékát. Hatmilliárd – vagyis az emberiség kilencvenhét százaléka – pedig a fennmaradó öt százalékot. Ez méltánytalan, mi több, tarthatatlan. A Föld ezen igazságtalanság ellenére is hajlandó fokozatosan megoldani a problémát. De szándékában áll a megegyezés. Meg kell állapodnunk az ütem és a méltányos megszorítások tekintetében. A Külső Világok viszont nem hajlandók tárgyalni e témákról. Immár öt évtizede visszautasítják minden, a tárgyalásokra tett erőfeszítésünket.

KÉRDÉS: És ha a Külső Világok részéről folytatódik ez a magatartás, akkor ön szerint lesz háború?

VÁLASZ: Nem hiszem, hogy folytatódna ez az attitűd. Kormányunk továbbra is hisz abban, hogy a Külső Világok előbb-utóbb ráébrednek a helyzet lényegére, és hogy igazság-és jogérzetük nem halt el, csupán szunnyad.

KÉRDÉS: Titkár úr, térjünk át egy másik kérdésre. Nem gondolja, hogy a Külső Világok által a Földdel való kereskedelem ellenőrzésére felállított Egyesült Világok Bizottsága veszélyt jelent a békére?

VÁLASZ: Amennyiben az intézkedéseik nem tükrözik a Külső Világoknak a Föld elszigetelésére vagy a gazdaság gyengítésére irányuló törekvését, akkor mondhatom, hogy nem.

KÉRDÉS: Milyen intézkedésekre gondol, sir?

VÁLASZ: Például a csillagközi kereskedelem megszigorítására, aminek eredményeként a hitelek összege máris a három hónappal ezelőtti érték egytizedére csökkent.

KÉRDÉS:AZ ilyen megszorítások valóban komoly gazdasági veszélyt jelentenek a Földre? Vagy nem igaz, hogy a Földnek a Külső Világokkal folytatott áruforgalma csupán jelentéktelen hányada a földi kereskedelemnek? És nem lehetséges, hogy a Külső Világokról importált javak legjobb esetben is csak a lakosság elenyésző kisebbsége részére hozzáférhetőek?

VÁLASZ: Az ön kérdése kiválóan prezentálja az elszigetelési politika híveinek alapvető tévhitét. A csillagközi kereskedelem napjainkban valóban csak öt százalékot tesz ki, ám atommotorjaink kilencven százalékát importáljuk. A tóriumnak pedig nyolcvan százalékát, a céziumnak hatvanöt, a molibdénnek és az ónnak hatvan százalékát. És a listát a végtelenségig folytathatnám, amiből látható, hogy az az öt százalék rendkívül fontos, mondhatnám életbevágó jelentőségű. Ilyenformán, ha egy gyártó egy hajórakomány acélmegmunkáló berendezést vásárol a Rheáról, akkor az nem csupán neki jelent hasznot. Abból haszna van mindenkinek, aki a Földön acélterméket használ fel.

KÉRDÉS: És az nem igaz, hogy a Föld csillagközi kereskedelmét megszorító, érvényben lévő rendeletek szinte a nullára korlátozzák a vetőmag-és jószágexportunkat? Ez vajon nem jótétemény a saját éhező embereinkkel szemben?

VÁLASZ: Ez megint egy alapvető tévedés. Hogy a Föld élelmiszerkészlete tragikusan lecsökkent, az igaz. Ezt még a kormány sem tagadja. De az élelmiszerexportunk ezt a készletet nem csökkenti jelentős mértékben. A Földön fellelhető élelmiszer-mennyiség egy százalékának mindössze egyötödét exportáljuk, és cserébe olyan értékes műtrágyákat és mezőgazdasági eszközöket kapunk, amikkel jelentősen tudjuk növelni a hatékonyságot. Ilyenformán, ha a Külső Világok kevesebb élelmiszert vásárolnának tőlünk, azzal az amúgy is kevés tartalékunkat tizedelnék meg.

KÉRDÉS: Beismeri, Moreno úr, hogy ezért a helyzetért részben a Földet terheli a felelősség? Más szóval azt is kérdezhetném: nem volt-e diplomáciai baklövés frissiben közzétenni a Külső Világok szándékáról szóló lázító hatású közleményt azelőtt, hogy a nevezett szándékok a Bolygóközi Konferencián lényegében még meg sem fogalmazódtak?

VÁLASZ: Az én véleményem szerint azok a szándékok akkor már teljesen nyilvánvalóak voltak.

KÉRDÉS: Bocsásson meg, sir, de én ott voltam a konferencián. Amikor közzétették azt a jegyzéket, a Külső Világok delegátusai között majdhogynem patthelyzet alakult ki. A Rhea és a Tethys határozottan ellenezte a Föld elleni akciót, és minden esély megvolt arra, hogy az Aurorát és blokkját leszavazzák. A jegyzék kibocsátásával ez a lehetőség egy csapásra megszűnt.

VÁLASZ: Nos hát, mi a kérdése, Mr. Keilin?

KÉRDÉS: Állításaimat figyelembe véve, nem gondolja-e, hogy a Föld jegyzékének kibocsátása diplomáciai tévedés volt, és csak gondos egyeztetés után lett volna szabad ezt a lépést megtenni?

VÁLASZ: Erős kifejezéseket használ. A kérdésre azonban nem tudok egyenes választ adni, mivel nem értek egyet az ön alapvető megállapításaival. Nem hiszem, hogy a Külső Világok delegátusai az ön által leírt módon viselkedtek volna. Először is köztudott, hogy a Külső Világok folyton azzal kérkednek, hogy náluk elenyészően csekély az elmezavar, a pszichózis, de még az emberi tévedés előfordulási százaléka is. Az az egyik legfőbb érvük, hogy a Földön több a pszichiáter, mint a vízvezeték-szerelő, előbbiből mégis kevés van. A konferencián megjelent delegátusok stabil társadalmuk legkiválóbb képviselői. És ön most azt akarja elhitetni velem, hogy ezek a félistenek egy ingerült pillanatukban megváltoztatták a véleményüket, s ezzel együtt ötven világ gazdaságpolitikájának fő irányát? Nem hiszem, hogy képesek volnának ilyen gyerekes és természetellenes lépésre, ezért kijelenthetem, hogy cselekedeteiket nem a Föld jegyzéke motiválta, hanem annál sokkal mélyebb megfontolások.

KÉRDÉS: De uram, a saját szememmel láttam, milyen hatással volt rájuk az a jegyzék. Emlékszem, úgy tekintettek rá, mint valami idegen nyelven íródott, érthetetlen szövegre. Kétségtelen, hogy egészében véve a Külső Világok emberei figyelemre méltóan stabil lények, ám a Földdel szemben tanúsított magatartásuk e stabilitásnak az egyik gyenge pontja.

VÁLASZ: Ön most kérdez, vagy védőbeszédet tart a Külső Világok rasszista politikája mellett?

KÉRDÉS: Nos, ha elfogadom az ön véleményét, hogy a Föld jegyzéke nem okozott kárt, akkor mi jó származott belőle? Egyáltalán minek küldték el?

VÁLASZ: Úgy gondolom, a nyilvánosság előtt már nem vitás, melyikünk hogyan ítéli meg a dolgot. Ezt a témát kimerítettük. Mi a következő kérdése? Ugye, ez lesz az utolsó?

KÉRDÉS: Igen. Úgy hírlik, a Föld komoly lépéseket fontolgat a csempészek ellen. Ön szerint ez összeegyeztethető a kormánynak azzal a véleményével, miszerint a csökkenő kereskedelem végzetes lehet a Föld jólétére nézve?

VÁLASZ: Az elsődleges szempontunk a béke, nem pedig saját jólétünk. A Külső Világok is átvettek néhány kereskedelmi megszorítást. Ez nem tetszik nekünk, igazságtalannak tartjuk őket. Mindazonáltal tartanunk kell magunkat hozzájuk, nehogy bárki is azzal vádoljon bennünket, hogy ellenségeskedést akarunk szítani. Fel vagyok hatalmazva annak első ízben történő bejelentésére, hogy az elmúlt hónapban hat, hamis földi regiszterszámot viselő csempészhajót fogtunk el, amelyek Külső Világról származó árut szállítottak a Földre. Az árut elkoboztuk, a legénységet lecsukattuk. Mindez őszinte jó szándékunkat bizonyítja.

KÉRDÉS: Külső Világról való hajók voltak?

VÁLASZ: Igen. De hamis földi regiszter számmal, ne feledje.

KÉRDÉS: És a bebörtönzött személyek is a Külső Világokról származtak?

VÁLASZ: Azt hiszem, igen. De mivel nemcsak a mi törvényeinket, hanem a Külső Világokéit is megsértették, ezért megfosztattak bolygóközi jogaiktól. Most pedig, azt hiszem, ideje volna befejezni az interjút.

KÉRDÉS: De ez…

Ennél a pontnál hirtelen megszakadt az adás. Keilin mondatának második felét Morenón kívül senki nem hallotta: – …háborút jelent.

Csakhogy Luiz Moreno már nem volt adásban. Lassan felhúzta a kesztyűjét, elmosolyodott, és közönyösen megvonta a vállát. Ezt a vállvonást sem látta senki.

A Gyűlés az Aurorán még tartott. Franklin Maynard kimerülten hagyta ott egy percre a tanácskozást. A fiára pillantott, akit most látott először tengerész-egyenruhában.

– Legalább te tisztában vagy azzal, ami történni fog, ugye?

A fiatalember válaszából sem fáradtság, sem helyeslés nem érződött:

– Hát ez van, apa!

– Akkor hát téged nem is zavar semmi? Nem gondolod, hogy ebbe úgy hajszoltak bele minket?

– És az kit érdekel? Ez a Föld temetése.

Maynard a fejét rázta:

– De azt csak elismered, hogy a rossz lóra tettünk? A Külső Világok törvényszegők. A Föld jogszerűen járt el.

A fiú a homlokát ráncolta:

– Remélem, nem akarsz nyilatkozatot kiadni, ahogyan a Gyűlés is tette? Én nem érzem, hogy a Föld ártatlan volna. Mi van akkor, ha virágzik a csempészet? Csak azért van, mert a Külső Világok néhány lakója hajlandó feketepiaci árat fizetni a földi élelmiszerért. Ha a Föld okosabban gondolkodna, szemet hunyna efölött, és akkor mindkét fél jól járna. Éppen eléggé hangsúlyozza, hogy mennyire szüksége van a kereskedelemre, akkor hát miért nem tesz valamit az érdekében? Nem értem, miért kellene egyetlen aurorai vagy más külső világbeli embert azoknak a majomembereknek a karmai közt hagyni. Ha a Föld nem engedi őket szabadon, majd rákényszerítjük. Különben legközelebb senki nem lesz biztonságban.

– Azt már látom, hogy te is magadévá tetted a közvélemény álláspontját.

– Ez az én véleményem. Ha egyezik a köz véleményével, az azért van, mert logikus. A Föld háborút akar. Hát megkapja.

– De miért akar háborút, mi? Miért köti meg a kezünket? A mi egész gazdaságpolitikánk az elmúlt hónapban teljes egészében a háború nélküli megoldást szorgalmazta.

Mindezt ugyan magának mondta, de a fia a végső érvvel válaszolt neki:

– Nem érdekel, miért akarnak háborút. Most megkapják, és szét fogjuk lapítani őket.

Maynard visszatért a Gyűlésre, de mihelyt meghallotta a küldöttek duruzsolását, az jutott eszébe, hogy idén valószínűleg nem vet terresztriális lucernát. Csak a tejet sajnálta. Valójában úgy érezte, hogy már a marhahús íze sem az igazi…

A szavazásra reggel felé került sor. Az Aurora hadat üzent. Hajnalra az Aurorablokk tagjai is csatlakoztak.

A történelemtankönyvek később úgy említették, mint a Háromhetes Háborút. Az első héten az Aurora megszállta a Plútón túli aszteroidák övezetét, és a harmadik héten a földi haderő nagy része már meg is semmisült a Szaturnusz pályáján belül lezajlott csatában, amelyben az ellenség hadereje alig negyede volt a földiének.

A Külső Világok hadüzenetei ezután úgy követték egymást, mint a tűzijáték petárdáinak pukkanásai. A huszonegyedik nap vége előtt két órával a Föld kapitulált.

A béketárgyalásokat a Külső Világokon folytatták le. A Föld hozzászólásait csak jelképesen hallgatták meg. A békefeltételek olyannyira szokatlanok, mondhatni különösek voltak, s oly megalázó áradatban zúdultak a földiekre, hogy azok szégyenükben és dühükben szólni sem tudtak ellenük.

Az esemény legjobb kommentárja két nappal a történtek után hangzott el az Aurora televideó-hálózatán. íme egy részlet belőle:

– …Nincs a Földön és a Földben semmi, amire nekünk, a Külső Világok lakóinak szükségünk volna. Mindent, ami valaha is értékes volt, az őseink már felélték.

Bennünket a Föld Anya gyermekének tartanak, de ez nem igaz, mert mi annak a Föld Anyának a leszármazottai vagyunk, aki már nem létezik, azé az Anyáé, akit magunkkal hoztunk a szívünkben. A mai Föld legfeljebb unokatestvérünk lehet. Nem több.

Kellenek-e nekünk a Föld javai? Miért kellenének, amikor nincsenek is? Tudjuk-e alkalmazni a technikáját, a tudományát? De hiszen ők vannak rászorulva a miénkre! Tudjuk-e hasznosítani a munkaerejüket? Tízen sem érnek fel egy robottal! Hát a felettük való uralom kétes dicsőségére szükségünk van-e? Ilyesfajta dicsőség nem létezik. Mint tehetetlen és inkompetens őseink, csak púpot jelentenének a hátunkon. Csak felélnék az élelmünket, tönkretennék a munkánkat és lehetetlenné tennék az adminisztratív rendszerünket.

Egyszóval semmit sem tudnak nekünk nyújtani, csupán a velük foglalkozó gondolataink felszabaduló helyét. Semmitől nem tudnak megszabadítani bennünket, legfeljebb saját maguktól. Semmi mással nem tudnak a hasznunkra lenni, mint a hiányukkal.

Ez az oka annak, hogy a békefeltételeket úgy fogalmaztuk meg, ahogyan. Nem akarjuk bántani őket, ezért meghagytuk nekik a naprendszerüket. Éljenek ott békében. Alakítsák a sorsukat a maguk módján, mi még a jelenlétünkkel sem zavarjuk meg őket ebben. De cserébe békét akarunk. Ezért nincs szükségünk az ő jelenlétükre. Ennek érdekében külső világbeli őrjáratot szervezünk a rendszerük határvidékén, őrbázisokat állítunk fel a legbelső aszteroidákon, hogy biztosak legyünk felőle, nem akarnak betörni a mi területünkre.

Nem építünk ki velük kereskedelmet, diplomáciai kapcsolatot, nem utazunk oda és nem kommunikálunk velük. Kerítéssel vesszük körbe őket, rácsot húzunk elébük, és hermetikusan elszigeteljük őket. Idekint pedig új univerzumot hozunk létre, másodszor is megteremtjük az Embert, a magasabb rendű Embert…

Azt kérdezték: mi lesz a Föld sorsa? Azt válaszoltuk: ez a Föld problémája. A túlnépesedést ellenőrizni lehet. A természeti kincseket ésszerűen is ki lehet aknázni. A gazdasági rendszereket felül lehet vizsgálni. Mi tudjuk, hiszen mi is azt tesszük. Ha ők nem teszik, jussanak a dinoszauruszok sorsára, akkor majd lesz elegendő hely.

Teremtsenek maguknak helyet, ne csak folyton követeljék azt!”

Így aztán lassan áthatolhatatlan függöny ereszkedett a Naprendszerre. A csillagok a Föld egén megint csak csillagok voltak, mint a régmúlt időkben, amikor még nem épült meg az első hajó, amely át tudott hatolni a fénysebesség barikádján.

A kormány, amely kirobbantotta a háborút, lemondott, de nem akadt senki, aki a helyébe lépett volna. A törvényhozás ideiglenesen Luiz Morenót – a volt nagykövetet, a volt tárca nélküli minisztert – választotta meg elnöknek, s a Föld túl kába volt még ahhoz, hogy a döntést akár elfogadja, akár tiltakozzon ellene. Mindenesetre mindenki megkönnyebbült, hogy akadt egy ember, aki elvállalja egy bebörtönzött világ kormányzásának feladatát.

Csak nagyon kevesen vették észre, hogy milyen ördögien számító terv eredménye volt ez, s hogy Moreno mivel találta magát szembe az elnöki székben.

Ernest Keilin tanácstalanul jelentette ki a televideó képernyőjén:

– Most magunkra maradtunk. Számunkra nincs többé univerzum, nincs többé múlt – csak a jövő és a Föld maradt nekünk.

Aznap este még egyszer hallott Luiz Morenóról, és még hajnal előtt távozott a fővárosból.

Luiz Moreno személye nem illett bele a szigorúan hivatalos elnöki palotába. Szenvedett a hidegtől, és beszéd közben folyton tüsszögött.

Keilin oly ellenszenvvel tekintett rá, hogy attól még maga is megrémült; oly perzselő gyűlölettel, amitől ökölbe szorult a keze. Nem lett volna szabad idejönnie – de végül is a parancs egyértelmű volt. Ha nem jön önként, hozzák.

Az újdonsült elnök metsző pillantást vetett rá:

– Változtatnia kellene a velem szemben tanúsított magatartásán, Keilin. Tudom, hogy a Föld egyik sírásójának tart – ugye, ezt a kifejezést használta az elmúlt éjjel? De azért hallgasson rám figyelmesen néhány percig. Pillanatnyilag, elfojtott indulatával aligha hallja, amit mondok.

– Meg fogom hallani, amit kell, Elnök Úr.

– Nos, ez legalább rokonszenves megnyilvánulás volt. Reményt keltő. Mit gondol, felveszik a beszélgetésünket?

Keilin csak a szemöldökét vonta fel. Moreno azt mondta:

– Nem veszik fel. Teljesen egyedül vagyunk. Egyedül kell lennünk, különben hogy mondhatnám el önnek bizalmasan, hogy mindezt az ön kedvéért rendeztük így, lévén hogy a tervezett alkotmány értelmében ön lesz az új elnök. Na, most meg mi a baj?

Látván Keilin sápadt és meghökkent ábrázatát, elmosolyodott.

– Ó, látom, nem hisz nekem. Még nem tudja felfogni. Nos, egy óra múlva mindent érteni fog.

– Én, mint leendő elnök? – Keilinnek erőfeszítésébe került, hogy rekedt hangon kimondott szavai érthetőek maradjanak. Azután valamivel halkabban hozzátette:

– Maga megőrült.

– Nem. Én ugyan nem. Inkább azok odakint. A Külső Világokon. – Moreno hangja egyszeriben olyan ridegen harsant, a szeme, az arckifejezése oly metszővé vált, hogy az ember még arról is elfeledkezett, hogy ő valójában egy kis majom, aki állandó meghűléssel kínlódik. Ráncos, lapos homlokát nem is számítva. Kopaszodó fejéről és alkalmatlan öltözékéről nem is beszélve. Az ember csak átható tekintetére és metsző hangjára figyel. Azt veszi csak észre.

Keilin szék után tapogatózott, miközben Moreno egyre hevesebben kezdett beszélni.

– Igen – mondta –, azok odakint a Csillagok között. Az istenszerű lények. Az állítólagos szuper emberek. Az erős és szemrevaló mesterfaj. Mind megőrültek. De ezt itt a Földön csak mi tudjuk.

– Nézze, már hallott a Pacific-tervről. Tudom, hogy hallott. Egyszer már beszélt róla Cellioninak, és mi azt mondtuk, hogy nem igaz. Csakhogy igaz. Már szinte egyetlen része sem titok. Lényegében az egyetlen titok az, hogy már semmi sem titok belőle.

– Maga nem ostoba, Keilin. Csak nem képes abbahagyni a munkát. És most még nyomon van. Érzi a lényeget. Miről beszélt akkor, amikor az interjút készítette velem? Valamit a Külső Világoknak a Föld irányában tanúsított magatartásáról, ami a stabilitás egyik gyenge pontja. Ugye, erről beszélt? Vagy valami ilyesmiről? Akkor hát rendben van… jó! Akkoriban már ismerte a Pacific-terv egyharmadát, ami lényegében akkor sem volt már titok, ugye?

– Tegye fel magában a kérdést, Keilin: mi jellemezte egy tipikus aurorai viselkedésmódját egy tipikus földivel szemben? A felsőbbrendűségi érzés? Feltételezem, ez volt az első gondolata. De árulja el, Keilin, ha ők tényleg felsőbbrendűnek érzik magukat, ha valóban azok, akkor kell-e erre folyton felhívni a figyelmet? Miféle felsőbbrendű lény az, aki folyton a „majomember”, „alsóbb faj”, „földi félállat” kifejezéseket hajtogatja? Ez nem a higgadt felsőbbrendű megnyilvánulás jellemzője. Ki veszteget becsmérlő jelzőket holmi férgekre? Nem, itt egészen másról van szó.

– Vagy közelítsük meg a dolgot más oldalról. A Külső Világokról jött turisták vajon miért szállnak meg kizárólag speciális szállodákban, miért utaznak csak különleges, zárt felszíni járműveken, és miért kerülik olyan kínosan a helybeliekkel való találkozást? A szennyeződéstől félnek? Akkor különös, hogy elfogyasztják az ételeinket, isszák a borainkat és szívják a dohányunkat.

– Nézze Keilin, a Külső Világokon nincsenek pszichiáterek. A „szupermének” – úgy mondják – nagyon jól képzettek. Itt a Földön viszont a mondás szerint több a pszichiáter, mint a vízvezeték-szerelő, mégis hiány van belőlük. Így aztán mi vagyunk azok, és nem ők, akik tudjuk az igazságot a Külső Világok felsőbbrendűségi komplexusával kapcsolatban; akik tudjuk, hogy az nem másnak, mint a bűntudatuknak a megnyilvánulása.

– Nem gondolja, hogy ez az igazság? A fejét rázza, mint aki nem ért egyet. Hát nem látja, hogy az a maréknyi ember, aki az egész Galaxist bitorolja, miközben emberek milliárdjai éheznek, tudat alatt biztosan bűnösnek érzi magát, mindegy, hogy miért? Nem látja, hogy mivel nem hajlandók megosztani velünk a teret, az a kézenfekvő számukra, hogy a földlakókat alsóbbrendűeknek titulálják, akik nem vágyódnak a Galaxis után, s arról próbálják meggyőzni magukat, hogy ők odakint egy új emberfajt fognak megteremteni, miközben mi, a régi faj pusztulásra ítélt egyedei, a természet törvényei értelmében ki fogunk veszni, mint a dinoszauruszok?

– Ó, bárcsak sikerülne meggyőzni magukat minderről, akkor csak felsőbbrendűek maradnának, és nem egyben bűnös lelkek is. Csakhogy ez nem fog sikerülni; és soha nem is sikerülhet. Ahhoz folytonos támaszra volna szükségük: folytonos ismételgetésre, állandó megerősítésre. És még az sem volna teljességgel meggyőző.

– A legjobb volna, ha úgy tennének, mintha a Föld és lakossága egyáltalán nem létezne. És ha a Földre látogat, ne vegyen tudomást az emberekről, mert azok kényelmetlenséget okoznának azzal, hogy nem látszanak eléggé felsőbbrendűnek. Sokkal inkább nyomorultnak. Vagy ami még rosszabb, még intelligensnek sem tűnnek – mint ahogyan én, az Aurorán.

– Olykor felbukkan egy külső világbeli, mint amilyen Moreanu is, aki felismeri a lényeget, és nem hezitál azt hangosan kimondani. Moreanu arról beszélt, hogy a Külső Világok mi mindennel tartoznak a Földnek – és ezért veszélyes volt a számunkra. Mert ha a többiek hallgatnak rá, és felajánlják, hogy segítséget nyújtanak a Földnek, bűnérzetük ettől kielégülést nyer anélkül, hogy bármily módon segítettek volna a Földnek. Moreanut tehát cselszövéssel eltávolítottuk, hogy nyitva maradjon az út a hajlíthatatlanok előtt, akik képtelenek ilyesmi elkövetésére, ennélfogva cselekedeteik előre megjósolhatóak, mi több, irányíthatóak.

Elég, ha egy arrogáns jegyzéket küldünk nekik, s ők máris egy haszontalan embargóval válaszolnak rá, ami ideális ok a háborúra. És már csak gyorsan el kell veszíteni a háborút, s a zavaró szuperemberek máris el vannak szigetelve. Se kommunikáció, se kontaktus. Nem létezünk többé, hogy zavarjuk a köreiket. Hát nem egyszerű? Csodálatosan működik, nem?

Keilin végre szóhoz jutott, mert Moreno egy pillanatra elhallgatott:

– Azt akarja mondani, hogy mindezt eltervezte? Maga előre megfontoltan háborút szított azzal a céllal, hogy elszigetelje a Földet a Galaxistól? Azért küldte az embereit a biztos halálba, hogy vereséget szenvedjenek? Maga, maga egy szörnyeteg… egy…

– Nyugodjon meg – ráncolta a homlokát Moreno. – Ez nem olyan egyszerű, ahogy ön gondolja, és én nem vagyok szörnyeteg. Gondolja, hogy olyan könnyű háborút szítani? A gondolatot megfontoltan, célratörően kell ébreszteni, majd táplálni. Ha mi tesszük meg az első lépést, ha mi vagyunk az agresszorok, ha mi követjük el az első hibát – nos, akkor a Külső Világok megszállnak és sárba taposnak minket. Tudja, ha mi követünk el bűnt velük szemben, akkor nincs bűntudatuk. Vagy ha elhúzódik a háború, netán komoly veszteséget szenvedünk, szégyenérzetük akkor is szétfoszlik.

– De mi nem tettünk semmi ilyesmit. Mi csak bebörtönöztük az aurorai csempészeket, ahhoz pedig nyilvánvaló jogunk volt. Pusztán azért kellett hadba szállniuk, hogy megőrizhessék felsőbbrendűségüket, ami megóvhatja őket a bűntudat rémétől. És mi gyorsan veszítettünk. Egyetlen aurorai sem halt meg. A bűntudat elmélyült, és a békeegyezményben teljesedett ki, ahogyan azt a pszichiátereink megjósolták.

– Ami pedig az emberek halálba való küldését illeti, ez minden háború velejárója – és szükséges. Szükség volt arra, hogy megvívjunk egy csatát, és természetesen voltak veszteségeink.

– De miért? – vágott közbe Keilin vadul. – Miért? Miért? Mitől van értelme ennek az egész zagyvaságnak? Mit nyertünk vele? Mit fogunk nyerni a mostani helyzetből?

– Nyerni, ember? Azt kérdezi, mit nyertünk? Hát az univerzumot. Mi fogott vissza bennünket olyan sokáig? Maga tudja, mire volt szüksége a Földnek az elmúlt évszázadokban. Hiszen egy alkalommal éppen maga beszélt róla Cellioninak. Pozitronrobotokra és atomenergiára van szükségünk. A kemikáliák visszaszorítására és a születések szabályozására. Most már mi akadálya ennek? Legfeljebb az évszázados beidegződés, mely szerint a robotok megfosztják az embert a munkától, hogy a születésszabályozás nem más, mint a meg nem született gyermekek meggyilkolása, és így tovább. És a legrosszabb: hogy volt lehetőség az emigrációra, ami mindig is a biztonsági szelep feladatát töltötte be.

– Most már nem tudunk emigrálni. Helyhez vagyunk kötve. Ennél is rosszabb, hogy megalázó vereséget szenvedtünk egy maroknyi embertől, akik szégyenteljes békeszerződést erőltettek ránk. És melyik földlakó nem kiált tudat alatt bosszúért? Az önbecsülés folyton elégtételt fog követelni.

– És ez a Pacific-terv második harmada: a bosszú-motívum felismerése. Ilyen egyszerű.

– Honnan tudjuk, hogy valóban ez a helyzet? Nos, a történelemkönyvekben mindez számtalanszor le van írva. Győzz le egy nemzetet, de ne tedd tönkre teljesen, s egy vagy két generáció múlva erősebb lesz, mint valaha. Miért? Mert a megfeszíttetés bosszúért kiált, amit puszta hódítással nem lehet felszítani.

– Gondolkodjon! Róma első ízben könnyedén legyőzte Karthágót, de másodszorra majdnem rajtavesztett. Napóleonnak egyre nehezebb dolga lett, valahányszor legyőzött egy európai koalíciót, mígnem nyolcadszorra csúfos vereséget szenvedett. Vilmost, a középkori németet négy évig tartott legyőzni, és hat évig a nála jóval veszélyesebb utódját, Hitlert.

– Hát erről van szó! A Földnek mostanáig a nagyobb komfort és a boldogulás érdekében folyton változtatnia kellett az életmódján. És az ilyen lényegtelen dolgok mindig várhattak. Most viszont a bosszú miatt kell változtatni, az pedig nem várhat. Én pedig saját magáért akarom a változást.

– Csakhogy – én nem vagyok vezető típus. Megszégyenültem az elmúlt évek eseményei során, s ez így marad, amíg a csontjaim el nem porladnak. A Föld majd azután tudja csak meg az igazságot. De maga… maga meg a hasonlók mindig is a modernizálásért küzdöttek. Maga lesz a vezető. A változás lehet, hogy száz évig is eltart. Az emberek még meg nem született unokái fogják csak látni az eredményt. Mi legalább a kezdeteit láttuk…

– Miről beszél?

Keilint összezavarta ez az álom. Mintha távoli ködön át látná az újjászületett Földet. De a változás túlságosan extrém. Most még nem lehet megvalósítani. Megrázta a fejét.

– Feltéve, hogy igaz, amit mond, miből gondolja, hogy a Külső Világok megengednek ilyen változásokat? Biztos vagyok benne, hogy figyelni fognak, és amint észreveszik a növekvő veszélyt, útját állják. Ehhez mit szól?

Moreno hátravetette a fejét, és hangtalanul nevetett:

– Csakhogy még ott van a Pacific-terv harmadik harmada, az az ironikus, körmönfont harmadik…

– A külső világbeliek az embereket egy nagy faj szubhumán szemetjének tartják. De mi a Föld emberei vagyunk. Tudja, mit jelent ez? Hogy azon a bolygón élünk immár évmilliárdok óta, amelyen kifejlődtünk. Nincs az embernek egyetlen mikroszkopikus morzsája sem, aminek ne lenne köze a Föld fizikai struktúrájához, a rajta élő élőlények biológiai arculatához, vagy a különféle társadalmak szociologikai felépítéséhez.

– Az Ember jelenlegi formájában egyetlen bolygó sem helyettesíthetné számára a Földet.

– A Külső Világokon az emberek úgy léteznek, ahogyan, mert a Földnek csupán egy kis töredékét vitték magukkal. Termőföldet vittek oda, növényeket, állatokat, embereket. És mesterséges földi környezetet hoztak létre maguk körül ott, ahol a talaj a számukra szükséges kobaltot, cinket és rezet tartalmazza. És vittek magukkal baktériumokat és algákat is, hogy a kellő mértékben jussanak hozzá a szükséges nyomelemekhez.

– És ezt az állapotot folyamatos importtal tudják fenntartani – úgy mondják, luxus-importtal. Mégpedig a Földről.

– És a Külső Világokon semmire nem jutnak a földi termőfölddel, mert az előbb-utóbb keveredik a helyi talajjal, a talajbaktériumok pedig megfertőződnek a helyiekkel. Mindehhez hozzájárul az idegen klíma, a másmilyen sugárzás. A földi baktérium elpusztul vagy átalakul. Megváltozik a növények élete. És az állatoké is.

– No nem nagy mértékben. Nem válnak mérgezővé, vagy nem tűnik el belőlük a tápanyag végérvényesen. De a Külső Világokon élők máris panaszkodnak, hogy hiányzik az a komponens, ami a növények „ízét” adja, ami bizony elengedhetetlen tulajdonság. Eddig ment el a dolog.

– De mehet még tovább. Tudja azt például, hogy az Aurorán élő baktériumfajoknak mintegy fele hidrokarbon helyett fluorkarbon alapú protoplazmával rendelkezik? El tudja képzelni egy ilyen környezet alapvető idegenségét?

– Nos, immár két évtizede, hogy a Föld bakteriológusai és fiziológusai tanulmányozzák a Külső Világok különféle életformáit – ez a Pacific-terv egyetlen igazán titkos része. És az áttelepített földi élet sejt alatti szinten máris változásokat mutat. Még az Ember is!

– És ebben rejlik az irónia. A külső világbeliek a maguk rideg rasszizmusával és hajlíthatatlan genetikai politikájukkal folyamatosan kiirtják maguk közül azokat, akik a normától eltérő módon alkalmazkodnak respektált bolygójukhoz. Ennek eredményeképpen egy olyan „egészséges” emberfajt tartanak fenn, amely a terresztriális kémiára épül, nem az ottanira.

– De most, hogy a Földet elszigetelték maguktól, és innen egy grammnyi termőföld sem jut el hozzájuk, a változások halmozódni fognak. Megjelennek a betegségek, a halandóság növekszik, a gyermekek abnormitása állandóvá válik…

– És akkor mi van? – kérdezte Keilin hirtelen felpillantva.

– És akkor mi van? Nos, ők fizikatudósok – az olyan alsóbbrendű tudományt, mint amilyen a biológia, meghagyták nekünk. Nem lesznek képesek feladni felsőbbrendűségüket és emberi tökéletességük önkényes állandóját. Nem fogják észrevenni a változást, csak amikor már túl későn lesz. Nem minden mutáció látható szemmel. Valóságos forradalom söpör majd végig a Külső Világok szokásvilágán. Egy évszázados fizikai és szociális zűrzavar vár rájuk, ami megakadályoz számukra mindennemű kapcsolatfelvételt velünk.

– Nekünk pedig marad az újjáépítés, az újraéledés évszázada, aminek elmúltával újból szembenézhetünk a Galaxissal, amely vagy elpusztul, vagy átalakul addigra. Az első esetben felépítünk egy második Földi Birodalmat, de sokkal bölcsebben, nagyobb tudás birtokában, mint ahogyan azt első ízben tettük; az egész az erős és modern Földre fog támaszkodni.

– A második esetben szembetaláljuk magunkat húsz, harminc, esetleg mind az ötven Külső Világgal, amelyek mindegyikén az Ember különféle fajai élnek. Ötven humanoid faj már nem fog ellenünk szövetkezni. Mindegyikük a maga módján alkalmazkodik a saját világához, s mindegyikükben kialakul a hajlam a Föld atavisztikus szeretetére: addigra már elismerik, mint igazi Anyát.

– És a rasszizmus is meghal, mert a változatos fajok az Emberiség jellegét erősítik, nem az egységes fajokét. Mindegyik emberfajnak kialakul a saját gondolkodásmódja, amibe a másik nem szólhat bele. És új világokat is meghódítanak, ahol újabb változatok alakulhatnak ki. Végezetül ennek az intellektuális keveréknek az élén a Föld Anya nem egyszerűen egy Földi, hanem egy Galaktikus Birodalomnak ad életet.

Keilin elcsodálkozott.

– Ezt ilyen bizonyossággal ki meri jelenteni?

– Semmi sem igazán biztos; de a Föld legjobb elméi mind megegyeznek ebben. Természetesen lehetnek akadályok az úton, de azoknak az elmozdítása már unokáink nagy kalandja lesz. A mi kalandunk pedig maga a kezdet. Csatlakozzon hozzánk, Keilin.

És Keilin lassan hinni kezdte, hogy Moreno egyáltalán nem szörnyeteg…

ACÉLBARLANGOK[20]

i.sz. 5021

ELSŐ FEJEZET

UTASÍTÁS A RENDŐRFŐNÖKTŐL

Alighogy Lije Baley az íróasztalához ért, észrevette, hogy R. Sammy várakozásteljesen figyeli. Hosszúkás arcának mogorva vonásai megmerevedtek:

– Mit akarsz? – kérdezte.

– A főnök hívatott, Lije. Azt mondta, mihelyt bejössz, azonnal menj be hozzá.

– Rendben van.

R. Sammy csak állt tovább, kifejezéstelen arccal.

– Azt mondtam, rendben van – szólt rá Baley. – Leléphetsz!

R. Sammy sarkon fordult, és ment a dolgára. Baley ingerülten kérdezte magától: vajon miért ne végezhetné R. Sammy munkáját egy ember? Aztán figyelmét dohányzacskója tartalmára fordította: gyors fejszámolást végzett. Ha naponta beéri két pipáravalóval, kihúzhatja a legközelebbi dohányosztásig.

Kilépett a korlát mögül (két év óta besorolása alapján korláttal elkerített munkahelyjárt neki), és végigment a közös termen.

Mikor elhaladt Simpson mellett, az fölpillantott a higanyos adattárolóból.

– A főnök hívatott, Lije – szólt oda.

– Tudom. R. Sammy már mondta.

A higanyos tároló belsejéből jelekkel sűrűn teleírt szalag tekergett elő, ahogy a kis készülék végigkutatta és elemezte „emlékezetét” a kívánt adatokért, amelyek a csillogó higanyfelület apró, rezgő mintázatában voltak elraktározva.

– Ha nem félnék, hogy eltörik a lábam, jól fenéken billenteném ezt az R. Sammyt – mondta Simpson. – A napokban találkoztam Vince Barrett-tel.

– Igen?

– Szeretne visszakerülni hozzánk. Vagy bármilyen más munkát kapni a rendőrségen. Szegény srác nagyon el van kámpicsorodva, de hát én mit mondhattam volna neki? Most R. Sammy van itt helyette, és kész. Ő meg jobb híján egy szállítószalagnál dolgozik az élesztőgazdaságban. Pedig jó eszű fiú. Mindenki szerette.

Baley a vállát vonogatta, és hűvösebb modorban válaszolt, mint ahogy akarta, vagy ahogy megfelelt érzelmeinek:

– Hát ezzel most mindannyiunknak szembe kell nézni.

A rendőrfőnöknek külön szoba járt. Neve – JULIUS ENDERBY – ott díszelgett gondosan metszett, formás betűkkel a homályos üvegen. Alatta pedig ez állt: NEW YORK CITY RENDŐRFŐNÖKE.

– Hallom, hogy hívattál, főnök – mondta Baley, belépve a szobába.

Enderby fölpillantott. Szemüveget hordott, mert érzékeny szeme nem bírta az általában használatos kontaktüveget. Csak amikor már az ember megszokta a szemüveg látványát, szentelhette figyelmét az egyébként teljesen jellegtelen arcnak. Baley erősen gyanította, hogy a rendőrfőnök szeme nem is olyan nagyon érzékeny s csak azért hord szemüveget, mert az „egyéniséget” kölcsönöz neki.

A rendőrfőnök most feltűnő idegességgel nézett maga elé. Megigazgatta kézelőjét, majd hátradőlve székében, túlzott szívélyességgel mondta:

– Ülj le, Lije. Ülj le.

Baley kimért mozdulatokkal leült, és várt.

– Jessie hogy van? – kérdezte Enderby. – És a fiad?

– Köszönöm, jól – felelte Baley tompa hangon. – Pompásan. És a tieid?

– Pompásan – visszhangozta Enderby. – Pompásan. Nem jól indul ez a beszélgetés.

Valami nincs rendben az arcával, gondolta magában Baley. Majd fennhangon így szólt:

– Főnök, szeretném, ha nem R. Sammyvel üzennél értem.

– Ismered az érzéseimet. De hát iderakták, és valamire csak fel kell használnom.

– Csuda kényelmetlen, főnök. Odajön, mondja, hogy beszélni akarsz velem, aztán csak áll ott mellettem. Tudod, mit akarok ezzel mondani. Ha nem szólok rá, hogy menjen a dolgára, ítéletnapig ott állna.

– Ez az én hibám. Mikor elküldtem az üzenettel, elfelejtettem külön megmondani neki, hogy utána folytassa a munkáját.

Baley felsóhajtott. Mélybarna szeme körül a vékony ráncok elmélyültek.

– Szóval beszélni akartál velem.

– Igen, Lije – mondta a rendőrfőnök –, és ráadásul nem is valami egyszerű dologról. Felállt, megfordult, és az íróasztala mögötti falhoz lépett. Megnyomott egy alig látható gombot, mire a falfelület egy része átlátszóvá vált.

Baley a váratlanul beáramló szürkés fénytől hunyorogni kezdett.

– Ezt a múlt évben csináltattam magamnak – mondta mosolyogva a rendőrfőnök. – Ugye, eddig még nem mutattam neked? Gyere csak ide és nézz ki. A régi időkben valamennyi szobában volt ilyen. „Ablaknak” hívták. Tudtad?

Baley nagyon jól tudta, hisz épp elég történelmi regényt olvasott.

– Hallottam róluk – felelte.

– Gyere ide.

Baley kissé feszengve engedelmeskedett. Valami szemérmetlenséget érzett abban, hogy a szobák titkait így feltárják a külvilágnak. A rendőrfőnök néha bolondosán túlzásba viszi konzervatív hajlamait. Példa rá a szemüvege.

Aha! Ettől olyan szokatlan az arckifejezése.

– Bocsáss meg, főnök – mondta Baley –, de ugye új szemüveged van?

A rendőrfőnök kissé meglepetten nézett rá, levette a szemüvegét, rápillantott, majd újból Baleyre nézett. Kerek arca szemüveg nélkül még kerekebbnek látszott, álla pedig kissé hegyesebbnek. És a pillantása is némileg bizonytalan lett, mert tekintetét nem tudta kellőképpen összpontosítani.

– Igen – felelte, visszatéve a szemüveget az orrára. – A régit három nappal ezelőtt eltörtem – tette hozzá bosszúsan. – És annyi minden dolgom akadt, hogy csak ma reggel tudtam másikat szerezni. Ez a három nap, Lije, valóságos pokol volt.

– A szemüveg miatt?

– Volt még más egyéb is. Mindjárt rátérek.

Az ablak felé fordult, és Baley követte példáját. Kissé meglepetten vette észre, hogy esik az eső. Egy pillanatig lenyűgözve bámulta az égből hulló vízcseppek látványát. Mellette a rendőrfőnök úgy sugárzott a büszkeségtől, mintha ez a természeti tünemény az ő keze műve lett volna.

– Ebben a hónapban harmadszor látok esőt. Érdekes, mi?

Baley akarva-akaratlan kénytelen volt bevallani magának, hogy a látvány valóban lenyűgöző. Életének negyvenkét éve alatt csak ritkán látott esőt vagy bármilyen más természeti jelenséget.

– Ha esőt látok, mindig arra kell gondolnom, mennyi haszontalan víz zúdul le a városra. Sokkal jobb volna, ha csak a tárolókba hullana.

– Lije – jegyezte meg a rendőrfőnök –, te túl modern vagy. Ez a te bajod. Régen az emberek a szabadban éltek. Nemcsak a farmokon, hanem a városokban is. Még New Yorkban is! És ők nem tartották haszontalannak az esőt. Sőt! Együtt éltek a természettel. Ami sokkal egészségesebb és jobb. A modern élet bajai épp abból erednek, hogy elszakadtunk a természettől. Egyszer-másszor olvashatnál valamit a szén századáról.

Baley olvasott róla. Nemegyszer hallotta, hogy az emberek keseregnek, miért kellett feltalálni az atommáglyát. Sőt ő maga is kesergett miatta, ha rosszul mentek a dolgok, vagy ha fáradt volt. De az effajta kesergés az emberi természet veleszületett jellegzetessége. A szén századában az emberek a gőzgép feltalálásán keseregtek. Az egyik Shakespeare-darabban valamelyik szereplő a puskapor feltalálásán siránkozott. Egy ezredévvel ezután pedig a pozitronagy feltalálása miatt nyavalyogtak.

A pokolba vele!

– Ide figyelj, Julius – mondta komoran. (Egyébként hivatalos időben nem szokta használni ezt a bizalmas megszólítást, akárhányszor „Lije”-ozta is őt a rendőrfőnök, de most úgy érezte, oka van rá.) – Ide figyelj, Julius, mindenről beszélsz, csak arról nem, amiért hívattál, és engem ez idegesít. Miről van szó?

– Mindjárt rátérek, Lije – felelte a rendőrfőnök. – De hadd mondjam el a magam módján. Baj van.

– Hát persze. Mikor nincs ezen a bolygón? Megint az R-ekkel van valami?

– Úgy is lehetne mondani. Itt állok, és csak töprengek, mennyi bajt bír ki még ez az öreg világ. Nemcsak azért rakattam ide ezt az ablakot, hogy egyszer-másszor beengedjem az eget. Az egész várost beengedem. Elnézem, és azon töprengek, mi lesz belőle egy évszázad múlva.

Baley viszolygott az efféle szentimentalizmustól, de akaratlanul is lenyűgözve bámult kifelé az ablakon. A város még az időjárás okozta homályos körvonalai ellenére is szédületes látványt nyújtott. A főkapitányság a városháza legfelső szintjén volt, a városháza pedig jó magasra ágaskodott. A rendőrfőnök ablakából nézve a szomszédos tornyok eltörpültek, tetejüket mutogatták. Mint megannyi ujj nyújtóztak fel a magasba puszta, jellegtelen falaikkal, az emberi méhkasok külső burkolataival.

– Egy kicsit talán sajnálom is – jegyezte meg a rendőrfőnök –, hogy esik. Nem láthatjuk az Űrvárost.

Baley nyugat felé pillantott, de úgy volt, ahogy a rendőrfőnök mondta: a zárt szemhatáron New York tornyai ködbe vesztek, elnyelte őket a puszta fehérség.

– Láttam már az Űrvárost – szólt Baley.

– Szeretem elnézni innét – mondta a rendőrfőnök. – Épp hogy ki lehet venni a két brunswicki negyed között. Szétszórt, alacsony épületek. Ez a különbség köztünk és az űrlakók[21] között. Mi magasra ágaskodunk, és összezsúfolódunk. Náluk meg minden családnak külön háza van. Egy család, egy ház. És a házak között mindenütt szabad térség. Beszéltél már valaha űrlakóval, Lije?

– Egyszer-másszor. Vagy egy hónappal ezelőtt épp itt a te telefonodon beszéltem eggyel – felelte türelmesen Baley.

– Igen, emlékszem. Úgy látszik, ma olyan bölcselkedő hangulatban vagyok. Mi és ők. Két különböző életforma.

Baley gyomra az idegességtől kissé remegni kezdett. Minél inkább kerülgeti a rendőrfőnök a tárgyat, annál nagyobb veszélyt rejtegethet a mondanivalója.

– Úgy is van – válaszolta. – De mi ebben a meglepő? A Föld nyolcmilliárd lakosát nem szórhatod szét ilyen kis épületekben. Nekik a maguk világában bőven van helyük, hát éljenek kedvük szerint.

A rendőrfőnök a székéhez lépett, és leült. Mereven nézett Baleyre, szeme a homorú lencsétől kissé összezsugorodott.

– Nem mindenki ilyen elnéző a kulturális különbségekkel szemben – jegyezte meg. – Sem nálunk, sem az űrlakóknál.

– Ez igaz. De miért mondod ezt?

– Mert három nappal ezelőtt meghalt egy űrlakó.

Na végre, közeledünk a tárgyhoz! Baley kissé felhúzta keskeny ajka szögletét, de hosszú, bánatos arcán ez nem okozott látható változást.

– Szomorú. Remélem, valami fertőző betegség vitte el. Valami vírusos dolog. Mondjuk, egy nátha.

– Mit beszélsz? – kérdezte a rendőrfőnök láthatóan meghökkenve.

Baley nem mutatott hajlandóságot, hogy megmagyarázza a szavait. Közismert dolog volt, milyen alapossággal űzték ki az űrlakók társadalmukból a betegségeket. És még ennél is közismertebb volt, hogy a lehető legnagyobb gonddal kerültek minden érintkezést a betegségektől üldözött földlakókkal. De hát Baley gúnyolódása ezúttal süket fülekre talált.

– Csak úgy, a levegőbe beszéltem – mondta. – Szóval miben halt meg? – És újból az ablak felé fordult.

– Odalett a melle – mondta a rendőrfőnök. – Valaki szétlőtte. Sugárpisztollyal.

Baley háta megmerevedett.

– Most én kérdem: mit beszélsz? – kérdezte anélkül, hogy megfordult volna.

– Gyilkosságról beszélek – válaszolta a rendőrfőnök. – Detektív vagy. Tudod, mi az, hogy gyilkosság.

Baley végre megfordult.

– De egy űrlakót gyilkoltak meg? Három nappal ezelőtt?

– Igen.

– Ki? És hogyan?

– Az űrlakók azt állítják, hogy közülünk valaki.

– Az lehetetlen.

– Miért? Te se szereted az űrlakókat. Meg én se. Ki szereti őket itt a Földön? Valaki kissé túlzásba vitte ezt a nemszeretem dolgot, és kész.

– Igen, de…

– Ott van az a tűzeset a Los Angeles-i gyárakban. Meg a berlini R-rombolás. Meg a sanghaji zavargások.

– Jó, jó…

– Mindez növekvő engedetlenségre utal. Sőt, talán valamilyen szervezkedésre.

– Főnök – mondta Baley –, ezt nem értem. Te valamiért próbára akarsz engem tenni?

Tessék? – A rendőrfőnök őszinte zavarban bámult rá.

Baley feszülten figyelte.

– Három nappal ezelőtt egy űrlakót megöltek, és azt hiszik, hogy a gyilkos közülünk való. De mindmáig – mondta, és ujjával az íróasztalra koppantott – semmi következménye nem lett az ügynek. Igaz? Főnök, ez lehetetlen. Szent Jozafát, hiszen ha tényleg megtörtént volna, egész New Yorkot elsöpörnék a Föld színéről!

A rendőrfőnök megrázta a fejét:

– Nem ilyen egyszerű az ügy. Ide figyelj, Lije, én három napig távol voltam. Tárgyaltam a polgármesterrel. Kint voltam az Űrvárosban. Leutaztam Washingtonba, beszéltem a Terresztrikus Nyomozóirodával.

– Igen? És mit mondtak a terrik?

– Azt, hogy ezt a békát nekünk kell lenyelnünk. A gyilkosság New York közigazgatási területén történt. Az Űrváros a mi joghatóságunk alá tartozik.

– De területenkívüliséget élveznek.

– Tudom. Mindjárt erre is rátérek. – Baley merev pillantására a rendőrfőnök lesütötte a szemét. Olyanformán, mintha hirtelen lefokozták volna, és most Baley alantasának tekintené magát. Baley pedig úgy viselkedett, mint aki ezt tudomásul veszi.

– Az űrlakók azt tehetnek, amit akarnak.

– Várj egy kicsit, Lije – kérlelte a rendőrfőnök. – Ne sürgess. Úgy akarom veled megbeszélni ezt az ügyet, mint a barátommal. Szeretném, ha megértenéd a helyzetemet. Épp ott voltam, amikor a gyilkosság hírét hozták. Vele volt találkám… Roj Nemennuh Sartonnal.

– Az áldozattal?

– Az áldozattal. – A rendőrfőnök felnyögött. – Ha öt perccel később történik, én fedezem fel a hullát. Micsoda megrázkódtatás lett volna! Még így is szörnyű volt, szörnyű! Ezzel a hírrel fogadtak. És ekkor kezdetét vette a háromnapos lidércnyomás, Lije… És mindennek tetejébe alig láttam, és nem volt időm pótolni az eltört szemüvegemet. De legalább ez nem fog még egyszer megtörténni velem. Egyszerre hármat rendeltem.

Baley maga elé idézte az eseményeket. Látta a magas, szőke űrlakókat, ahogy elébe mennek a rendőrfőnöknek, és a maguk kendőzetlenül szenvtelen módján elmondják neki, mi történt. Julius pedig leveszi a szemüvegét, megtörli, és az események hatása alatt elejti, majd letekint az üvegdarabokra, és puha, húsos ajkai remegnek. Baley egész biztos volt benne, hogy a rendőrfőnököt legalább jó öt percig sokkal jobban izgatta szemüvegének hiánya, mint maga a gyilkosság.

– Pokoli helyzet – folytatta a rendőrfőnök. – Az űrlakók, mint mondtad, területenkívüliséget élveznek. Ragaszkodhatnak ahhoz, hogy ők nyomozzanak az ügyben, és olyan jelentést küldhetnek a maguk kormányának, amilyet akarnak. A Külső Világoknak pedig ez ürügyül szolgálhatna arra, hogy borsos jóvátételt követeljenek tőlünk. És tudod, hogy a lakosság hogyan fogadná ezt.

– Politikai öngyilkosság volna, ha a Fehér Ház belemenne a fizetésbe.

– De az is, ha megtagadná. Csak másféle öngyilkosság.

– Nem kell részletezned – mondta Baley. Kisfiú volt, amikor csillogó űrcirkálókon utoljára érkeztek katonák Washingtonba és New Yorkba, hogy behajtsák, ami véleményük szerint őket illette.

– Hát akkor érted, hányadán áll a dolog. Fizetni vagy nem fizetni egyaránt katasztrófa. Az egyetlen megoldás az volna, ha saját erőből megtalálnánk a gyilkost, és kiadnánk az űrlakóknak. Tehát rajtunk múlik a dolog.

– Miért ne adhatnánk át az ügyet a Terresztrikus Nyomozóirodának? Ha igaz is, hogy jogi szempontból a mi hatáskörünkbe tartozik, viszont bolygóközi kapcsolatokat érintő kérdés lévén…

– A terrik tudni sem akarnak róla. Kényes ügy, és hiába, a mi nyakunkba szakadt. – Hirtelen felkapta a fejét, és merev pillantást vetett beosztottjára. – Rossz vége lehet, Lije. Mindannyiunknak az állásába kerülhet.

– Mindannyiunkat leváltanának? Ugyan! Ehhez képzett emberek kellenek, és azt nem találnak.

– Dehogynem találnak – felelte a rendőrfőnök. – Itt vannak az R-ek.

– Micsoda?!

– R. Sammy csak az első fecske. Kifutófiú. De majd a következők már az expresszjáratokat fogják ellenőrizni. A fenébe is, ember, én jobban ismerem nálad az űrlakókat, tudom, mit forgatnak a fejükben. Igenis vannak olyan R-ek, akik el tudnák látni a te és az én munkámat is. Bennünket meg alacsonyabb kategóriába sorolnának. Ne hidd, hogy a levegőbe beszélek. És a te korodban tartalékba kerülni…

– Jól van, jól van – morogta Baley. A rendőrfőnök zavarba jött.

– Bocsáss meg Lije.

Baley bólintott. Az apja jutott eszébe, és igyekezett elkergetni gondolatait. A rendőrfőnök persze ismerte a történetet.

– Mikor merült fel ennek a leváltásnak az ötlete? – kérdezte Baley.

– Ugyan már, Lije, ne légy olyan naiv. Mindig is ez volt a helyzet. Huszonöt éve, mióta az űrlakók idejöttek. Magad is tudod. Csak most már lassan eljutnak a magasabb posztokhoz. Ha ebben az ügyben bakot lövünk, nagyon közel kerülünk ahhoz a pillanathoz, amikor várhatjuk, hogy kezünkbe nyomják a nyugdíj könyvecskét. Ha viszont ügyesen fogjuk meg a dolgot, mindezt kitoljuk a távoli jövőbe. Neked meg ez az ügy különösen nagy lehetőséget jelent.

– Nekem? – kérdezte Baley.

– Igen. Te fogod vezetni a nyomozást.

– Az nem lehet, főnök. Én csak a C-5-ös kategóriába tartozom.

– De szeretnél a C-6-osba kerülni, nem?

Szeretne? Baley tudta, milyen kiváltságokkal jár a C-6-os kategória. Ülőhely az expresszjáraton csúcsforgalmi időben, és nemcsak tíztől négyig. Bőségesebb választék a körzeti étkezőkben. Sőt talán még egy jobb lakást is jelentene, és Jessie számára állandó belépőt a napozóteraszra.

– Persze hogy szeretnék – válaszolta. – De mi lesz velem, ha nem tudom megoldani az ügyet?

– Miért ne tudnád megoldani, Lije? – hízelgett a rendőrfőnök. – Ügyes ember vagy te. A legügyesebb emberünk.

– De akkor a hivatalban egy fél tucat embert átugranék, aki nálam magasabb besorolásban van. Ezt miért tennéd? – Nem mondta ki, de a hanghordozásából világosan kitűnt, hogy tudja: a rendőrfőnök csak különleges kényszerhelyzetben tette túl magát az efféle protokolláris megfontolásokon.

Enderby összekulcsolta a kezeit.

– Két okból. Az én szememben, Lije, te nemcsak egy detektív vagy a sok közül. Mi barátok vagyunk. Nem felejtettem el, hogy együtt jártunk egyetemre. Néha talán úgy tűnik, mintha megfeledkeznék róla, de ezt csupán a besorolásbeli különbség okozza. Rendőrfőnök vagyok, és te tudod, hogy ez mit jelent. De azért változatlanul a barátod vagyok. Ez az ügy pedig nagyszerű lehetőség a megfelelő ember számára, ezért neked szeretném juttatni.

– Ez az egyik ok – jegyezte meg Baley hűvösen.

– A másik ok, hogy remélem, te is a barátodnak tekintesz engem. Mert egy szívességet szeretnék kérni tőled.

– Miféle szívességet?

– Azt szeretném, ha a nyomozáshoz munkatársul egy űrlakót vennél magad mellé. Ez volt a feltételük. Megígérték, hogy nem jelentik a gyilkosságot, és beleegyeztek, hogy ránk bízzák a nyomozást. De viszonzásképpen azt kívánták, hogy egyik megbízottjuk az elejétől a végéig részt vegyen benne.

– Ez úgy hangzik, mintha nem nagyon bíznának bennünk.

– Meg kell értened az álláspontjukat. Ha ebben az ügyben bakot lövünk, nem egy űrlakónak meggyűlik a baja a saját kormányával. Nem ítélhetjük el őket eleve, Lije. Hajlandó vagyok elhinni, hogy jót akarnak.

– Egészen biztosan jót akarnak, főnök. Hisz éppen ez a baj velük.

A rendőrfőnök erre értetlen arcot vágott, de folytatta:

– Szóval hajlandó vagy egy űrlakót munkatársul magad mellé venni, Lije?

– Ezt mint szívességet kéred tőlem?

– Igen. Arra kérlek, hogy vállald el a nyomozást az űrlakók feltételei mellett.

– Hajlandó vagyok együtt dolgozni egy űrlakóval, főnök.

– Köszönöm, Lije. De nálatok is kell laknia.

– Hé, álljon meg a menet!

– Tudom, tudom. De nektek nagy lakásotok van, Lije, három szoba. És csak egy gyereketek van. Nem fog tehát semmi kényelmetlenséget okozni. Semmit az égvilágon. És ez elengedhetetlenül szükséges.

– Jessie nem lesz elragadtatva. Ebben biztos vagyok.

– Mondd meg Jessie-nek – a rendőrfőnök komoly volt, olyan komoly, hogy a szeme szinte keresztülfúrta az üvegkorongot, amely pillantásának útját állta –, ha ezt a munkát elvégzed nekem, mindent elkövetek, hogy a végén átugorj egy kategóriát. És a C-7-esbe kerülj, Lije, a C-7-esbe!

– Rendben van, főnök, megegyeztünk. – Baley félig már fölemelkedett székéből, de amikor elkapta a rendőrfőnök pillantását, megint leült. – Van még valami?

– A rendőrfőnök lassan bólintott.

– Még egy pont.

– Éspedig?

– A társad neve.

– Hát az mit számít?

– Az űrlakóknak – mondta a rendőrfőnök – különös elképzeléseik vannak. Ez a munkatárs nem… szóval nem…

Baley szeme tágra nyílt.

– Micsoda?!

– Meg kell tenned, Lije. Meg kell tenned! Nincs kiút.

– Hogy én a lakásomba? Egy ilyet?

– Mint barátomat kérlek.

– Nem! Nem!

– Nézd, Lije, senki másra nem bízhatom ezt az ügyet. Kell ezt magyaráznom? Muszáj együtt dolgoznunk az űrlakókkal. És sikeresen be kell fejeznünk a nyomozást, mert csak így tarthatjuk távol a Földtől azokat a jóvátételt követelő űrlakókat. A régi módszerekkel azonban nem érhetünk el sikert. Szóval egy R lesz a munkatársad. Ha ő oldja meg az ügyet, és azt jelentheti odahaza, hogy mi tehetetlenek voltunk, akkor nekünk végképp befellegzett. Ezt belátod, ugye? Így hát igen kényes ügybe vágod a fejszédet. Vele kell dolgoznod, viszont vigyáznod kell, hogy te oldd meg az ügyet, és ne ő. Érted?

– Vagyis hogy működjek együtt vele, csak éppen vágjam el a torkát? Késsel a kezemben veregessem a vállát?

– Mi egyebet tehetünk? Nincs más lehetőség.

Lije Baley tétován álldogált.

– Előre tudom, mit fog Jessie mondani.

– Ha akarod, beszélek vele.

– Nem, főnök. – Mély lélegzetet vett, amely sóhajnak is beillett volna. – Mi a társam neve?

– R. Daneel Olivaw.

– Minek szépítgessük a dolgot, főnök? Elvállaltam a megbízást, hát nevezzük is nevén a gyereket: Robot Daneel Olivaw.

MÁSODIK FEJEZET

UTAZÁS AZ EXPRESSZJÁRATON

Az expresszjáratot a mindennapi, megszokott tömeg árasztotta el: alsó szintjét az állóhelyesek, a fenti ülőhelyeket pedig a kiváltságosak. A járatról szakadatlan sugárban áramlottak le az emberek, a lassítószalagokon át a helyi járatokhoz és az álló útpályákhoz, amelyek árkádok alatt vagy hidakon keresztül a városi körzetek végtelen labirintusába vezettek. Egy másik, éppoly állandó sugár a túlsó oldalról a gyorsítószalagokon át az expresszjárat felé áramlott.

Köröskörül minden fényben úszott: a sugárzó falak és a boltozatok hűvösséget, szinte foszforeszkáló világosságot árasztottak, a felvillanó fényreklámok figyelmet követeltek, az állandó, éles fényű „szentjánosbogarak” pedig az utat mutatták: A JERSEYI KÖRZETEKBE, AZ EAST RIVER INGAJÁRATHOZ, FELSŐ SZINT AZ ÖSSZES LONG ISLAND-I KÖRZET.

De mindezt túlharsogta az élettől elválaszthatatlan lárma, milliók és milliók hangja, nevetése, köhögése, kiáltozása, dünnyögése, lélegzése.

Az Űrvároshoz nincs sehol útjelzés, jegyezte meg magában Baley. Egy emberélet során szerzett gyakorlattal könnyedén lépkedett szalagról szalagra. A gyerekek, alighogy járni tudtak, máris megtanulták a „szalagugrást”. Baley szinte nem is érezte a gyorsulás rángatását, ahogy sebessége minden egyes lépéssel fokozódott. Sőt még az se hatolt el a tudatáig, hogy az erő ellenében előrehajol. Harminc másodperc alatt már el is érte a végső, óránként hatvanmérföldes szalagot, ahonnét ráléphetett a korláttal körülvett, üvegezett mozgóperonra: az expresszjáratra.

Az Űrvároshoz nincs irányjelzés, gondolta ismét.

De nincs is szükség rá. Akinek dolga van ott, az tudja az utat. Aki pedig nem tudja, annak ott semmi dolga. Amikor mintegy huszonöt esztendővel ezelőtt az Űrvárost megalapították, határozottan az volt a szándék, hogy idegenforgalmi látványosságot csináljanak belőle. A városból akkoriban tömegesen áramlott oda a nép.

Az űrlakók azonban ennek véget vetettek. Udvariasan (mindig udvariasan viselkedtek), de anélkül, hogy tapintatosságból bármilyen engedményt tettek volna, elektromos sorompót létesítettek önmaguk és New York között. A Bevándorlási Központ és a Vámhivatal egyfajta kombinációját állították fel. Akinek dolga volt ott, annak igazolnia kellett magát, eltűrnie, hogy megmotozzák, orvosi vizsgálatnak és a szokásos fertőtlenítésnek vessék alá.

Ez azután természetesen felháborodást váltott ki. Méghozzá nagyobb felháborodást, mint amekkorát az ügy megérdemelt. És épp eleget ahhoz, hogy erőteljes kerékkötője legyen a modernizálási programnak. Baley jól emlékezett az úgynevezett sorompózavargásokra. Ő maga is ott volt a tömegben, amely felfüggeszkedett az expresszjáratok korlátjaira, semmibe véve a kategória-kiváltságokat, betört az ülőhelyekre, féktelenül futkározott a szalagokon végig és a szalagokon keresztül, kockáztatva, hogy a nyakát töri, és két napon át ott állt az űrvárosi sorompó előtt, jelszavakat kiabált, és puszta tehetetlenségében törte-zúzta New York város tulajdonát.

Némi töprengés árán még fel is tudta volna idézni magában az akkori gúnydalokat. Például az „Itt született az ember, hallod-e?” kezdetűt, melyet egy régi népdal dallamára énekeltek.

Itt született az ember, hallod-e?

Minket a Föld nevelt fel, hallod-e?

Ha neked az űr a jó,

Pusztulj innét, űrlakó,

Mars ki, koszos, hallod-e?!

És ez így ment száz és száz strófán át. Egyikük-másikuk szellemes volt, de a többségük ostoba és jó néhány trágár. Valamennyi a „Mars ki, koszos, hallod-e?” refrénnel végződött. Koszos, koszos. Ezzel akartak tehetetlenségükben megfizetni a maguk legfájóbb sérelméért: azért, hogy az űrlakók a Föld minden szülöttjére úgy tekintettek, mintha valami undorító betegségben szenvedne.

Az űrlakók persze nem szedték fel sátorfájukat. Még a támadó fegyvereiket sem kellett bevetniük. A Föld elavult légiflottája már réges-rég megtanulta, hogy kész öngyilkosság volna bármilyen űrlakó hajó közelébe merészkednie. Azok a földi repülőgépek, amelyek az Űrváros megalapításának legelső napjaiban a területe fölé merészkedtek, egyszerűen eltűntek. Legfeljebb a szárnyvégük egy-egy foszlánya szállingózott vissza a Földre.

És semmiféle csőcseléket nem foghatott el olyan eszeveszett gyűlölet, hogy megfeledkezzék azokról a szubéterikus kézifegyverekről, amelyeket egy évszázaddal ezelőtt vetettek be a harcok során a földlakók ellen.

Így hát az űrlakók nyugodtan üldögéltek a sorompójuk mögött, amely már maga is felsőbbrendű technikájuk terméke volt, és amelyet semmiféle földi eszközzel nem lehetett volna áttörni. Szépen kivárták, amíg a City hatóságai altatóköddel és hánytatógázzal lecsillapítják a csőcseléket. Aztán a szint alatti börtönök megteltek a zavargás főkolomposaival, a zúgolódókkal meg azokkal, akik épp a rendőrök útjába kerültek. De nemsokára valamennyiüket szabadon eresztették.

Megfelelő idő elteltével az űrlakók enyhítettek a korlátozásokon. A sorompót eltávolították, és az Űrváros elszigeteltségének védelmét a New York-i rendőrségre bízták. És ami a legfontosabb volt, az orvosi vizsgálatot ettől kezdve sokkal tapintatosabban bonyolították le.

Most – gondolta Baley – mindez ismét visszájára fordulhat. Ha az űrlakók komolyan azt hiszik, hogy egy földi ember bement az Űrvárosba, és ott gyilkosságot követett el, megeshet, hogy újból felállítják a sorompót. És ez bizony nagyon rossz volna.

Föllépett az expresszjárat peronjára, az álló utasok között átfurakodott ahhoz a keskeny szerpentinhez, amely a felső szintre vezetett, és odaérve leült. Kategóriaigazolványát mindaddig nem dugta be a kalapszalagja mögé, amíg az utolsó Hudson-állomást el nem hagyták. A C-5-ösöknek a Hudsontól keletre és Long Islandtől nyugatra nem jár ülőhely, és noha e pillanatban bőségesen volt szabad ülés, a járatellenőr mégis automatikusan kitessékelte volna. A kategória-kiváltságok miatt az emberek mindinkább berzenkedtek, és Baley – őszintén megvallva – önmagát is az „emberek” közé számította.

A széktámlák fölé szerelt szélvédőkről levágódó levegő jellegzetes fütyülő hangot adott, ami a beszédet ugyan fáradságos műveletté tette, de a gondolkodást – ha már e zajt megszokta az ember – nem akadályozta.

A földlakók többsége egy vagy más tekintetben konzervatív nézeteket vallott. Könnyen lehetett indokot találni a konzervativizmusra, hiszen ez egy olyan korszak visszasóvárgását jelentette, amikor a Föld volt a világ, és nem csak egy világ az ötven mellett. Ráadásul köztük is a torzszülött.

Baley egy női sikolyra hirtelen jobbra fordította a fejét. Egy asszony elejtette kézitáskáját, Baley egy pillanatig még látta a halvány rózsaszín holmit a tompaszürke szalagon. Az expresszjáratról leszálló utasok egyike sietségében, úgy látszik, véletlenül a lassítószalagok irányába rúgta a táskát, és így most tulajdonosa szélsebesen távolodott a tulajdonától.

Baley szája sarka lenézően kunkorodott. Az asszony elkaphatná a táskát, ha ügyesen átugrana a lassabban haladó szalagra, és persze ha más óvatlan lábak nem rugdosnák ide-oda. De hogy sikerül-e ez az asszonynak, azt ő bizony sose fogja megtudni. Hiszen máris egy fél mérföldre távolodott az eset színhelyétől.

Valószínűbb, hogy nem sikerül. Már kiszámították, hogy a város területén átlagban hárompercenként leejtenek valamit a mozgószalagokra, anélkül hogy a tulajdonosa vissza tudná szerezni. Az elveszett és megtalált tárgyak hivatala hatalmas szervezet. Ez is a modern élet bonyodalmai közé tartozik.

Valaha ez is sokkal egyszerűbb volt, gondolta Baley. Minden egyszerűbb volt. Ez teszi konzervatívvá az embereket.

A konzervativizmus különféle formákat ölthet. A fantáziátlan Julius Enderbynél régiségek használatában nyilvánul meg. Szemüveg! Ablakok!

Baleynél a történelemnek, különösen pedig a népszokások történetének tanulmányozásában.

Például a Cityének. New Yorkénak, ahol él és dolgozik. Amely területre nagyobb minden más városnál, kivéve Los Angelest. És mindegyiknél népesebb, kivéve Sanghajt. Holott csak három évszázada áll fenn.

Persze korábban is volt ezen a földrajzi helyen valami, amit New York Citynek neveztek. És a lakosságnak ez a primitív tömörülése háromezer esztendeig állt fenn, nem háromszázig, de mégse volt igazi city.

Akkoriban nem is voltak cityk. Csak kisebb-nagyobb zsúfolt települések a szabad ég alatt. Egy kicsit hasonlítottak az űrlakók épületeihez, csak persze egészen más jellegűek voltak. Ezek a zsúfolt települések (pedig a legnagyobban is alig lakott tízmillió ember, a legtöbbjükben pedig még egymillió sem) ezrével voltak szétszórva az egész Földön. Modern mércével mérve semmiképpen se voltak gazdaságosak.

A gazdaságos megoldást a népszaporulat kényszerítette rá a Földre. Az életszínvonal fokozatos csökkenése árán a bolygó két-, három-, sőt még ötmilliárd embert is el tudott tartani. De amikor a népesség elérte a nyolcmilliárdot, az éhínség nagyon is kézzelfogható valósággá vált. Ez azután az emberi életformák gyökeres megváltoztatását követelte, főleg amikor kiderült, hogy a Külső Világok (amelyek egy évezreddel korábban még a Föld puszta gyarmatai voltak) rendkívül szigorúan veszik a bevándorlási korlátozásokat.

A gyökeres változás a Föld történetének egy évezrede alatt játszódott le, és a cityk fokozatos kialakulásában testesedért meg. A gazdaságosság nagy méreteket jelent.

Erre már a középkorban is ráeszméltek, talán ösztönösen. A háziipar helyébe a gyárak, a gyárak helyébe a földrészek ipari centrumai léptek.

Gondoljuk meg, mennyivel gazdaságosabb egy százezres körzeti egység, mint százezer különálló családi ház, a körzeti filmcentrum, mint a házankénti könyvfilmek, vagy a videohálózat, mint a családonkénti önálló videók.

Vagy például milyen nyilvánvaló dőreség a konyhák és fürdőszobák végtelen halmozása a city-kultúra által megteremtett, tökéletesen működő étkező-és zuhanyozótermekhez képest.

A Földön tehát mind több és több falu, község, város szűnt meg; elnyelték őket a cityk. Még az atomháború kezdetben felbukkanó réme is csak alig-alig lassította le ezt a folyamatot. Az elektropajzs feltalálásakor rohamos fejlődés következett be.

A city-kultúra a lehető legtökéletesebb élelemelosztást, az élesztő és a hidroponikus növénytermesztés[22] egyre fokozódó alkalmazását jelentette. New York City kétezer négyzetmérföldnyi területet ölel fel, lakossága a legutóbbi népszámlálási adatok szerint jóval meghaladja a húszmilliót. A Földön mintegy nyolcszáz city jött létre, átlagosan tízmillió lakossal.

Mindegyik city félautonóm egységgé vált, gazdaságilag szinte teljesen önálló lett. Tetővel boríthatta, körülövezhette, lesüllyeszthette magát. Acélbarlang lett, acélból és betonból épült, önmagában zárt, óriási barlang.

Tervezése tudományos alapokon történt. Közepében foglalt helyet a hatalmas kormányzati irodakomplexum. Gondos elrendezésben helyezkedtek el a nagy lakókörzetek, amelyeket expressz-és helyi járatok kötöttek össze. A külterületeken épültek fel a gyárak, a hidroponikus üzemek, az élesztőkultúra-medencék és az erőművek. És e sokféleséget át-meg átszőtték a vízvezetékek, szennycsatornák, iskolák, börtönök, boltok, áramvezetékek meg távközlő berendezések.

Semmi kétség: az embernek a környezet feletti uralma a citykben érte el a csúcspontot. Nem az űrhajózásban, nem az ötven gyarmatosított világban, amelyek most olyan fennhéjázóan függetlenek, hanem a cityben.

A Föld lakóiból gyakorlatilag már senki sem él a cityken kívül. Odakint vadon fenyeget még a puszta égbolt, amelynek láttára csak kevesen tudják megőrizni lelki nyugalmukat. A szabad térségre persze azért szükség van. Ez őrzi az emberiség számára elengedhetetlenül fontos vizet, szenet és fát, vagyis a műanyagok és a vég nélkül fokozódó élesztőtermelés nyersanyagait. (Az olajlelőhelyek már rég kimerültek, de az olajban gazdag élesztőfajták e veszteségért kielégítő kárpótlást nyújtottak.) A cityk közötti területeken még mindig folyik a bányászat, sőt növénytermesztés meg állattenyésztés is, nagyobb mértékben, mint ahogy az emberek általában képzelik. Ez ugyan nem gazdaságos, de a marha-és disznóhús meg a gabona a fényűzési cikkek piacán állandó keresletnek örvend, amellett ezeket kiviteli célokra is fel lehet használni.

De a bányászat, az állattenyésztés, a földművelés, a vízszivattyúzás csak kevés embert igényel, és ez a kevés is távirányítással ellenőrzi a munkát. A robotok szakszerűbben dolgoznak, és az embernél kevésbé igényesek.

Robotok! Ez a történelem nagy iróniája. A pozitronagyat a Földön találták fel, és robotokat is itt alkalmaztak először a termelőmunkában.

Nem a Külső Világokon! Jóllehet az űrlakó világok mindig is úgy tesznek, mintha a robotok az ő kulturális vívmányaik volnának.

Igaz, a robotgazdálkodás a Külső Világokon érte el teljes kifejlődését. A robotok tevékenységét itt a Földön mindig csak a bányászatra és a földművelésre korlátozták. Csupán az utóbbi negyed évszázadban szállingóztak be lassan a robotok – az űrlakók nógatására – a citykbe.

A cityknél tökéletesebbet nem lehet elképzelni. Még a konzervatívoknak is be kell ismerniük, hogy nincs más megoldás, legalábbis ésszerű megoldás. A baj csak az, hogy hamarosan a cityk sem oldhatják meg az emberiség problémáját. A Föld népessége még mindig egyre növekszik. Egy szép napon, bárhogy igyekezzenek is a cityk, az egy személyre eső kalóriamennyiség egyszerűen a létfenntartáshoz szükséges szint alá fog süllyedni.

És mindezt még súlyosbítják az űrlakók: az első földi kivándorlók leszármazottai, akik ott kint az űrben, a maguk ritka népességű világában fényűző körülmények között élnek. Mert szilárdul elhatározták, hogy megőrzik a maguk világának csekély népsűrűségéből fakadó kényelmet, és ezért alacsonyan tartják a születési arányszámot, és nem engedik meg a bevándorlást az emberektől hemzsegő Földről. Ez pedig…

Az Űrváros következik!

Baley ösztönösen megérezte, hogy Newark körzetéhez közeledik. Ha még sokáig itt mélázik, arra ébred majd, hogy délnyugatnak száguld, Trenton felé, és elkanyarodik az élesztőváros meleg, dohos szagú szívébe.

Mikor minden művelet végére ért, pontosan a kívánt álló útpálya kanyarjánál kötött ki. Az egész idő alatt egyetlen lépést se tett tudatosan. Ha csak egyet is tudatosan lép, valószínűleg rossz helyen kötött volna ki.

Baley szokatlan egyedüllétben találta magát. Az álló útpályán rajta kívül csak egy rendőr lézengett, és köröskörül szinte kellemetlen csendesség uralkodott, csupán az expresszjárat surrogását lehetett hallani.

A rendőr Baley felé lépett, mire az türelmetlenül kivillantotta jelvényét. A rendőr felemelt kézzel jelezte, hogy továbbmehet.

Az út összeszűkült, és háromszor-négyszer is éles kanyart vett. Ez nyilvánvalóan szándékos volt. A földiek csőcseléknépe így csak nehezen gyülekezhet, nem indulhat frontális rohamra.

Baley örült, hogy a megbeszélés szerint az Űrváros innenső oldalán van találkája a kollégájával. Mert az orvosi vizsgálat gondolatától a híres udvariasság ellenére is viszolygott.

Azon a helyen, ahol egy sereg ajtó mutatta a kijárást a szabadba és az űrvárosi épületekhez, egy űrlakó állt. Földi divat szerinti öltözéket viselt, derékban szűk, bokánál bő nadrágot, mindkét varrásán színes paszomány futott végig. Közönséges textroninget hordott, nyitott gallérral, cipzárral, csuklóján összehúzva. És mégis űrlakó volt. Ahogy ott állt, a fejtartása, széles, csontos arcának nyugodt, szenvtelen vonásai, választék nélkül, gondosan hátrafésült, rövid, bronzszínű haja élesen megkülönböztették a bennszülött földlakóktól.

Baley merev mozdulatokkal mellé lépett.

– Elijah Baley detektív vagyok – mondta színtelen hangon –, New York rendőrfőnökségének tagja, C-5-ös kategória. – Felmutatta igazolványát, majd így folytatta:

– Utasításom szerint itt az Űrváros kapujánál kell találkoznom R. Daneel Olivaw-val. – Órájára pillantott. – Kicsit korán érkeztem. Kérem, jelentse, hogy megjöttem.

Testében szokatlan hidegséget érzett. A földi robottípusokhoz úgy-ahogy már hozzászokott. De az űrlakók típusai biztosan egészen mások. Ilyent még sose látott, ám a Földön a legmindennapibb dolgok közé tartoztak a suttogva elmondott, hátborzongató történetek: roppant nagy, félelmetes robotokról, amelyek a távoli, csillogó Külső Világokon emberfeletti teljesítményeket hajtanak végre. Baley fogai összekoccantak.

– Erre nincs szükség – felelte az űrlakó, miután udvariasan végighallgatta Baleyt.

– Már vártam önre.

Baley önkéntelenül felemelte kezét, de aztán leejtette. Ugyanígy tett hegyes állával is, amely így még hegyesebbnek látszott. Egyetlen mondatot se tudott kinyögni. Belefagyott a szó.

– Hadd mutatkozzam be – mondta az űrlakó. – R. Daneel Olivaw vagyok.

– Igen? Akkor, úgy látszik, tévedésben voltam. Azt hittem, hogy az első betű…

– Úgy is van. Robot vagyok. Nem mondták önnek?

– De igen. – Baley izzadt kezét a hajához emelte, és feleslegesen hátrasimította. Aztán a robot felé nyújtotta. – Bocsánatot kérek, Mr. Olivaw. Nem tudom, mi járt a fejemben. Jó napot kívánok! Elijah Baley vagyok, a kollégája.

– Kitűnő! – A robot kezet rázott vele, enyhén növekvő erővel, amely kellemes baráti szorításban tetőzött, aztán alábbhagyott. – Mégis valami zavart látok önben. Szabad kérnem, hogy legyen őszinte hozzám? Egy ilyen kapcsolatban, mint amilyen a miénk, a legcélszerűbb, ha minden számottevő ténynek tudatában vagyunk. Egyébként pedig nálunk az a szokás, hogy a kollégák tegezik egymást. Remélem, ez nincs ellentétben az önök szokásaival.

– Csak az… – küszködött a szavakkal Baley –, hogy… te nem látszol robotnak.

– És ez zavar téged?

– Gondolom, nem szabadna, hogy zavarjon, Da… Daneel. Nálatok minden robot olyan, mint te vagy?

– Egyéni különbségek vannak köztünk, Elijah, ugyanúgy, mint az emberek között.

– A mi robotjaink… Azoknál tudni lehet, hogy robotok, érted? Te viszont olyan vagy, mint egy űrlakó.

– Ó, értem. Te bizonyára valamilyen kezdetleges típust vártál, és most meg vagy lepve. Viszont logikus, hogy a mieink egy ilyen feladathoz a kellemetlenségek elkerülése végett kifejezetten emberszerű robotot küldjenek ki. Nem így van?

– Kétségtelenül így volt. Ha egy felismerhető robot mászkálna a cityben, egykettőre bajba kerülne.

– Így van – válaszolta Baley.

– Akkor menjünk, Elijah.

– Elindultak vissza az expresszjárathoz. R. Daneel tüstént felismerte a gyorsítószalagok rendeltetését, és máris nagyon ügyesen mozgott rajtuk. Baley kezdetben mérsékelte tempóját, de most bosszankodva rákapcsolt. A robot azonban így is lépést tartott vele, s egyáltalán nem látszott rajta, hogy nehezére esnék. Sőt talán szándékosan lassabban mozog, mint ahogy tudna, tűnődött Baley. Felért az expresszjárat végtelen kocsisorához, és vakmerőségnek beillő sietséggel felkapaszkodott rá. A robot könnyedén követte.

Baley elvörösödött. Kettőt nyelt, azután így szólt:

– Idelent maradok veled.

– Idelent? – A robot nem vett tudomást sem a lármáról, sem a peron ritmikus himbálódzásáról. – Úgy látszik, téves felvilágosítást kaptam. Nekem ugyanis azt mondták, hogy a C-5-ös kategória bizonyos feltételek mellett a felső szinten ülőhelyre jogosít.

– Így is van. Én felmehetek, csak te nem.

– Én miért ne mehetnék fel veled?

– Ehhez neked is C-5-ösnek kellene lenned, Daneel.

– Ezt tudom.

– De nem vagy C-5-ös. – Nehezére esett a beszéd. A levágódó levegő sziszegése a kevésbé védett alsó szinten hangosabb volt, amellett Baley érthető módon igyekezett minél halkabban beszélni.

– Miért ne volnék C-5-ös? Kollégád vagyok, ennélfogva a rangom is ugyanaz, mint a tied. Ezt a papírt kaptam.

– Inge belső zsebéből egy négyszögletes, teljesen szabályos igazolványt húzott elő. Daneel Olivaw névre szólt, a mindennél fontosabb első betű elhagyásával. A besorolás C-5-ös volt.

– Hát akkor gyere fel – szólt Baley színtelen hangon.

Baley leült, mereven nézett előre. Haragudott magára, és nagyon feszélyezte a mellette ülő robot. Kétszer is bakot lőtt. Először nem ismerte fel, hogy R. Daneel robot, másodszor pedig nem látta előre, hogy R. Daneelnek logikusan C-5-ös besorolásúnak kell lennie.

Mindez persze onnét ered, hogy ő nem felel meg a legendás detektívről alkotott népszerű elképzeléseknek. Adott esetben például meglepődik, lényéből hiányzik a rendíthetetlenség, a végtelen rugalmasság, a villámgyors felfogóképesség. Sohase képzelte, hogy birtokában van ezeknek a tulajdonságoknak, de a hiányukat eddig még nem is érezte.

Most azonban igen, mert R. Daneel Olivaw minden látszat szerint valósággal megtestesítette ezt a legendát.

És ez így is van rendjén, hiszen robot.

Baley igyekezett mentséget találni tévedéseire. Olyan robotokhoz volt szokva, mint a hivatalbeli R. Sammy. Nem csoda hát, hogy azt képzelte, itt is afféle teremtménnyel fog találkozni, akinek bőre kemény és sima műanyag. Akinek arcán valamilyen valószerűtlen bamba vigyor dermedt kifejezése ül. Akinek mozdulatai kissé bizonytalanok, szaggatottak. R. Daneelen viszont mindennek nyoma se látszott.

Baley megkockáztatta, hogy egy gyors oldalpillantást vessen a robotra. Ugyanekkor R. Daneel is felé fordult, és midőn pillantásuk találkozott, komolyan bólintott. Ajka beszéd közben természetesen mozgott, és nemcsak egyszerűen nyitva maradt, mint a földi robotoké. Néha még a beszédet szabályozó nyelve is kivillant.

Hogy lehet, hogy ilyen közömbösen üldögél? – kérdezte magától Baley. Hiszen mindez csupa újdonság kell hogy legyen neki. A lárma, a fények, az embertömeg!

Baley felállt, és elhaladva R. Daneel előtt, rászólt:

– Gyere utánam!

Leszálltak az expresszjáratról, és átvágtak a lassítószalagokon.

– Úristen – futott át Baley agyán –, mit mondok Jessie-nek?

A robottal való találkozása egy időre kiverte fejéből ezt a gondolatot, de most, amidőn lefelé haladtak az Alsó Bronx körzetnek egyenesen a torkába vezető helyi járaton, a kérdés idegesítően, sürgetően újból felbukkant.

– Ez mind egyetlen épület, tudod, Daneel – mondta –, minden, amit látsz, az egész City. Tízmillió ember él benne. Az expresszjárat éjjel-nappal közlekedik, óránként hatvanmérföldes sebességgel. Teljes hosszúsága kétszázötven mérföldet tesz ki, a helyi járatoké meg sok-sok százat.

Mindjárt azt fogom számolgatni neki, gondolta Baley, napi hány tonna New York élesztőtermék-fogyasztása, hány köbméter vizet iszunk meg, és az atommáglyák óránként hány megawatt áramot szolgáltatnak.

– Eligazításom alkalmával – jegyezte meg Daneel – többek között ezeket az adatokat is közölték velem.

Akkor bizonyára az evés-ivás meg az áram kérdéséről is szóltak, gondolta magában Baley. És különben is, mi a csudának akarok felvágni egy robot előtt?!

A keleti 182. utcához értek, alig kétszáz méterre attól a liftsortól, amely az acélból és betonrétegekből épült lakásokhoz – köztük az övéhez is – vezetett.

Már a nyelve hegyén volt, hogy „erre megyünk”, mikor egy kisebb csődületbe botlottak, amely a szorosan egymás mellett sorakozó földszinti áruházak egyikének ragyogóan kivilágított elektromos rácsa előtt verődött össze.

Baley színtelen hatósági hangon odaszólt a legközelebb álló emberhez:

– Mi van itt?

– A fene tudja – felelte a megszólított, aki lábujjhegyen ágaskodott. – E percben értem ide.

– Azokkal a rohadt R-ekkel dolgoztatnak odabent – szólalt meg egy másik izgatottan. – Talán kihajigálják őket ide. Tyű, de szeretnék egypárat ízekre szedni!

Baley ideges pillantást vetett Daneelre, de az, ha egyáltalán hallotta a szavakat és megértette jelentésüket, akkor se mutatta ennek semmi külső jelét. Baley a tömeg közé furakodott.

– Félre az útból! Félre az útból! Rendőrség!

Utat nyitottak neki. Baley elkapott néhány szót maga mögött:

– …szedjük szét őket! Szögenként! Darabokra! Darabokra kéne vágni valamennyit, de csak szép lassan, a varratoknál! – Mire valaki felröhögött.

Baley kissé megborzongott. A City ugyan a gazdaságosság netovábbja, de a lakossággal szemben nagy igényeket támaszt. Azt kívánja az emberektől, hogy ne mozduljanak ki a megszokottság szűk kerékvágásából, és hogy vessék alá életüket a szigorú, tudományos ellenőrzésnek. Ám a rájuk kényszerített tilalmak néha robbanáshoz vezettek.

Baley agyában földerengett a sorompózavargások emléke.

A robotellenes zavargásoknak kétségtelenül megvolt a maguk oka. Mert azok, akiknek egy fél emberélet vesződségei után szembe kellett nézniük az alacsonyabb besorolásból eredő nélkülözések komor kilátásaival, sehogy se bírták nyugodt lélekkel tudomásul venni, hogy mindez nem egyes robotokon múlik. Az egyes robotokon legalább kitölthették a bosszújukat. Hisz arra, amit „kormánypolitikának” hívnak, vagy az olyan jelszavakra, mint mondjuk „Robotmunkával a termelésért!”, hiába fenekednének.

A kormány mindezt gyermekbetegségnek nevezte. Csak bánatosan csóválta kollektív fejét, és váltig bizonygatta, hogy a hozzáidomulás megfelelő időtartama után mindenkinek új és jobb élet jut majd osztályrészül.

De a „lekategorizálás” folyamatával párhuzamosan egyre terebélyesedett a konzervatívok mozgalma. Az emberek immár mindenre el voltak szánva, és a keserű csalódás és az esztelen pusztítás közti mezsgye néha igen keskenynek bizonyult.

Ebben a pillanatban például feltehetőleg csak percek választották el a tömeg lefojtott ellenséges hangulatát a vér és rombolás lángoló orgiájától.

Baley kétségbeesetten igyekezett az elektromos rácshoz furakodni.

HARMADIK FEJEZET

A cipőboltban

Az áruház belsejében kisebb volt a csődület, mint kint az utcán. A boltvezető bölcs előrelátással idejében bevetette a játszmába az elektromos rácsot, és ezzel megakadályozta az esetleges bajkeverők beszivárgását. Igaz, egyben a vita főszereplőinek távozását is, de ez most a kisebbik baj volt.

Baley rendőrségi semlegesítőbotja segítségével átvágta magát az elektromos rácson. Meglepetésére R. Daneelt bent is maga mögött látta: a robot épp zsebre dugta a maga semlegesítőjét, amely kisebb és formásabb volt, mint a szokványos rendőrségi típus.

A boltvezető azonnal hozzájuk rohant.

– Biztos urak – kiabálta –, az elárusítókat a város utalta be hozzám! Teljesen jogszerűen járok el!

Az áruház végében három robot állt mereven, mint a cövek. Az elektromos rács közelében pedig hat ember: mind a hat asszony.

– Nocsak – szólította meg őket Baley éles hangon. – Mi történik itt? Mi ez a nagy hűhó?

– Cipőt akarok venni! – rikácsolta az egyik asszony. – Miért nem szolgál ki tisztességes elárusító? Tán nem vagyok úrinő? – Az öltözéke, különösen pedig a kalapja éppen eléggé feltűnő volt ahhoz, hogy feleslegessé tegye a választ. És arcán a harag pírja alig rejthette el a rikítóan sok festéket.

– Ha kell, magam szolgálok ki – mondta a boltvezető –, de valamennyiüket nem tudom kiszolgálni, biztos úr. Az embereimmel nincs semmi baj, mindannyian lajstromozott elárusítók. Megkaptam a szakmai igazolványukat és a garancialevelüket…

– Szakmai igazolvány! – visította a nő, és a többiekhez fordult. – Hallották? Embereknek nevezi őket! Meg van maga bolondulva?! Ezek nem emberek, hanem ro-bo-tok! – szótagolta hisztérikusan. – És azt is megmondom, hogy mit csinálnak itt, ha maga esetleg nem tudná. Ellopják az emberek elől a munkát! Ezért ajnározza őket a kormány. Ingyen dolgoznak, aztán egy csomó család barakkokban élhet, és zabálhatja az élesztőkását. Becsületes, dolgos családok. Ha én volnék itt a góré, az összes robotot ripityára törném. Bizony!

A többiek is összevissza beszéltek, ráadásul odakintről behallatszott az elektromos rács túlsó oldalánál összeverődött tömeg egyre hangosabb zsivaja.

Baleyt rettenetesen feszélyezte, hogy R. Daneel Olivaw ott áll az oldalánál. Az elárusítókra pillantott. Földi gyártmányok voltak, de még ezek között is az olcsóbbik típus, amelyet épp csak néhány egyszerű dolog ismeretével ruháztak fel. Bizonyára ismerik az összes cipőfajta számozását, az árakat és valamennyi raktáron lévő méretet. Követni tudják a készletváltozásokat, talán még jobban, mint az emberek, hiszen semmi egyéb nem köti le a figyelmüket. Fel tudják becsülni a következő héten feladandó rendelést, és meg tudják mérni a vevő lábát.

Önmagukban ártatlanok. De mint társadalmi réteg hihetetlenül veszélyesek.

Baley sokkal jobban együtt érzett az asszonyokkal, mint ahogy erre egy nappal – sőt akár csak két órával – ezelőtt képesnek tartotta volna magát. Érezte R. Daneel közelségét, és azon töprengett, vajon az ő robotja nem tudná-e ellátni egy egyszerű, C-5-ös besorolású detektív feladatkörét. E gondolatra felrémlett előtte a barakkok képe, szinte szájában érezte az élesztőkása ízét. És eszébe jutott az apja.

Baley apja atomfizikus volt, olyan besorolással, amely a City legnagyobb jövedelmű rétegébe emelte. De az üzemében valamilyen baleset történt, és a következményeit Baley apjának kellett viselnie. Alacsonyabb kategóriába sorolták. Baley nem ismerte a részleteket, hiszen a szerencsétlenség idején csak egyéves volt.

De még emlékezett a gyerekkori barakkokra. A páriaélet éppen csak elviselhető nélkülözéseire. Anyját nem tudta emlékezetébe idézni, mert az csak kevéssel élte túl a tragédiát. Apját viszont tisztán látta maga előtt: egy kifejezéstelen arcú, mogorva és reményvesztett embert, aki időnként rekedt hangon, félbehagyott mondatokkal álmodozott a múltról.

Amikor apja – még mindig lefokozottan – meghalt, Lije nyolcéves volt. A gyerek Baleyt és két nénjét a körzeti árvaházban helyezték el. Boris bácsi, anyai nagybátyjuk maga is szegényebb volt, semhogy megakadályozhatta volna.

Így hát továbbra is nehéz sors jutott neki. És nagyon keserves volt kijárni az iskolát az apa nélkül, akinek az állásából fakadó kiváltságai egyengethették volna az útját.

Most pedig itt kellett állnia a lázongók növekvő gyűrűjében, letörnie azoknak a férfiaknak és nőknek a háborgását, akik végeredményben hozzá hasonlóan csak saját maguk és szeretteik sorsáért aggódtak.

– Ne csináljon itt ilyen hűhót, hölgyem – szólt oda színtelen hangon a berzenkedő asszonynak. – Hiszen nem bántották magát ezek az elárusítók.

– Még csak az kellett volna, hogy bántsanak is! – pergett a nő nyelve. – De nem is fognak! Gondolja, hagyom, hogy hozzám nyúljanak azokkal az olajos, hideg mancsukkal? Azt hittem, itt emberi bánásmódban lesz részem. Én ennek a városnak a polgára vagyok, jogom van hozzá, hogy emberi lények szolgáljanak ki. És ide figyeljen, odahaza két gyerek vár a vacsorára. Nem mehetnek el a körzeti étkezőbe, mintha árvák lennének. Nekem haza kell mennem.

Baley érezte, hogy a nyugalma mindjárt cserbenhagyja.

– Ami azt illeti, már rég odahaza lehetne. Ha hagyta volna, hogy kiszolgálják. Semmi oka ekkora hűhót csapni. Na gyerünk, indulás!

Az asszony megrökönyödve nézett rá.

– Azt hiszi, úgy beszélhet velem, mint egy utolsó kurvával? Legfőbb ideje, hogy a kormány rájöjjön, nemcsak robotok léteznek a Földön. Én dolgozó nő vagyok, és megvannak a magam jogai! – És csak nem akart beállni a szája.

Baleyt elfogta az idegesség. Érezte, hogy a gyeplő kicsúszott a kezéből. Még ha az asszony bele is egyeznék, hogy kiszolgálják, a várakozó tömeggel akkor is csúnyán meggyűlik a baja. Hiszen már legalább százan tolakszanak a kirakat előtt. A néhány perc alatt, mióta a detektívek beléptek a boltba, a tömeg megkétszereződött.

– Mi az ilyenkor szokásos eljárás? – kérdezte váratlanul R. Daneel Olivaw. Baley összerezzent.

– Ez – felelte – szokatlan eset.

– De mit mond a törvény?

– A robotokat szabályszerűen állították munkába. Lajstromozott elárusítók. Ebben nincs semmi törvényellenes.

Suttogva beszéltek. Baley igyekezett fenyegető, hivatalos ábrázatot ölteni. Olivaw arca, mint mindig, most is kifejezéstelen volt.

– Hát akkor – mondta R. Daneel –, utasítsd az asszonyt, hogy vagy hagyja magát kiszolgálni, vagy távozzék.

Baley szája sarka enyhén felkunkorodott.

– Itt egy egész tömeggel van dolgunk, nem egyetlen asszonnyal. Nincs más hátra, ki kell hívnunk a riadóosztagot.

– Szerintem egy rendőr is elég ahhoz, hogy a polgároknak megmondja, mit kell tenniük – jegyezte meg Daneel. – Arcát a boltvezető felé fordította. – Engedje fel, uram, az elektromos rácsot.

Baley keze előrelendült, hogy vállon ragadja és maga felé penderítse R. Daneelt. De hirtelen meggondolta magát. Ha ebben a helyzetben a törvény két embere nyílt vitába bocsátkozik, ez végleg elvágja a békés megoldás lehetőségét.

A boltvezető habozva pillantott Baleyre. De az kikerülte a tekintetét.

– A törvény nevében felszólítom önt – mondta rendíthetetlenül R. Daneel –, hogy engedje fel a rácsot.

– A várost teszem felelőssé az áruban és a berendezésben okozott minden kárért – locsogta a boltvezető. – Hangsúlyozom, hogy csakis parancsra engedem fel a rácsot.

A rács felemelkedett, a férfiak és nők betódultak a boltba. A tömegből elégedett moraj szállt föl. A közeli győzelem mámoros érzése fogta el őket.

Baley már hallott hasonló zavargásokról. Sőt egynek szemtanúja is volt. Látta, ahogy tíz-tizenkét kéz levegőbe emeli a robotokat, ellenállásra képtelen, nehéz testüket megfeszült karok adják kézről kézre. És az emberek rángatják, csavarják önmaguk fémmását, kalapáccsal, elektromos késekkel, tűpuskákkal esnek nekik, míg végül a szánalmas figurákból nem marad egyéb, mint fém-és drótfoszlányok. A drága pozitronagyakat, az emberi elme e legfurfangosabb találmányát, úgy dobták kézről kézre, akár a futball-labdát, és egykettőre használhatatlan péppé zúzták össze.

Ezután pedig a csőcselék a pusztítás vidám ördögétől megszállva nekiesett minden egyébnek, amit még szétszedhetett.

A robot-elárusítók minderről nem tudhattak, de e beözönlő tömeg láttára mégis felsikoltottak, karjukat arcuk elé emelték, mintha így, ezen a primitív módon elrejtőzködhetnének. Az az asszony, aki az egész ramazurit elkezdte, most látva, hogy az hirtelen minden várakozásán messze túlnő, lihegve kiáltozta:

– Rajta, rajta!

Kalapja a homlokába csusszant, szavai zagyva rikácsolássá torzultak.

– Állítsa meg őket, biztos úr! – kiabálta a boltvezető. – Állítsa meg őket!

És ekkor R. Daneel megszólalt. Hangja minden látható erőfeszítés nélkül sokkal harsogóbb volt, mint ahogy emberi hangtól el lehetett volna várni. Persze, gondolta Baley már tizedszer, hiszen nem…

– Aki megmoccan, lelövöm – mondta R. Daneel. Valaki jó hátul felordított:

– Üssétek le!

De egy pillanatig senki sem mozdult.

R. Daneel ezalatt fürgén föllépett egy székre, onnét pedig egy transztexvitrin tetejére. A polarizált, molekuláris lemez résein átszivárgó színes, villódzó fény hideg, sima arcának szinte földöntúli vonásokat kölcsönzött.

Földöntúli is, gondolta magában Baley.

Senki se moccant, R. Daneel pedig várt, félelmetesen. Aztán egyszerre éles hangon megszólalt:

– Maguk most azt gondolják, hogy ez az ember idegkorbácsot vagy bénítópálcát tart a kezében. Ha mindannyian rárohanunk, és ledöntjük a lábáról, legfeljebb páran megsérülnek, és azok is rendbe jönnek majd. Mi, többiek pedig kedvünkre szembeszegülhetünk a törvényes renddel.

Hangja nem volt se kemény, se haragos, de tiszteletet követelt. A magabiztos parancsnok hangja volt.

– Csakhogy tévednek – folytatta –, nem idegkorbácsot és nem bénítópálcát tartok a kezemben. Ez sugárpisztoly. Halálos fegyver. És használni is fogom, de nem ám a levegőbe lövök vele. Jó néhányat megölök maguk közül, mielőtt hozzám nyúlnának. Komolyan beszélek. Vagy tán nem úgy nézek ki, mint aki komolyan beszél?

A széleken mozgolódás támadt, de a tömeg már nem növekedett tovább. Ha egyes újonnan jöttek kíváncsiságból meg is álltak, most sietősen folytatták útjukat. Az R. Daneelhez legközelebb állók visszafojtották lélegzetüket, és kétségbeesetten igyekeztek a mögöttük nyomakodó testek ellenére egy helyben maradni.

A varázslatot a kalapos asszony törte meg. Hirtelen görcsös zokogás fogta el és felsikoltott:

– Ez megöl bennünket! Én nem csináltam semmit! Engedjenek ki innét!

Megfordult, de a férfiak és a nők sűrű, kimozdíthatatlan falával találta szembe magát. Térdre rogyott. A néma tömeg hátrálása határozottabbá vált. R. Daneel leugrott a vitrinről.

– Most az ajtóhoz megyek – mondta. – Aki hozzám nyúl, akár férfi, akár nő, lelövöm. Amikor az ajtóhoz érek, lelövök mindenkit, akár férfi, akár nő, aki nem megy a dolgára. Ez az asszony itt…

– Ne! Ne! – sikította a kalapos asszony. – Mondom, hogy nem csináltam semmit! Nem csináltam semmi rosszat! Nem kell cipő! Csak haza akarok menni.

– Ez az asszony – folytatta Daneel – itt marad. Ki fogják szolgálni. Ezzel elindult az ajtó felé.

A tömeg némán bámult rá. Baley behunyta a szemét. Nem az én bűnöm, gondolta kétségbeesetten. Itt mindjárt gyilkosságra kerül sor, a legszörnyűbb katasztrófára, de ők kényszerítettek rám munkatársul egy robotot. Ők adtak neki velem egyenlő rangot.

Csakhogy ez nem kifogás. Baley sem hitt magának. Rögtön az elején meg kellett volna állítania R. Daneelt. Bármely pillanatban kihívhatta volna a riadóosztagot. Ehelyett áthárította a felelősséget R. Daneelre, ő maga pedig gyáván fellélegzett. És amikor azzal próbálta áltatni magát, hogy R. Daneel egyéniségével egyszerűen úrrá lett a helyzeten, hirtelen undort érzett önmaga iránt. Egy robot lett úrrá a helyzeten.

Nem hallott semmiféle szokatlan zajt, kiabálást, szitkozódást, se nyögést, se üvöltést. Kinyitotta a szemét.

A tömeg már szétszéledőben volt.

A boltvezető lassacskán lehiggadt, megigazította félrecsúszott kabátját, lesimította a haját, és haragos fenyegetéseket mormolt a távozó tömeg felé.

Egy riadóautó folyamatos, váltakozó magasságú sípolása pontosan az áruház előtt hallgatott el. Persze, amikor már mindenen túlvagyunk, mérgelődött Baley.

A boltvezető megrángatta Baley ujját.

– Kérem, biztos úr, ne engedjen itt több ramazurit.

– Nem lesz semmi ramazuri – nyugtatta meg Baley.

A riadóosztagtól könnyen megszabadultak. Olyan jelentések alapján jöttek ide, hogy az utcán tömeg verődött össze. A részleteket nem ismerték, de azt maguk is látták, hogy az utca csendes. R. Daneel félrehúzódott, és semmiféle érdeklődést se mutatott, amíg Baley elmagyarázta a riadósoknak, mi történt. Az esetet semmiségnek mondta, R. Daneel közreműködését pedig teljesen elhallgatta.

Utána félrehúzta R. Daneelt.

– Ide figyelj – mondta neki –, nem az volt a szándékom, hogy idegen tollakkal ékeskedjem.

– Idegen tollakkal ékeskedj? Ez valamilyen nálatok szokásos kifejezés?

– Nem jelentettem, hogy te milyen szerepet játszottál az ügyben.

– Nem ismerem az összes szokásotokat. Mi a magunk országában teljes jelentést szoktunk leadni, de hát lehet, hogy nálatok nem így szokás. Akárhogy áll is a dolog, polgári forrongást hárítottunk el. Ez a lényeg, ugye?

– Igen? Na, figyelj ide. – Baley igyekezett minél határozottabb hangon beszélni, bár a körülmények folytán csak haragosan suttoghatott. – Ilyet még egyszer ne tegyél.

– Hogyhogy? Ne tartassam be a törvényt? Hát akkor miért vagyok?

– Még egyszer ne fenyegess emberi lényt sugárpisztollyal.

– Semmiképpen se tüzeltem volna, Elijah, ezt te is tudhatod. Képtelen lennék emberi lénynek kárt okozni. De mint látod, nem is kellett. Egy percig se gondoltam, hogy erre sor kerülhet.

– Tiszta szerencse volt, hogy nem kellett tüzelned. Ilyen kockázatot máskor nem szabad vállalnod. Én is megpróbálkozhattam volna ezzel a vadnyugati stiklivel.

– Vadnyugati stikli? Hát az meg mi?

– Nem fontos. Majd megérted abból, amit mondok. Én is megpróbálkozhattam volna, hogy sugárpisztolyt rántsak a tömegre, hiszen nálam is van, de ez olyan kockázat, amelyet se nekem, se neked nincs jogunk vállalni. Biztonságosabb lett volna kihívni a riadóautókat, mint ilyen önálló hőstettel kísérletezni.

R. Daneel elgondolkozott, majd megrázta a fejét.

– Azt hiszem, nincs igazad, Elijah kollégám. Eligazításom során a földi emberek jellegzetességeire vonatkozóan többek között olyan felvilágosítást kaptam, hogy az ittenieket, a Külső Világok lakóitól eltérően, születésüktől fogva a hatóság fensőbbségének elismerésére nevelik. Ez nyilvánvalóan a ti életformátokból fakad. És az iménti esetben, ahogy bebizonyítottam, teljesen elegendő volt egyetlen olyan ember, aki kellő határozottsággal képviseli a hatóságot. A riasztóosztagra vonatkozó kívánságod valójában nem volt egyéb, mint annak a szinte ösztönös óhajodnak a kifejezése, hogy egy magasabb hatóság levegye válladról a felelősséget. Viszont bevallom, hogy amit tettem, nálunk teljesen indokolatlan lett volna.

Baley hosszú arca kipirult a méregtől.

– Ha rájöttek volna, hogy robot vagy…

– Biztos voltam benne, hogy nem jönnek rá.

– De akkor se felejtsd el, hogy valójában robot vagy. Csak robot, semmi több. Mint azok az elárusítók ott a boltban.

– De hisz ez magától értetődik.

– Te nem vagy ember. – Baley úgy érezte, hogy valami akarata ellenére durvaságra kényszeríti.

R. Daneel elgondolkozott.

– Az ember és a robot különbségének – mondta – talán nincs akkora jelentősége, mint az értelem és az értelmetlenség közti ellentétnek.

– Talán nálatok – jegyezte meg Baley –, de nem itt a Földön.

Órájára pillantott, és látta, hogy egy és negyed óra késésben van. A torka kiszáradt, elszorult arra a gondolatra, hogy az első menetet R. Daneel nyerte meg; könnyedén győzött, mialatt ő maga gyámoltalanul álldogált.

Vince Barrettre gondolt, az ifjú legénykére, akinek munkáját R. Sammy vette át. Meg saját magára, Elijah Baleyre, akit R. Daneel bármikor leválthatna. Szent Jozafát, az apját legalább egy baleset miatt dobták ki, amely kárt, emberhalált okozott. Talán tényleg az ő hibája volt; ezt Baley nem tudta. De mi lett volna, ha történetesen azért eresztik szélnek, hogy helyet csináljanak egy automata fizikusnak? Pusztán azért. Semmi másért. Akkor se tudott volna semmit se tenni.

– Menjünk – vetette oda kurtán. – Haza kell hogy vigyelek.

– Nézd csak – szólt R. Daneel –, nem helyes kisebb jelentőségű különbséget tenni az értelem…

– Jól van – vágta rá Baley emelt hangon. – Zárjuk le ezt a témát. Jessie vár minket. – A legközelebbi körzetközi videofon felé indult. – Jobb, ha felhívom és megmondom, hogy mindjárt fent leszünk.

– Jessie? Az ki?

– A feleségem.

Szent Jozafát, morfondírozott Baley. Hogy fogok ilyen hangulatban szembenézni Jessie-vel?

NEGYEDIK FEJEZET

BEMUTATKOZÁS A CSALÁDNÁL

Elijah Baley először a neve miatt figyelt fel Jessie-re. Még ‘02-ben egy körzeti karácsonyi ünnepélyen találkoztak egymással, egy puncsostál mellett. Baley épp akkor fejezte be tanulmányait, lépett közhivatalnoki pályára, és telepedett le a körzetben. A 122/A számú közös terem egyik legényhálófülkéjében lakott. Nem is a legrosszabb hálófülkében.

A lány puncsot meregetett a poharakba.

– Jessie vagyok – mutatkozott be. – Jessie Navodny. Még nem találkoztunk egymással.

– Baley – felelte a fiú. – Lije Baley. Csak most költöztem ebbe a körzetbe.

A lány vidám, barátságos teremtésnek látszott, ezért Lije a közelében maradt. Még senkit se ismert, és bizony egy ilyen estélyen nagy magányosság fogja el az embert, ha elnézi a baráti csoportokba összeverődött vendégeket. Ő maga pedig egyik csoporthoz se tartozik. Később, amikor már elég alkohol szaladt le a torkán, talán jobban fogja magát érezni.

Szóval ott maradt a puncsostál mellett, és a poharából kortyolgatva figyelte a jövő-menő társaságot.

– Én is segítettem a puncsot elkészíteni – hallotta egyszerre a lány hangját. – Felelek érte. Nem akar még egy kicsit?

Baley ráeszmélt, hogy a pohárkája üres.

– Kérek – válaszolta mosolyogva.

A lány tojásdad arcát nem lehetett kifejezetten csinosnak mondani, főleg nagyocska orra miatt. Szerényen volt felöltözve, és világosbarna haját a homlokába fésülte.

A következő pohár puncsot együtt itták meg, és Lije mindjárt jobban érezte magát.

– Jessie – ízlelgette a lány nevét. – Szép név. Megengedi, hogy így szólítsam?

– Hát persze. Ha kedvére van. Tudja, minek a rövidítése?

– Jessica?

– Sose fogja kitalálni.

– Hát másra nem is tudok gondolni.

– Jezebel a teljes nevem – nevetett huncutul a lány.

Ez aztán felkeltette Baley érdeklődését. Letette a poharát.

– Tényleg?

– Becsszóra. Nem tréfálok. Jezebel a hivatalos nevem. Ez szerepel minden okmányomon. A szüleimnek tetszett a hangzása.

Nagyon büszke volt rá, jóllehet senkihez e kerek világon nem illett kevésbé a Jezebel név.

– Az én nevem pedig Elijah – mondta Baley komolyan. – Mármint a teljes nevem.

Úgy látszik, ez semmit sem mondott a lánynak.

– Elijah Jezebel halálos ellensége volt – magyarázta a fiú.

– Igazán?

– Igen. A Bibliában.

– Ó! Ezt nem tudtam. Milyen vicces. Remélem, ez nem azt jelenti, hogy az életben is ellenségemnek kell lennie.

Ez az első perctől kezdve szóba se jöhetett. Nevüknek e furcsa találkozása tette, hogy Baley rögtön többet látott a lányban, mint egy kedves teremtést a puncsostál mellett. Később vidámnak, gyengéd szívűnek, sőt végül csinosnak is találta. Különösen a vidámságát becsülte. A maga gunyoros életszemléletének szüksége volt kiegyensúlyozó erőre.

És Jessie, úgy látszik, nem bánta hosszú, komoly arcát.

– Ó, egek – mondta –, mit számít az, hogy mindig úgy nézel ki, mint aki citromba harapott? Én tudom, hogy valójában nem vagy savanyú, és azt hiszem, ha örökké vigyorognál, mint egy fakutya, ahogy én, egyszerűen szétpukkadnánk, mihelyt együtt vagyunk. Te csak maradj olyan, Lije, amilyen vagy, engem meg tarts vissza attól, hogy jókedvemben elrepüljek.

Ő maga meg attól tartotta vissza Baleyt, hogy örök mélabúba süllyedjen. Lije egy kis családi lakásért folyamodott, és meg is kapta feltételesen, arra az esetre, ha megnősül.

– Hajlandó volnál úgy intézni a dolgokat, hogy kikerülhessek a legényotthonból, Jessie? – kérdezte a lánytól, amikor megmutatta neki a lakást. – Nem szeretek ott élni.

Éppenséggel nem volt valami túl romantikus leánykérés, de Jessie-nek tetszett.

Baley csak egyetlen alkalomra emlékezett, amikor Jessie-t cserbenhagyta megszokott jókedve, és akkor is a nevéről volt szó. Házasságuk első évében történt. Bentley még nem született meg. Mi több, épp abban a hónapban, amikor Jessie másállapotba került. (Az intelligenciahányadosuk, genetikai értékszámuk, valamint Lije rendőrségi állása két gyerekre jogosította fel őket, akik közül az egyiknek a fogamzása házasságuk első évére eshetett.) Lehet, mondta magában Baley, amikor visszagondolt az esetre, hogy részben épp a terhesség volt az oka Jessie szokatlan szeszélyességének.

Jessie egy idő óta kissé zsörtölődött Baley állandó túlórázása miatt.

– Olyan kellemetlen – mondta –, hogy nap mint nap egyedül kell vacsoráznom az étkezőben.

Baley fáradt volt és rosszkedvű.

– Miért volna kellemetlen? – kérdezte. – Hisz találsz ott épp elég rendes, nőtlen fiatalembert.

Jessie persze azonnal felpaprikázódott:

– Azt hiszed, Lije Baley, hogy nem tudnám meghódítani bármelyiket?

Talán csak fáradt volt, talán az dühítette, hogy az iskolatársa, Julius Enderby megint egy fokkal feljebb lépett a C kategóriában, ő pedig nem. Vagy talán egyszerűen elunta már, hogy Jessie örökké a bibliai névadóját próbálja utánozni, holott nem is hasonlít rá, és sohase válhat hozzá hasonlóvá. Bárhogy volt is, csípős hangon válaszolt:

– Talán igen, de mégse hiszem, hogy ilyesmivel próbálkoznál. Szeretném, ha elfelejtenéd a neved, és megelégednél azzal, amilyen vagy.

– Olyan vagyok, amilyen akarok.

– Azzal, hogy Jezebel próbálsz lenni, nem jutsz semmire. És különben is, ha tudni akarod az igazat, a név nem is azt jelképezi, amire te gondolsz. A bibliai Jezebel hűséges feleség volt, és a saját meggyőződése szerint tisztességes asszony. Nem tudunk róla, hogy szeretőket tartott volna, nem rúgott ki a hámból, és semmiféle erkölcsi szabadosságot nem engedett meg magának.

Jessie haragosan rámeredt.

– Ez nem igaz! Hallottam azt a kifejezést, hogy „kimázolt Jezebel”, és tudom, mit jelent.

– Te azt hiszed. Figyelj ide. Amikor Jezebel férje, Akháb király meghalt, fia, Jórám ült a trónra. Egyik vezére, Jéhu azonban fellázadt ellene, és megölte. Ezután Jéhu Jezréelbe lovagolt, ahol az öreg anyakirályné, Jezebel székelt. Mikor a királyné hírét vette Jéhu érkezésének, rögtön tudta, hogy más szándéka nem lehet, mint hogy megölje őt is. És ekkor a büszke, bátor királyné kifestette az arcát, felöltötte legszebb ruháját, hogy gőgösen, dacosan nézzen szembe gyilkosával. Jéhu pedig kidobatta a palota ablakán, de szerintem szépen halt meg. És az emberek ezért beszélnek kimázolt Jezebelről, akár tudják, mit jelent, akár nem.

Másnap este Jessie halk hangon így szólt:

– Olvasgattam a Bibliát, Lije.

– Mit mondasz? – Baley egy pillanatig valóban nem tudta, mit gondoljon.

– Elolvastam a Jezebelről szóló részt.

– Ó, Jessie! Igazán sajnálom, hogy megbántottalak érzéseidben. Gyerekes dolog volt.

– Nem! – Jessie eltolta férje kezét, leült a díványra, hidegen, mereven, korlátot állítva kettejük közé. – Jó, ha az ember megtudja az igazat. Nem akarom tudatlanságból becsapni magamat. Ezért elolvastam, mit ír a Biblia. És igenis gonosz asszony volt, Lije.

– Azokat a fejezeteket az ellenségei írták. Az ő álláspontját nem ismerjük.

– Az Úr valamennyi prófétáját megölte, akit csak elért.

– Igen, azt mondják, ezt tette. – Baley a zsebébe nyúlt, hogy rágógumit halásszon elő. (Később leszokott a rágógumiról, mert Jessie azt mondta, hosszú arcával, bánatos, barna szemével olyan, mint egy öreg tehén, amint egy ízetlen fűcsomót rágcsál, nem tudja lenyelni, mégsem akarja kiköpni.) – Ha ismerni akarod az ő álláspontját – folytatta –, jó néhány mellette szóló érvet el tudok sorolni. Tisztelte a maga vallását, az őseiét, akik jóval a héberek odaérkezése előtt már azon a földön éltek. A hébereknek megvolt a maguk istene, mi több: kizárólagos istene. Nem elégedtek meg azzal, hogy csak ők imádják, azt akarták, hogy körülöttük is mindenki őt imádja. Jezebel konzervatív volt – fejtegette tovább –, a régi hithez ragaszkodott az új ellenében. És ha igaz is, hogy az új hitnek magasabb erkölcsi tartalma volt, a régi viszont érzelmileg jobban kielégítette az embereket. Az, hogy megölte a papokat, éppen kora gyermekévé avatja. Azokban az időkben ez hittérítői tevékenységnek számított. Ha elolvastad a Királyok I. Könyvét, emlékezhetsz rá, hogy Illés (az én akkori névrokonom) versenyre hívta ki Baál nyolcszázötven prófétáját, hogy melyikük tud tüzet leküldeni az égből. Illés győzött, és tüstént parancsot adott a nézőseregnek, hogy öljék meg Baál prófétáit. És azok meg is tették.

Jessie ajkába harapott.

- És hogy volt az Nabót szőlejével, Lije? Ez a Nabót nem bántott senkit, csak épp megtagadta, hogy eladja a királynak a szőlejét. Jezebel pedig elrendezte, hogy hamis vádat koholjanak ellene, azt, hogy istenkáromlást vagy valami ehhez hasonlót követett el.

– Állítólag „szidalmazta az Istent és a királyt” – mondta Baley.

– Igen. Így aztán kivégezték, és utána elkobozták a birtokát.

– Ez gonosz cselekedet volt. Persze a modern időkben Nabóttal sokkal egyszerűbben el lehetett volna bánni. Ha a City vagy akár valamelyik régi állam akarta volna megszerezni a birtokát, bírósági határozattal távolította volna el, legfeljebb szükség esetén hatóságilag kilakoltatja, de a méltányosnak mondott árat akkor is kifizette volna neki. Akháb király ilyen eszközökhöz nem folyamodhatott. Ennek ellenére Jezebel csúnyán járt el. Egyetlen mentsége, hogy Akháb testileg-lelkileg belebetegedett a dologba, és Jezebel úgy vélte, a király iránti szerelme előbbre való Nabót javánál. Ismétlem, Jezebel a hűséges feleség mintaképe…

Jessie kivörösödött arccal, mérgesen felpattant.

– Gonosz vagy és utálatos!

Baley megrökönyödve nézett rá.

– Mit követtem el? Mi bajod?

Jessie azonban, válaszra sem méltatva őt, elment hazulról, és az estét meg a fél éjszakát a szubéterikus videókban töltötte, ingerülten vándorolt egyik teremből a másikba, és felhasználta kéthavi járandóságát (ráadásul a férjéét is).

Hazatérve Baleyt még ébren találta, de nem volt számára semmi mondanivalója.

– Később – sokkal később – Baley ráeszmélt, hogy Jessie életének egyik fontos elemét zúzta szét. Neve valami ingerlően gonoszat jelképezett az asszony számára. És ez a gonosz valami csodálatos ellentétet képezett az ő túlságosan is tisztes, puritán múltjával. A feslettség aromájával lengte körül, és Jessie ezt imádta.

Most pedig minden szertefoszlott. Soha többet nem említette teljes nevét, se Lije-nak, se barátainak, sőt talán – már amennyire ezt Baley tudhatta – önmagának se. Jessie lett, és ezentúl így is írta alá a nevét.

Ahogy múltak a napok, Jessie kezdett ismét tudomást venni Lije-ról, egy-két hét múlva pedig helyreállt köztük a régi békesség, és ha néhanapján veszekedtek s, az sohase érte el ennek az egyetlen fájdalmas esetnek a hevességét.

Csak egyszer célzott még az asszony erre az epizódra: terhességének nyolcadik hónapjában. Addigra már kilépett munkahelyéről – az A-23 számú körzeti étkezőben volt konyhafőnök-helyettes –, és a megszokottnál több szabad idejét azzal ütötte agyon, hogy készült a kicsi érkezésére.

Egyik este így szólt:

– A Bentley hogy tetszene neked?

– Mit mondasz, drágám? – Baley felpillantott az iratcsomóból, amelyet itthoni munkára hozott magával. (Kénytelen volt különmunkát vállalni, hiszen hamarosan még egy éhes száj lesz a családban; Jessie nem kapott már fizetést, az ő előléptetése pedig valamilyen körmölést nem igénylő beosztásba változatlanul a jövő zenéje volt.)

– Úgy értem, ha fiú lesz. Hogy tetszene, ha Bentleynek hívnánk?

Baley lebiggyesztette a szája sarkát.

– Bentley Baley? Nem gondolod, hogy egy kicsit egyformán hangzanak?

– Nem hiszem. Lendületesnek érzem. És különben is, ha idősebb lesz, bármikor választhat egy neki tetsző második keresztnevet.

– Hát, részemről rendben van.

– Biztos? Azt akarom mondani… talán szívesebben vennéd, ha Elijah-nak hívnánk?

– Hogy ifjabb Elijah Baley legyen? Szerintem ez nem jó ötlet. Majd ő Elijah-nak nevezheti a fiát, ha akarja.

– Csak még egyet szeretnék… – kezdte Jessie, de aztán nem folytatta. Egy idő után Lije fölpillantott.

– Mi az, amit szeretnél?

Jessie nem nézett egyenesen a férje szemébe, de azért kellő határozottsággal kérdezte:

– Ugye, a Bentley nem bibliai név?

– Nem – felelte Baley. – Egész biztos, hogy nem.

– Akkor jól van. Mert nem akarok bibliai nevet választani.

És soha többé nem is idézték fel ezt az epizódot, egészen addig a napig, amikor Elijah Baley hazavitte magával R. Daneel Olivawt, amikor már több mint tizennyolc éve voltak házasok, és amikor a fiuk, Bentley Baley (anélkül hogy második keresztnevet választott volna) már tizenhat éves múlt.

Baley megállt a nagy, kétszárnyú ajtó előtt, amelyen jókora betűkkel FÉRFIMOSDÓ felírás ragyogott. Alatta pedig kisebb betűkkel ez állt: l/a-l/e alkörzetek. Majd közvetlenül a kulcslyuk fölött még kisebb betűkkel: A kulcs elvesztése esetén azonnal értesítendő a 27-101-51.

Egy ember surrant el Baley mellett. Egy alumíniumdarabkát illesztett a kulcslyukba, majd bement. Az ajtót becsukta maga mögött, esze ágában se volt, hogy nyitva tartsa Baley számára. És ha így tesz, Baley mélyen megsértődött volna. Az emberekbe beidegződött a szokás, hogy a mosdóhelyiségben és annak közvetlen környékén nem vesznek tudomást egymás jelenlétéről. Baley a házastársi bizalmas kapcsolat egyik érdekes megnyilvánulásaként tartotta számon Jessie-nek azt a kijelentését, hogy a női mosdóhelyiségben teljesen más szokás dívik.

Jessie ilyesmiket mondott:

– Ma találkoztam a mosdóban Josephine Greelyvel, és azt mesélte…

A hivatali ranglétrán való előmenetel egyik hátrányos következménye volt, hogy amikor Baleyék engedélyt kaptak a hálószobájukban levő kis mosdó üzembe helyezésére, ennek Jessie társadalmi élete egyenesen kárát látta. Baley most nem tudta teljesen leplezni zavarát.

– Kérlek, várj meg itt kint, Daneel.

– Meg akarsz mosakodni? – kérdezte R. Daneel. Baley összerezzent. A fene egye meg ezt a robotot, gondolta magában. Ha már mindenre kioktatták, amit az acélbarlanggal kapcsolatban tudni kell, miért nem tanították meg egy kis jó modorra is? És én leszek a felelős, ha bárkinek ilyesféle kérdéseket tesz fel.

– Lezuhanyozok. Később, estefelé nagy a zsúfoltság. Sok időt elvesztegetnék. Ha meg most rögtön elintézem, az egész esténk szabad.

R. Daneel arcán változatlan nyugalom ült.

– A társadalmi szokások úgy írják elő, hogy idekint várakozzam? – kérdezte. Baleyn még nagyobb zavar lett úrrá.

– Miért mennél be, ha… nincs rá semmi okod?

– Ó, értem. Persze, persze. De azért, Elijah, az én kezem is bepiszkolódik, és szeretném megmosni. – Baley elé tartotta a kezét. Rózsaszínű, sima tenyere, amelyet szabályszerű vonalak árkoltak, minden szempontból tökéletes mestermunkára vallott, és olyan tiszta volt, amilyennek lennie kellett.

– Tudod, a lakásunkban is van mosdó – jegyezte meg Baley, de csak úgy közömbösen, hiszen egy robot előtt hiábavaló dolog lett volna felvágni.

– Köszönöm a szívességedet. De végeredményben, gondolom, mégis okosabb lenne, ha ide mennék be. Ha már itt vagyok köztetek a Földön, leghelyesebb, ha minél inkább alkalmazkodom a szokásaitokhoz és viselkedésetekhez.

– Hát akkor gyere.

A mosdó belsejének derűs ragyogása éles ellentétben állt a Cityben általánosan uralkodó szorgos utilitarizmussal, de hatása ezúttal nem jutott el Baley tudatáig.

– Tán egy félórába telik – suttogta Daneelnek. – Várj meg. – Már elindult, de aztán visszajött, és még hozzáfűzte: – Ide figyelj, ne beszélj senkihez, és ne is nézz senkire! Itt ez a szokás!

Gyorsan körülnézett, hogy meggyőződjék, nem figyelte fel valaki már erre a pár szavas beszélgetésre is, és nem találkozik-e a szeme megrökönyödött pillantásokkal. Szerencsére az előtérben nem tartózkodott senki, amellett ez végül is csak az előtér volt.

Végigsietett rajta, kissé illetlennek érezve magát, majd elhaladt a közös termek mellett, és a privát fülkékhez ért. Öt esztendővel ezelőtt kapott jutalmul egy ilyen fülkét, elég nagyot ahhoz, hogy egy zuhanyozó, egy kis mosógép és más szükséges dolgok elférjenek benne. Még egy kis vetítő is állt itt, amelyet híradófilmekre lehetett behangolni.

Második otthon – tréfálkozott Baley, amikor a fülkéjét első ízben igénybe vette. És később gyakran eltöprengett, hogyan bírná újból megszokni a közös termek jóval spártaibb körülményeit, ha a fülkére vonatkozó jogát egyszer valamiért visszavonnák.

Megnyomta a mosógépet működtető gombot, mire a mérőműszer sima lapja kivilágosodott.

R. Daneel türelmesen várt, amíg Baley lemosakodva, tiszta alsóruhában, frissen mosott ingben és egészében véve sokkal kellemesebb közérzettel visszaérkezett hozzá.

– Nem történt semmi? – kérdezte Baley, amikor már kellő távolságba kerültek az ajtótól, és nyugodtan beszélhetett.

– Semmi az égvilágon, Elijah – válaszolta R. Daneel. Jessie az ajtóban várt rájuk, arcán ideges mosoly. Baley megcsókolta.

– Jessie – motyogta –, bemutatom új kollégámat, Daneel Olivawt. Jessie kezet nyújtott, R. Daneel megfogta, majd eleresztette. Jessie a férjéhez fordult, aztán egy félénk pillantást vetett R. Daneelre.

– Foglaljon helyet, Mr. Olivaw. Családi ügyben beszélnem kell a férjemmel. Csak néhány percről van szó, remélem, nem veszi rossz néven.

Megfogta Baley kabátujját. A férfi követte őt a szomszéd szobába.

– Nem sebesültél meg, ugye? – kérdezte az asszony szapora suttogással. – Annyit nyugtalankodtam a rádiójelentés óta.

– Miféle rádiójelentésről van szó?

Vagy egy órával ezelőtt adták le. A cipőboltban történt zavargásról. Azt mondták, két detektív állította helyre a rendet. Én meg tudtam, hogy egy kollégáddal jössz haza, az eset pedig épp itt, a mi alkörzetünkben játszódott le, és pont amikor útban voltatok hazafelé. Attól féltem, hogy csak szépítik a dolgot, hogy te…

– Kérlek, Jessie! Látod, hogy tökéletesen rendben vagyok. Jessie nagy nehezen erőt vett magán.

– A kollégád – kérdezte reszkető hangon –, ugye, nem a te hivatalodból való?

– Nem – felelte kínlódva Baley. – Teljesen… idegen.

– Hogyan kell viselkednem vele?

– Mint bárki mással. Kollégám, semmi egyéb.

Olyan kevés meggyőző erővel beszélt, hogy Jessie élénk szeme összeszűkült.

– Mi baj?

– Semmi. Gyerünk vissza a nappaliba. Furcsának fogja tartani, ha soká itt maradunk.

Lije Baley ezúttal kissé bizonytalan érzésekkel gondolt a lakásra. Eddig a pillanatig sose okozott semmiféle gondot neki, sőt inkább mindig büszke volt rá. Három jókora szobából állt: a nappali például mintegy tizenötször tizennyolc láb volt. Minden szobához egy kis fülke tartozott. A fő szellőzővezeték egyik csöve közvetlenül mellettük haladt el, ami ugyan nagy ritkán egy kis dübörgéssel járt együtt, másfelől viszont kitűnő hőmérsékletés légszabályozást biztosított, amellett a lakás egyik mosdóhelyiségtől sem esett távol, ami igen nagy kényelmet jelentett.

De most, hogy ez az űrön túli világból érkezett teremtmény itt üldögélt a lakás kellős közepén, Baleyt hirtelen bizonytalanság fogta el. Gyatrának és zsúfoltnak látta az otthonát.

Jessie kissé mesterkélt vidámsággal kérdezte:

– Ettetek ti már Mr. Olivaw-val, Lije?

– A helyzet az – vágta rá Baley –, hogy Daneel nem étkezik velünk. De én ennék valamit.

Jessie ezt minden további nélkül tudomásul vette. A szigorúan szabályozott ellátás és a minden eddiginél szűkebb fejadagok miatt egyenesen a jó modorhoz tartozott, hogy az emberek ne vegyék igénybe egymás vendégszeretetét.

– Remélem, nem veszi rossz néven, Mr. Olivaw, ha mi megvacsorázunk – mondta Jessie. – Lije, Bentley meg én rendszerint a közös étkezőben eszünk. Kényelmesebb, mert ott a választék is nagyobb, sőt, köztünk maradjon, az adagok is bőségesebbek. De Lije-nak és nekem engedélyünk van rá, hogy háromszor egy héten, ha akarunk, idehaza étkezzünk; tudja, Lije a hivatalában igen eredményesen dolgozik, szép státusunk van, és ezért azt gondoltam, hogy épp csak erre az egy alkalomra, ha velünk tartana, egy kis privát lakomát csapnánk, bár szerintem azok az emberek, akik túlságosan élnek az egyéni kiváltságokkal, egy kissé, hogy is mondjam, antiszociálisak.

R. Daneel udvariasan hallgatta.

Baley viszont egy kis rejtett ujjmozdulattal jelezte, hogy hallgasson.

– Éhes vagyok, Jessie.

– Megsérteném az itteni szokásokat, ha a keresztnevén szólítanám, Mrs. Baley? – kérdezte Daneel.

– Nem, dehogyis. – Jessie kihajtott a falból egy asztalt, és a közepén lévő mélyedésbe helyezve bekapcsolta a tányérmelegítőt. – Csak rajta, nyugodtan szólítson Jessie-nek, ha akar… Daneel. – És kuncogott egyet.

Baleyt elöntötte a méreg. A helyzet percről percre kellemetlenebbé vált. Jessie embernek tartotta a robot Daneelt. Még az hiányzik, hogy a női mosdóban elhencegjen vele. A robotot a maga „pléhpofájával” jóképűnek lehetett mondani, és Jessie-ről lerítt, mennyire tetszik neki tisztelettudó modora.

Baley viszont azon tűnődött, vajon Jessie milyen hatást tehet R. Daneelre. Az asszony a tizennyolc év alatt nem sokat változott, legalábbis Lije Baley szemében. Persze teltebb lett, és sokat vesztett fiatalos ruganyosságából. A szája szögletében ráncok húzódtak, és az arcán se feszült olyan fiatalosan a bőr. Régimódibb frizurát hordott, és a haja is egy árnyalattal barnább lett.

De mindez amúgy se számít, gondolta komoran Baley. Az űrlakó nők magas termetűek, karcsúak és királyiak, éppúgy, mint az ottani férfiak. Legalábbis a könyvfilmek szerint. R. Daneel bizonyára ilyen nők látványához volt szokva.

R. Daneelt láthatólag egyáltalán nem hozta zavarba Jessie karattyolása, sem az, hogy a keresztnevén szólítja őt.

– Valóban illik ez? – kérdezte. – Jessie – ez becenévnek hangzik. Talán csak a közvetlen környezete szólítja így, és esetleg illendőbb volna, ha én a keresztneve teljes alakját használnám.

Jessie, aki épp a vacsoracsomag szigetelőburkolatát bontogatta, most lehajtotta a fejét, és egyszerre mélyen munkájába merült.

– Szólítson csak Jessie-nek – mondta gyorsan. – Mindenki így hív.

– Jól van, Jessie.

– Nyílt az ajtó, és nagy óvatosan egy ifjú legényke somfordált be rajta. Szeme úgyszólván azonnal R. Daneelre tévedt.

– Apa? – szólalt meg a fiú bizonytalanul.

– A fiam, Bentley – mondta halkan Baley. – Ez pedig Mr. Olivaw, Ben.

– Kollégád, ugye, apa? Jó estét, Mr. Olivaw. – Ben tágra nyílt szeme felragyogott.

– Mondd, apa, mi történt ott a cipőboltban? A hírekben azt mondták…

– Most ne kérdezz semmit, Ben! – szakította félbe éles hangon Baley. Bentley álla leesett. Anyjára nézett, aki intett neki, hogy üljön le.

– Megtetted, amit mondtam, Bentley? – kérdezte Jessie, amikor a fiú leült. Becézgetően simogatta a gyerek haját. Bentleynek ugyanolyan fekete haja volt, mint az apjának, és az alakja is az övéhez hasonlított, de minden egyébben az anyjára ütött. Tojásdad arcát, mogyoróbarna szemét, könnyed életfelfogását Jessie-től örökölte.

– Meg, anyu – válaszolta, és kissé előrehajolt, hogy belekukkantson a kettős falú tálba, amelyből már ínycsiklandó illatok szállingóztak. – Mi van vacsorára? Csak nem megint erborhús? Ugye nem, anyu?

– Az erborhús nagyon egészséges – felelte összeszorított ajakkal Jessie. – Te csak edd meg, amit eléd tesznek, és ne tégy megjegyzéseket.

Mindebből világos volt, hogy valóban erjesztett borjúhús van vacsorára. Baley asztalhoz ült. Ő nem rajongott az erborhúsért, erős mellék-és kifejezett tóíze miatt, de Jessie egyszer már elmondta neki ezzel kapcsolatos problémáját.

– Egyszerűen nem tehetem meg, Lije – magyarázta. – Én egész nap itt élek ezen a szinten, nem tehetem az embereket ellenségeimmé, mert akkor kibírhatatlan lenne az életem. Tudják, hogy konyhafőnök-helyettes voltam, és ha minden második héten marhahússal vagy csirkével sétálnék haza, amikor itt az emeleten úgyszólván senkinek sincs még vasárnapra se privát étkezési kiváltsága, azt mondanák, hogy összeköttetéseink vagy barátaink vannak az előkészítőben. Be nem állna a szájuk, én meg ki nem dughatnám az orrom az ajtón, és még a mosdóban se lehetnék békében. Amellett az erborhús és a protofőzelék igen jó. Mind a kettő kitűnően egyensúlyozott tápértékű, semmi se megy belőlük veszendőbe, csupa vitamin és ásvány és minden egyéb, ami szükséges. Csirkét pedig a közös étkezőben a csirkéskeddeken annyit ehetünk, amennyi belénk fér.

Baley könnyen engedett. Jessie-nek tökéletesen igaza volt: az a legfontosabb az életben, hogy az embernek minél kevesebb súrlódása támadjon azokkal, akik körülveszik. Bentleyt már nehezebben lehetett meggyőzni.

– De anyu – kérdezte ezúttal –, miért ne ehetnék én apu jegyével a közös étkezőben egyedül? Olyan jó volna.

Jessie bosszúsan csóválta a fejét.

– Csodálkozom rajtad, Bentley. Mit mondanának az emberek, ha egyedül látnának ott enni? Mintha a családod nem volna elég jó neked, vagy mintha kidobtak volna otthonról.

– Kinek mi köze hozzá?

Baley ingerülten rászólt:

– Azt tedd, amit anyád mond, Bentley! A fiú boldogtalanul vonogatta a vállát.

R. Daneel hirtelen közbeszólt a szoba túlsó feléből.

– Megengedik, hogy amíg vacsoráznak, megnézzem ezeket a könyvfilmeket?

– Hogyne – válaszolta Bentley. Felállt az asztaltól, és a szemében megvillant az érdeklődés fénye. – Ezek az enyéim. Külön iskolai engedéllyel kölcsönöztem ki őket a könyvtárból. Mindjárt hozom a nézőcsövet. Csuda klassz cső. Apától kaptam a születésnapomra. – Odavitte a csövet R. Daneelnek, és megkérdezte: – Érdeklik a robotok, Mr. Olivaw?

Baley kiejtette kezéből a kanalat. Lehajolt, hogy fölvegye.

– Igen, Bentley – felelte R. Daneel. – Nagyon érdekelnek.

– Akkor ezek biztosan tetszeni fognak önnek. Mind róluk szól. Dolgozatot kell írnom a robotokról, ezért tanulmányozom őket. Meglehetősen bonyolult téma – tette hozzá fontoskodva. – Én a magam részéről robotellenes vagyok.

– Ülj vissza az asztalhoz, Bentley – mondta kétségbeesetten Baley –, és ne zavard Mr. Olivawt.

– Egyáltalán nem zavar, Elijah. Szívesen elbeszélgetnék veled erről a problémáról, Bentley, de majd egy más alkalommal. Ma este apádnak és nekem sok dolgunk van…

– Előre is örülök neki, Mr. Olivaw. – Bentley visszaült a helyére, és bánatos pillantást vetve az anyja felé, leszelt egy darabot a rózsaszínű, morzsalékos erborhúsból.

– Ma este sok dolgunk lesz? – kérdezte magától Baley.

De aztán hirtelen fölrémlett előtte a rá váró feladat. Maga előtt látta az Űrvárosban holtan heverő űrlakót, és most eszmélt csak rá: órák óta annyira lefoglalták önnön problémái, hogy a gyilkosság rideg tényéről teljesen megfeledkezett.

ÖTÖDIK FEJEZET

A gyilkosság elemzése

Jessie elbúcsúzott tőlük. Estélyi kalapot viselt, és gyantaműszál kabátkát.

– Remélem, megbocsátja, hogy itt hagyom magukat, Mr. Olivaw. Tudom, hogy sok megbeszélnivalójuk van kettesben.

Maga előtt tolva a fiát, kinyitotta az ajtót.

– Mikor jöttök haza, Jessie? – kérdezte Baley. Az asszony megállt.

– Mikorra akarod, hogy hazajöjjünk?

– Nincs értelme, hogy egész éjjel kimaradjatok. Miért ne jöhetnétek haza a szokott időben? Éjféltájban – és kérdő pillantást vetett R. Daneelre.

A robot bólintott.

– Sajnálom, hogy elkergetem magukat hazulról – jegyezte meg.

– Ó, sose sajnálja, Mr. Olivaw! Szó sincs arról, hogy elkergetne. Ezt az estét máskor is mindig a barátnőimmel töltöm. Na gyere, Ben.

De az ifjonc lázadozott:

– Nekem mi a csudának kell elmennem? Nem fogok zavarni senkit. Hülyeség!

– Tedd, amit mondok.

– Akkor meg miért nem mehetünk el egy éterikus előadásra?

– Mert én a barátnőimhez megyek, neked meg egyéb dolgod van… – Az ajtó becsukódott mögöttük.

Eljött hát a pillanat, amelyet Baley mindeddig igyekezett kiűzni az agyából. Azt mondta magában: először hadd találkozzam a robottal, és lássam, miféle. Aztán: hadd vigyem haza. Majd meg: előbb vacsorázzunk meg.

De most mindezen túl voltak, és tovább nem lehetett halogatni a dolgot. Most jönnek a problémák: a gyilkosság, a bolygóközi bonyodalmak, az esetleges magasabb besorolás vagy a csúfos balsiker. Amellett már a legelején a robothoz kell folyamodnia segítségért.

Körmei céltalanul kaparásztak az asztalon, amelyet nem toltak vissza a falon levő mélyedésbe.

– Biztosra vehetjük, hogy nem hallgatnak ki bennünket? – kérdezte R. Daneel.

Baley meglepetten kapta fel a fejét.

– Senki se figyeli, hogy mi történik a szomszédja lakásában.

– Nálatok talán nem szokás hallgatózni?

– Nem illik, Daneel. Ugyanígy feltételezhetnéd, hogy valaki… mit is mondjak?… belenéz a tányérodba, amíg eszel.

Vagy hogy gyilkosságot követ el.

– Mit mondasz?

– Nálatok, ugye, nem szokás gyilkolni, Elijah?

Baley érezte, hogy elönti a méreg.

– Ide figyelj. Ha együtt akarsz dolgozni velem, ne próbálkozz ezzel az űrlakó-fennhéjázással. Neked ehhez nincs jogod, R. Daneel. – Nem tudta megállni, hogy ne nyomja meg jó erősen az R-et.

– Sajnálom, ha megbántottalak volna, Elijah. Csak arra szerettem volna rámutatni, hogy ha az emberek a törvény ellenére képesek gyilkosságot elkövetni, akkor bizonyára képesek arra is, hogy megszegjék az illemet, és hallgatózzanak.

– A lakás kellőképp hangszigetelt. – Baley homlokát még mindig ráncok redőzték. – Semelyik szomszéd lakásból nem hallottál át semmit, ugye? Nos, hát ők se fognak hallani minket. És különben is, miért tételeznék fel, hogy mi itt valami fontos dologról beszélünk?

– Sose becsüljük le az ellenséget.

Baley vállat vont.

– Térjünk a tárgyra. Én csak igen vázlatos felvilágosításokat kaptam, így hát könnyűszerrel kiteríthetem a kártyáimat. Annyit tudok, hogy egy Roj Nemennuh Sarton nevű embert, az Aurora bolygó polgárát, jelenleg pedig az Űrváros lakóját ismeretlen tettes vagy tettesek meggyilkolták. Értesülésem szerint az űrlakók feltételezik, hogy nem valami elszigetelt esetről van szó. Jól mondom?

– Jól mondod, Elijah.

– Vagyis összefüggésbe hozzák egyes, nemrégiben lejátszódott szabotázscselekményekkel, amelyek az ellen az űrlakók sugalmazta terv ellen irányultak, hogy a Külső Világok mintájára nálunk is egységes ember-robot társadalom alakuljon ki, és feltételezik, hogy ez a gyilkosság egy jól szervezett csoport műve volt.

– Igen.

– Helyes. Kezdjük tehát azzal a kérdéssel, vajon az űrlakóknak ezt a feltevését szükségképpen helytállónak kell-e tekinteni. Miért ne lehetett volna a gyilkosság egy magányos fanatikus műve? A Földön ugyan erős robotellenes hangulat uralkodik, de nincsenek olyan szervezett pártok, amelyek efféle erőszakos cselekményeket propagálnának.

– Talán csak nem nyíltan propagálják.

– De még ha létezne is olyan titkos szervezet, amely a robotok és a robotgyárak elpusztítását tűzte ki céljául, annak is volna annyi józan esze, hogy rájöjjön: egy űrlakó meggyilkolásánál nagyobb ostobaságot el se követhetne. Ezért sokkal valószínűbb, hogy a gyilkosság egy hibbant agyú ember műve volt.

R. Daneel figyelmesen végighallgatta Baley érvelését, majd így szólt:

– Szerintem a valószínűség a „fanatikus elmélet” ellen szól. A meggyilkolt személyt és a gyilkosság időpontját olyan jól választották meg, hogy itt csakis egy szervezett csoport alaposan előkészített merényletéről lehet szó.

– Akkor, úgy látszik, neked bővebb információid vannak. Ki velük!

– A fogalmazásod ugyan homályos, de azt hiszem, értem, mit akarsz mondani. Vagyis azt, hogy világítsam meg az események hátterét. Az Űrváros szemszögéből a Földdel való kapcsolataink egyáltalán nem kielégítőek, Elijah.

– Szomorú – dünnyögte Baley.

– Információim szerint az Űrváros megalapításakor a mieink zöme magától értetődőnek tartotta, hogy a Föld hajlandó lesz kialakítani azt a koordinált társadalmat, amely a Külső Világokon olyan jól bevált. Még az első lázongások után is azt hittük, mindössze arról van szó, hogy az embereiteknek túl kell jutniuk az újdonság okozta első megdöbbenésen. De kiderült, hogy ez a feltevés téves. A földi kormányzattal és a különféle cityk önkormányzatának többségével megteremtett együttműködés ellenére az ellenállás állandónak, a fejlődés pedig igen lassúnak bizonyult. És a mieinknek ez természetesen nagy gondot okozott.

– Bizonyára puszta önzetlenségből – jegyezte meg Baley.

– Nem kizárólag önzetlenségből – válaszolta R. Daneel. – Noha szép tőled, hogy ilyen nemes indítékot tulajdonítasz nekünk. Mi mindannyian abban a meggyőződésben élünk, hogy egy egészséges, modern földi társadalom az egész Galaxisnak igen nagy javára válna. Legalábbis mi az Űrvárosban valamennyien ebben a meggyőződésben élünk. De be kell ismernem, hogy a Külső Világokon igen sokan nem ezt a nézetet vallják.

– Mit nem mondasz. Ellentétek az űrlakók között?

– Miért ne? Akadnak, akik azt hiszik, hogy a modernizált Föld veszélyes, imperialista hatalom lenne. Ezt kiváltképpen a régebbi űrlakó világokon hangoztatják, amelyek közelebb feküsznek a Földhöz, és ezért több okuk van rá, hogy emlékezzenek az űrhajózás első néhány évszázadára, amikor még országaik politikailag és gazdaságilag a Föld ellenőrzése alatt álltak.

– Ókori história! – sóhajtott fel Baley. – És ez valóban nyugtalanítja őket? Még mindig fújnak ránk olyasmiért, ami több ezer esztendeje történt?

– Az emberi lényeknek – felelte R. Daneel – sajátságos hangulatviláguk van. Gondolkodásuk sok szempontból kevésbé racionális, mint a robotoké, hiszen nincsenek előre megtervezett áramköreik. Bár ennek, mint hallottam, megvannak a maga előnyei is.

– Lehetséges – jegyezte meg szárazon Baley.

– Neked ezt jobban kell tudnod – vélekedett R. Daneel. – De akárhogy is van, állandó földi balsikereink megszilárdították a Külső Világokon a nacionalista pártok helyzetét. Most azt mondogatják, a földiek olyan szembeszökően különböznek az űrlakóktól, hogy képtelenek volnának az űrhagyományokhoz idomulni. Ha pedig mi, hajtogatják, erőnek erejével rákényszerítjük a Földre a robotokat, ezzel rászabadítanánk a pusztítás ördögét az egész Galaxisra. Mert azt az egyet sose felejtik el, hogy a Földön nyolcmilliárd ember él, ezzel szemben az ötven Külső Világ lakossága együttvéve is alig haladja meg az öt és fél milliárdot. A mieink itt, különösen dr. Sarton…

– Doktor?

– A társadalomtudományok doktora. A robotikára specializálta magát. Ragyogó képességű ember volt.

– Értem. Folytasd.

– Ahogy mondtam, dr. Sarton és mások ráeszméltek, hogy az Űrváros és mindaz, amit jelképez, nem sokáig maradhatna fenn, ha ezek az eszmék a Külső Világokon a mi állandó balsikereink hatására tovább terjednek. Dr. Sarton szerint eljött az ideje, hogy egy végső erőfeszítéssel megkíséreljük megérteni a földiek lelki beállítottságát. Könnyű azzal érvelni, hogy a Föld lakói természetüknél fogva konzervatívok, könnyű a „változhatatlan Földről”, a „kifürkészhetetlen földi szellemről” fecsegni, de az effajta beszéd csak megkerüli a problémát. Dr. Sarton szerint – magyarázta R. Daneel – ezekben a nézetekben a tudatlanság nyilatkozik meg: a földieket nem lehet egy közmondással vagy egy közhellyel elintézni. Azoknak az űrlakóknak, mondta, akik át akarják formálni a Földet, el kell hagyniuk az Űrváros zárt világát, el kell keveredniük a földiekkel. Ugyanúgy kell élniük és gondolkozniuk, ugyanolyannak kell lenniük, mint ők.

– Az űrlakóknak? Ez lehetetlen! – ámuldozott Baley.

– Helyesen mondod – felelte R. Daneel. – Maga dr. Sarton nézetei ellenére se lett volna képes rászánni magát, hogy elmenjen bármelyik citybe, és ezt nagyon jól tudta. Nem bírta volna elviselni a nagy méreteket, a tömeget. Még ha egy sugárpisztolyt szegeztek volna is a mellének, és úgy kényszerítik ide, a külső körülmények olyan nyomasztóan nehezedtek volna rá, hogy sosem juthatott volna el az igazságnak addig a legbelső magváig, amit keresett.

– És hozzá az űrlakók állandó félelme a betegségektől. Erről se feledkezz meg – figyelmeztette Baley. – Már csak ezért se hinném, hogy bárki is közülük bemerészkednék egy citybe.

– Ez is közrejátszik. A földi értelemben vett betegségek a Külső Világokon ismeretlenek, és az ismeretlentől való félelem kóros jelenség. Dr. Sarton mindezt belátta, és mégis a földiek és a földi életmód tökéletes megismerésének szükségességét hangoztatta.

– Ezek szerint, úgy látszik, megoldhatatlan dilemma elé állította önmagát.

– Nem egészen. Mert ezek az ellenvetések a citykkel kapcsolatban csupán az űrlakókra vonatkoznak. Az űrlakók robotjaival egészen más a helyzet.

– A fene egye meg, erről mindig megfeledkezem! – mérgelődött magában Baley.

– Tényleg? – kérdezte fennhangon.

– Igen – felelte R. Daneel. – Mi természetesen sokkal simulékonyabbak vagyunk. Legalábbis ilyen tekintetben. Minket meg lehet úgy szerkeszteni, hogy alkalmazkodni tudjunk a földi élethez. És ha az emberi külsőhöz is különlegesen hasonlatossá formálnak bennünket, a földlakók maguk közé fogadnak minket, és így közelebbről megvizsgálhatjuk életmódjukat.

Baley agyában hirtelen fény gyúlt.

– És te magad is?…

– Igen. Dr. Sarton egy év óta efféle robotok megtervezésén és megszerkesztésén dolgozott. Én vagyok az első és ez ideig az egyetlen ilyen. Sajnos, a neveltetésem még nem teljes. A gyilkosság miatt idő előtt kellett vállalnom a szerepemet.

– Akkor hát nem mindegyik űrlakó robot olyan, mint te? Vagyis egyesek inkább a robotokhoz, mint az emberekhez hasonlítanak? Így van?

– Hát persze. A robot külső alakja a feladatkörétől függ. Az én feladatköröm speciálisan emberi külsőt igényel, ezért vagyok ilyen. A többiek más külsejűek, de azért mind emberi alkatú. Nem kétséges, hogy sokkal inkább hasonlítanak az emberhez, mint azok az elképesztően primitív típusok, amelyeket a cipőboltban láttam. A ti robotjaitok mind ilyenek?

– Többé-kevésbé – válaszolta Baley. – Miért, tán nem helyesled?

– Persze hogy nem. Az emberi külső ilyen durva paródiáit aligha lehet veletek értelmileg azonos szinten álló lényeknek tekinteni. A ti gyáraitok talán nem képesek különbeket gyártani?

– De bizonyára képesek, Daneel. Csak mi, azt hiszem, jobb szeretjük tudni, hogy robottal állunk-e szemben vagy sem. – Közben egyenesen a robot szemébe nézett. R. Daneel szeme nedvesen csillogott, mint az emberi szem, de Baleynek mégis úgy tűnt, mintha a pillantása merevebb volna, és nem is táncolna úgy ide-oda, mint az élőlényeké.

– Remélem – szólt R. Daneel –, hogy idővel meg fogom érteni ezt az állapotot.

Baley egy pillanatig úgy érezte, hogy a robot szavaiból gúny csendül ki, de aztán elvetette ezt a lehetőséget.

– Elég az hozzá – jegyezte meg R. Daneel –, dr. Sarton tisztán látta, hogy sok minden szól a C/Fe mellett.

– Cé-ef-e? Az micsoda?

– A szén meg a vas vegyjele, Elijah. A szén az emberi, a vas meg a robotélet alapja. Egyszerűbb C/Fe-ről beszélni egy olyan kultúra meghatározására, amely e kettő legjavát egyenlő, de párhuzamos alapokon egyesíti magában.

– Cé-ef-e. És ezt kötőjellel írják? Vagy hogy?

Nem kötőjellel, Elijah. Az elfogadott írásmód egy függélyes vonal a kettő között, ami nem az egyiket vagy a másikat jelöli, hanem a kettő vegyülékét anélkül, hogy bármelyiknek elsőbbséget juttatna.

Baleyben akaratlanul is felébredt az érdeklődés. A Földön az iskolai nevelés alapjában véve nem adott semmiféle ismereteket a Külső Világoknak a Nagy Felkelés[23], tehát az anyabolygótól való függetlenségük kivívása utáni történelmére és társadalomtudományára vonatkozóan. A népszerű könyvfilmsztoriknak persze megvoltak a maguk jellegzetes űrlakó figurái: a Földre lelátogató, hirtelen haragú és különc iparmágnás, a gyönyörű örökösnő, akit óhatatlanul rabul ejt egy földi férfi varázsa, úgyhogy gőgjét legyőzi a szerelem, a fennhéjázó, aljas űrlakó vetélytárs, aki mindig vereséget szenved. Ezek azonban fércművek voltak, hiszen még a legelemibb, legközismertebb tényeket is semmibe vették, például azt, hogy az űrlakók sose tették be a lábukat a citykbe, és az asszonyaik se tettek kéjutazásokat a Földön.

Baleyt most, életében először, furcsa kíváncsiság birizgálta: milyen is lehet az űrlakók igazi élete?

Csak nagy nehezen tudta a szóban forgó témára visszaterelni gondolatait.

– Azt hiszem – mondta –, értem, mire akarsz kilyukadni. Dr. Sarton a Föld C/Fe-vé történő átalakításának problémáját újszerű és sokat ígérő módszerrel óhajtotta megközelíteni. Ez pedig nyugtalanította a mi konzervatív csoportosulásunkat. Attól féltek, hogy kísérlete esetleg sikerrel jár. Ezért megölték. Itt volna hát az az indíték, amely a gyilkosságot szervezett merényletté, nem pedig elszigetelt bűncselekménnyé teszi. Igaz?

– Igen. Körülbelül így fogalmaznék, Elijah.

Baley gondolataiba merülve, halkan füttyentett. Hosszú ujjaival könnyedén az asztalra koppintott. Aztán megrázta a fejét.

– Mese habbal – mondta. – Mese habbal.

– Bocsáss meg. Nem értem, hogy ez mit jelent.

– Csak megpróbálom elképzelni magamnak a dolgot. Egy földlakó besétál az Űrvárosba, odaballag dr. Sartonhoz, megöli, és aztán vígan hazasétál. Ezt nem tudom elképzelni. Hiszen az Űrváros bejáratánál őrség áll.

R. Daneel bólintott.

– Azt hiszem, nyugodtan állíthatjuk, hogy illegálisan egyetlen földi ember se léphetett be az Űrvárosba.

– És akkor hová jutsz ezzel a szép elmélettel?

– Zavarban volnék, Elijah kollégám, hogyha történetesen csak a bejáraton keresztül lehetne New York Cityből az Űrvárosba eljutni.

Baley elgondolkozva figyelte kollégáját.

– Nem értelek. Hiszen az az egyetlen összeköttetés a két hely között.

– Közvetlenül a kettő között igen. – R. Daneel egy pillanatig hallgatott, aztán így folytatta: – Látom, nem érted, mit akarok mondani. Ugye, így van?

– Igen. Egy szót sem értek az egészből.

– Hát, ha nem sértelek meg vele, megpróbálom megmagyarázni a dolgot. Kaphatnék egy darab papírt és egy irónt? Köszönöm. Ide nézz, Elijah kollégám! Rajzolok egy nagy kört, és ráírom: New York City. Na, most ezt érintőn rajzolok egy kisebb kört, és ráírom: Űrváros. Oda, ahol a két kör érintkezik egymással, nyilat rajzolok, és mellé írom: Sorompó. Még most se látsz más összeköttetést?

– Persze hogy nem – vágta rá Baley. – Mert nincs is.

– Bizonyos szempontból örülök, hogy ezt mondod – jegyezte meg a robot. – Ez ugyanis megfelel annak, amire engem a földi gondolkodásmódot illetően megtanítottak. A sorompó az egyetlen közvetlen összeköttetés. De a Cityt meg az Űrvárost minden oldalról szabad terület fogja körül. Egy földi ember a sok kijárat bármelyikén elhagyhatja a Cityt, és a szabad térségen átvágva olyan ponton érheti el az Űrvárost, ahol nincs sorompó, amely útját állná.

Baley nyelve hegyét felső ajkához illesztette, és egy pillanatig rajta is tartotta.

– A szabad térségen átvágva? – kérdezte aztán.

– Igen.

– Egyedül?

– Miért ne?

– Gyalog?

– Kétségtelenül gyalog. Így kerülhette el legkönnyebben, hogy felfedezzék. A gyilkosság a munkanap kezdetén történt, így az utat bizonyára a virradat előtti órákban tette meg.

– Lehetetlen! Nincs olyan ember a Cityben, aki ezt megtenné. Hogy elhagyja a Cityt? Egyedül?

– Igazad van: közönséges esetekben ez valóban valószínűtlennek látszik. Ezzel mi, űrlakók is tisztában vagyunk. Épp ezért őrizzük csupán a bejáratot. A tieitek még a zavargások idején is csak azt a sorompót támadták, amely akkoriban a bejáratot védte. Senki se hagyta el a Cityt.

– Na látod.

– Igen ám, csakhogy itt nem valamilyen közönséges esetről van szó. Nem elvakult csőcselékről, amely a legkisebb ellenállás irányában támad, hanem egy kis csapat szervezett kísérletéről, hogy szándékosan egy nem védett pontra csapjon le. Ez magyarázza meg, hogy egy földi ember, ahogy te mondtad, besétálhatott az Űrvárosba, odamehetett az áldozathoz, majd miután megölte, vígan hazasétálhatott. A merénylő olyan ponton támadott, ahol legkevésbé vártuk.

Baley megrázta a fejét.

– Fölöttébb valószínűtlen. És megpróbáltátok már valahogy ellenőrizni ezt az elméletet?

– Igen. A ti rendőrfőnökötök úgyszólván a gyilkosság pillanatában érkezett oda…

– Tudom. Elmondta nekem.

– Ez, Elijah, újból csak arra mutat, milyen gondosan választották meg a gyilkosság időpontját. A rendőrfőnökötök korábban együttműködött dr. Sartonnal, és ő volt az a földlakó, akivel dr. Sarton meg akart állapodni az első lépésekben a hozzám hasonló R-eknek a Citybe való beszivárogtatását illetően. Az a reggeli találkozó is ezt a célt szolgálta volna. A gyilkosság, legalábbis időlegesen, megakadályozta ezeknek a terveknek a végrehajtását, és az a tény, hogy a rendőrfőnökötök épp akkor az Űrvárosban tartózkodott, az egész helyzetet még nehezebbé, még kellemetlenebbé teszi a Földnek is meg a mieinknek is. De – folytatta – nem erre akartam kilyukadni. A rendőrfőnökötök ott volt nálunk. Mondtuk neki, hogy a merénylőnek a szabad térségen kellett átvágnia. Hozzád hasonlóan ő is azt válaszolta, hogy ez lehetetlen, vagy talán úgy fejezte ki magát, hogy elképzelhetetlen. Persze nagy meg volt zavarodva, és lehet, hogy ezért nem ismerte fel a dolog lényegét. Mindenesetre meghagytuk neki, hogy azonnal ellenőriztesse ezt a lehetőséget.

Baleynek most eszébe jutott a rendőrfőnök eltört szemüvege, és erre a gondolatra még e komor hangulatú beszélgetés kellős közepén is nevethetnékje támadt. Szegény Julius! Persze hogy meg volt zavarodva. És még csak meg se magyarázhatta a helyzetet azoknak a dölyfös űrlakóknak, akik a testi fogyatékosságot az örökléstanilag nem szelektált földlakók különösen undorító sajátjainak bélyegzik. Legalábbis nem magyarázhatta volna meg anélkül, hogy a rendőrfőnök tekintélyén csorba ne essék, márpedig a tekintélyre Julius Enderby nagyon sokat ad. No de a földieknek egy és más tekintetben össze kell tartaniuk. Baleytől sose fogja megtudni a robot, hogy Enderby rövidlátó.

– A City összes kijáratát ellenőriztük – folytatta R. Daneel. – Tudod, hány van, Elijah?

Baley megrázta a fejét.

– Húsz? – kockáztatta meg.

– Ötszázkettő.

– Micsoda?!

– Eredetileg még jóval több volt. De most már csak ennyi maradt igénybe vehető állapotban. A te Cityd igen lassan fejlődött, Elijah. Valaha a szabad ég alatt feküdt, és akkoriban az emberek minden akadály nélkül kimehettek a környező területre.

– Persze. Ezt én is tudom.

– Nos, amikor először zárták körül, sok kijáratot meghagytak. Ezekből ötszázkettő még ma is megvan. A többit beépítették vagy eltorlaszolták. Persze a légi közlekedés belépő pontjait nem vettük számításba.

– És mit állapítottak meg a kijáratokkal kapcsolatban?

– Reménytelen ügy. Nem őrzik őket. Nem találtunk olyan tisztviselőt, akinek ügykörébe vagy saját megítélése szerint a joghatósága alá tartoznának. Olyan látszata van a dolognak, mintha senki se tudná, hogy ezek a kijáratok egyáltalán léteznek. Bárki bármikor kedve szerint ki-be járhat akármelyiken, nem kell attól tartania, hogy meglátják.

– És még mit állapítottak meg? A fegyver, felteszem, eltűnt.

– Ó, igen.

– Találtatok bármilyen nyomot?

– Semmit. Az Űrváros környékét alaposan megvizsgáltuk. A kertészetekben dolgozó robotokat semmiképpen se lehet számba jöhető tanúknak tekinteni. Alig tökéletesebbek az önműködő mezőgazdasági gépeknél, jóformán nem is emberi alkatúak. Embereket pedig nem találtunk ott.

– Aha. És mi volna a következő lépés?

– Miután az Űrváros környékén nem jutottunk semmi eredményre, most a másik oldalon, vagyis itt, New York Cityben folytatjuk a nyomozást. Az lesz a feladatunk, hogy felkutassunk minden esetleges felforgató csoportot, megvizsgáljunk minden ellenzékieskedő szervezetet…

– Mennyi időt akarsz erre rászánni? – vágott közbe Baley.

– A lehető legkevesebbet. Csak amennyi szükséges.

– Hát, ami azt illeti – mondta tűnődve Baley –, sokkal jobban szeretném, ha valaki más munkatársad volna ehhez a kalamajkához.

– Én nem – felelte R. Daneel. – A rendőrfőnök igen elismerően nyilatkozott a lojalitásodról és a képességeidről.

– Ez igen kedves tőle – jegyezte meg gúnyosan Baley. Szegény Julius, gondolta közben. Lelkifurdalásai vannak miattam, és most mindent megpróbál.

– De nemcsak az ő véleményére támaszkodtunk – folytatta R. Daneel. – Megvizsgáltuk az adataidat. Tudjuk, hogy a hivatalodban nyíltan hangoztatod robotellenes nézeteidet.

– Igazán? És van ez ellen valami kifogásod?

– Semmi az égvilágon. Nyilvánvalóan neked is meglehet a magad véleménye. Ez azonban szükségessé tette számunkra, hogy tüzetesen megvizsgáljuk a lélektani portrédat. És így most már azt is tudjuk, hogy jóllehet a legkevésbé sem rajongsz az R-ekért, mégis együtt fogsz működni egy robottal, ha a kötelességérzeted így diktálja. Rendkívül fejlett lojalitásérzéked van, és tisztelettel viseltetsz a felsőbbség iránt. Nekünk meg épp ilyen emberre van szükségünk. Enderby rendőrfőnök jól ítélt meg téged.

– És te magad se veszed rossz néven az én robotellenes érzelmeimet?

– Nincs jelentőségük, ha nem akadályoznak meg téged abban, hogy együttműködj velem, és hogy segíts nekem a tőlem megkívánt feladat megoldásában – válaszolta R. Daneel.

Baley úgy érezte, letorkolták.

– Ezek szerint – mondta harciasan – én átmentem a vizsgán. De mi a helyzet veled? Téged mi tesz alkalmassá a detektívmunkára?

– Nem értelek.

– Téged adatgyűjtő gépnek terveztek. Emberutánzatnak azzal a feladattal, hogy az űrlakók részére adatokat gyűjts a mieink életmódjáról.

– Ez igen jó kiindulás egy nyomozó részére, nem gondolod?

– Kiindulásnak talán jó, de korántsem minden, amire itt szükség van.

– Természetesen az áramköreimen még egy végső beigazítást végeztek.

– Nem magyaráznád el ezt kissé részletesebben, Daneel?

– Ezt egy-két szóval elmondhatom. Az indítéktekercseimbe egy különösen erős hajtóerőt iktattak be. Az igazságszeretetet.

– Igazságszeretetet! – kiáltotta Baley. Arcáról eltűnt a gúny, és helyébe a legnagyobb fokú bizalmatlanság kifejezése lépett.

Ebben a pillanatban R. Daneel villámgyorsan megfordult ültében, és az ajtóra bámult.

– Valaki van odakint – mondta.

Így is volt. Nyílt az ajtó, és Jessie lépett be rajta halványan, összeszorított ajakkal.

– Jessie! – szólt Baley ijedten. – Mi baj?

Jessie csak állt az ajtóban, és nem nézett a férjére.

– Bocsáss meg. Muszáj volt… – Nem fejezte be a mondatot.

– És Bentley hol van?

– Éjszakára az Ifjúság Házában marad.

– De miért? – kérdezte Baley. – Nem így beszéltük meg.

– Azt mondtad, hogy a kollégád itt tölti az éjszakát. Úgy gondoltam, szükség lesz Bentley szobájára.

– Nincs szükségem rá, Jessie – mondta R. Daneel. Jessie R. Daneel arcába pillantott, és hosszan fürkészte.

Baley az ujja hegyét nézegette. Csak várta kétségbeesetten, hogy mi következik, és valahogy nem tudott elébe vágni. A pillanatnyi csend szinte rátelepedett dobhártyájára, és aztán a távolból, mintha plasztexrétegeken keresztül érkeznék, hallotta felesége hangját:

– Azt hiszem, maga robot, Daneel.

– Az vagyok – felelte rendíthetetlen nyugalommal R. Daneel.

HATODIK FEJEZET

PÁRBESZÉD A HÁLÓSZOBÁBAN

A City leggazdagabb alkörzeteinek megfelelő szintjein találhatók azok a természetes napozók, ahol egy mozgatható fémlappal ellátott kvarc válaszfal elzárja a levegő útját, viszont bebocsátja a napfényt. A City vezető állású hivatalnokainak feleségei és lányai itt barnára süttethetik magukat. És itt minden este egy különleges színjáték játszódik le.

Leszáll az éj.

A City többi részében (beleértve az ibolyántúli napozókat is, ahol a milliók, szigorúan megszabott időben és sorrendben, egy-egy alkalomra kifekhetnek az ívlámpák mesterséges fényébe) az órák változásának nincs semmi látható jele.

A Cityben könnyűszerrel lehetne éjjel-nappal egyfolytában dolgoztatni, három nyolcórás vagy négy hatórás műszakban. A fény és a munka folyamatának semmi se szabna gátat. És mindig is akadtak olyan társadalmi reformerek, akik a gazdaságosság és a nagyobb teljesítőképesség érdekében újból és újból előálltak efféle javaslatokkal. De sose fogadták el őket.

A földi társadalom korábbi szokásaiból már sok mindent feladtak ugyancsak a gazdaságosságnak és a nagyobb teljesítőképességnek a kedvéért, többek között jóformán teljesen lemondtak a bőséges helyről, a magánéletről, sőt a szabad akaratról is. Ezek azonban a civilizáció termékei voltak, nem régebbiek tízezer esztendőnél.

Az éjszakai alvás viszont olyan régi, mint maga az ember: millióéves. Ezt a szokást nem könnyű feladni. Bár az este láthatatlan, a lakásokban a sötétség óráiban a világítás elhalványul, és a City érverése lelassul. És jóllehet a City zárt útjain semmilyen kozmikus jelenség révén nem lehet megkülönböztetni a delet az éjféltől, az emberiség mégis követi az óramutató néma időrendjét.

Az expresszjárat kiürül, az élet lármája elcsitul, az óriási utakról eltűnik az emberáradat. New York City a Föld láthatatlan árnyékában pihen, népe álomba szenderül.

Ám Elijah Baley nem aludt. Ágyában feküdt, lakásában nem égett a villany, de csak ennyi mutatott az éjszakára.

Jessie mellette feküdt a sötétben, mozdulatlanul. Lije se nem érezte, se nem hallotta, hogy moccanna.

A fal túlsó oldalán ült, állt vagy feküdt (Baley nem tudta, hogy melyik igét válassza) R. Daneel Olivaw.

– Jessie! – suttogta Baley. – Jessie!

A mellette fekvő árnyék most megmozdult a takaró alatt.

– Tessék.

– Jessie, ne tedd nekem még nehezebbé.

– Megmondhattad volna.

– Nem tehettem. De az volt a szándékom, hogy megmondom, mihelyt találok rá valamilyen alkalmat. Bizony isten…

– Pszt!

Baley újra suttogóra fogta a hangját:

– Hogy jöttél rá?

Jessie a férje felé fordult. Lije érezte, ahogy az asszony szeme a sötétben az övét keresi.

– Lije – Jessie hangja alig volt több, mint a levegő rebbenése. – Nem hall ez bennünket? Ez a masina.

– Nem, ha halkan beszélünk.

– Honnét tudod? Hátha speciális füle van, amellyel a legkisebb neszt is föl tudja fogni. Az űrlakók robotjai minden csodára képesek.

Ezt Baley is tudta. A robotpropaganda állandóan hangoztatta, miféle csodás tetteket hajtanak végre az űrlakó robotok, milyen tartósak, hányféle speciális érzékszervük van, és hogy százféle úton-módon szolgálják az emberiséget. Baley a maga részéről úgy gondolta, hogy az efféle propaganda épp az ellenkező hatást éri el, hiszen az emberek csak még jobban gyűlölik a robotokat felsőbbrendűségükért.

– De nem Daneel – suttogta. – Őt szándékosan ember formájúra készítették. Azt akarták, hogy emberi lénynek adhassa ki magát, és így csak emberi érzékszervei lehetnek.

– Honnét tudod?

– Mert ha különleges érzékszervei volnának, könnyen megeshetnék, hogy véletlenül elárulja nem ember voltát. A kelleténél többet tenne, többet tudna.

– Lehet…

– Egy ideig megint hallgattak.

Egy perc múlva Baley másodszor is rákezdte:

– Jessie, ha egy kis türelemmel volnál, amíg… amíg… Nézd, drágám, nem szép tőled, hogy haragszol.

– Haragszom? Ó, Lije, te bolond! Dehogyis haragszom. Félek. Rettenetesen félek.

Nagyot nyelt, és férje pizsamagallérjába kapaszkodott. Egy ideig összeölelkezve feküdtek, Baley megbántottsága elpárolgott, s helyébe nyugtalanító aggodalom lépett.

– De miért, Jessie? Nincs semmi okod a félelemre. Hiszen ez a robot ártalmatlan. Esküszöm…

– Nem tudnál tőle megszabadulni, Lije?

– Tudod jól, hogy nem. Hivatalos munkám van vele. Hogy tudnék tőle megszabadulni?

– Milyen munkáról van szó, Lije? Mondd el.

– Jessie, csodálkozom rajtad. – A sötétben kitapogatta felesége arcát, és megsimogatta. Jessie arca csupa könny volt. Baley a pizsamaujjával óvatosan megtörölgette.

– Drágám – mondta gyengéden –, úgy viselkedsz, mint egy pólyás.

– Mondd meg a hivatalodban, hogy adják másnak azt a munkát. Kérlek, Lije!

Baley kissé keményebb hangon válaszolt:

– Jessie, már elég régóta vagy rendőrségi ember felesége. Tudhatnád, hogy a megbízatás az megbízatás.

– De miért kellett ép a te nyakadba sózni?

– Julius Enderby…

Az asszony teste megfeszült a karjai között.

– Tudhattam volna. De miért ne mondhatnád meg Julius Enderbynek, hogy ez egyszer valaki mással végeztesse el a piszkos munkát? Te túlságosan sokat vállalsz, Lije, és ez épp…

– Jól van, jól van – nyugtatgatta a férje. Jessie, bár még reszketett, kissé lecsillapodott. Sose fogja megérteni, gondolta Baley.

Julius Enderby eljegyzésük óta vörös posztó volt Jessie szemében. A City közigazgatási főiskoláján Enderby két évfolyammal Baley fölött járt. Mégis jó barátok voltak. Amikor Baley átesett az alkalmassági vizsga meg az idegelemzés tűzpróbáján, és a rendőrségi szolgálatra jelentkezők sorába állt, Enderbyt ott is maga előtt találta. Iskolatársa már a detektívcsoportban tevékenykedett.

Baley követte Enderbyt, de a távolság egyre nőtt közöttük. Igazat szólva, ezért senkit se lehetett hibáztatni. Baleynek megvolt a kellő tehetsége és rátermettsége, de valami mégis hiányzott belőle, amivel barátja rendelkezett. Enderby tökéletesen hozzáidomult a közigazgatási gépezethez. Azok közé tartozott, akik beleszületnek a hierarchiába, akik természetüknél fogva otthonosan mozognak a bürokratikus szervezetekben.

A rendőrfőnök nem volt különleges lángész, Baley ezt nagyon jól tudta. Gyerekes tulajdonságai voltak, így például időnként kiütközött hivalkodó konzervativizmusa. Viszont tudott bánni az emberekkel, soha senkit nem sértett meg, a felülről jövő parancsokat méltóságteljesen fogadta, maga pedig a nyájasság és szilárdság megfelelő keverékével osztogatta utasításait. Még az űrlakókkal is jól kijött… Talán némileg túlzott alázatosságot tanúsított irányukban (Baley egy fél napig se tudott volna velük berzenkedés nélkül együtt dolgozni, ebben biztos volt, jóllehet valójában még sose beszélt egyetlen űrlakóval se), de azok bíztak benne, és ez személyét rendkívül hasznossá tette a City számára,

Így aztán a közszolgálatban, ahol a sima és nyájas modor hasznosabb, mint az egyéni rátermettség, Enderby gyorsan emelkedett fölfelé a ranglétrán, és már elérte a rendőrfőnöki posztot, amikor Baley még csak a C-5-ös kategóriánál tartott. Baley nem vette túlságosan zokon ezt a nagy különbséget, bár persze érthető módon rosszulesett neki, hogy ennyire lemaradt. Enderby nem feledkezett meg egykori barátságukról, és a maga furcsa módján igyekezett kárpótolni Baleyt.

Példa erre ez az R. Daneellel közös megbízatás is. Nehéz és kellemetlen feladat, de kétségtelenül a rendkívüli előléptetés esélyeit hordozza magában. A rendőrfőnök bárki másnak megadhatta volna ezt a lehetőséget. Akkor reggel ugyan azt mondogatta, hogy szívességet kér tőle, ez azonban csak leplezte, de nem rejthette el a tényeket.

Jessie viszont más szemmel nézte a dolgokat. A múltban, ehhez hasonló alkalmakkor, így adott kifejezést véleményének:

– Ez a te buta lojalitásindexed. Úgy unom már, hogy mindenki azt a te nagy kötelességtudásodat dicséri! Egyszer-másszor törődj már magaddal is. A fejesek a saját lojalitásindexükkel bezzeg sose hozakodnak elő!

Baley hagyta, hogy Jessie lecsillapodjék. Gondolkoznia kellett. Meg kellett győződnie gyanúja jogosságáról. Agyában apró képmozaikok kergették egymást, összeilleszkedtek, és lassanként egyetlen ábrává alakultak.

Érezte, hogy a matrac Jessie mocorgására lesüllyed.

– Lije? – suttogta az asszony, ajkát szinte férje füléhez szorítva.

– Tessék.

– Miért nem mondasz föl?

– Ne csacsiskodj.

– De miért ne tennéd? – Egyszerre valósággal lázba jött. – Akkor megszabadulhatnál ettől a szörnyű robottól. Csak be kellene menned, és megmondanod Enderbynek, hogy eleged van ebből a dologból.

– Nem mondhatok föl egy fontos nyomozás kellős közepén – válaszolta hűvösen Baley. – Nem dobhatom sutba az egészet, mert nekem éppen úgy tetszik. Egy ilyen stikliért fegyelmi úton lefokoznának.

– Akkor is! Majd megint feltornászod magad. Megvannak hozzá a képességeid. A közszolgálatnak tucatnyi ága van még, ahol elhelyezkedhetnél.

– Közszolgálatba nem vesznek fel olyanokat, akiket fegyelmi úton lefokoztak. Csak testi munkát végezhetnék. És te is. Bentley pedig elvesztené az összes öröklött jogát. Az isten szerelmére, Jessie, te nem tudod, hogy ez mit jelent!

– Olvastam róla. Nem félnék tőle – motyogta az asszony.

– Megbolondultál. Tisztára megbolondultál. – Baley érezte, hogy egész testében remeg. Agyában felvillant a jól ismert kép: apja, ahogy sorvadozva botorkál a sír felé.

Jessie mélyet sóhajtott.

Baley erőszakkal eltérítette róla a gondolatait. Kétségbeesetten visszatért az iménti témához.

– Jessie – mondta éles hangon –, muszáj megmondanod. Honnan jöttél rá, hogy Daneel robot? Miből következtettél rá?

– Abból… – kezdte, de máris elhallgatott. Ezúttal harmadszor fogott hozzá eredménytelenül a magyarázathoz.

Baley megszorította a kezét, hogy szóra bírja.

– Kérlek, Jessie! Ne félj!

– Csak úgy… egyszerűen kitaláltam, hogy robot.

– De semmi olyan nem történt, amiből kitalálhattad volna, Jessie. Mielőtt elmentél, még nem gondoltál rá, hogy robot, ugye?

– Nem… de aztán elkezdtem töprengeni…

– Mondd már meg, Jessie! Honnan tudod?

– Hát… Nézd, Lije, a mosdóban az asszonyok… Tudod, milyenek. Összevissza fecsegnek mindenről.

– Nők! – gondolta Baley.

– Elég az hozzá – mondta Jessie –, hogy az egész városban elterjedt a híre. Ez biztos.

– Az egész városban? – Baley hirtelen vad diadalt vagy valami ehhez hasonlót érzett. Egy mozaikkő megint beilleszkedett a maga helyére!

– Olyanformán. Azt mondták, hogy egy űrlakó robot mászkál a városban. Állítólag épp olyan, mint egy ember, és a rendőrséggel dolgozik együtt. Még engem is faggattak felőle. „A te Lije-od semmit se tud róla, Jessie?” – kérdezték nevetve. Én meg ugyanúgy nevetve azt feleltem: „Ne butáskodjatok!” Akkor aztán elmentünk egy éterikus előadásra, és ott elkezdtem gondolkozni az új kollégádról. Emlékszel azokra a képekre, amiket Julius Enderby készített az Űrvárosban, és te egyszer hazahoztad, hogy megmutasd nekem, milyenek az űrlakók? Szóval úgy éreztem, hogy a kollégád ezekhez hasonlít. Egyszerűen eszembe jutott, hogy ezekhez hasonlít, és akkor azt mondtam magamban: ó, Istenem, valaki biztosan felismerte őt a cipőáruházban, Lije meg együtt van vele. És akkor azt mondtam, hogy megfájdult a fejem, és elrohantam.

– Állj meg, Jessie. Szedd össze magad. Mitől félsz? Magától Daneeltől nem félhetsz. Hiszen amikor hazajöttél, igen bátran beszélgettél vele. Bátran és nyugodtan, így hát…

Elakadt a szava. Felült az ágyban, de csak hasztalanul meresztette szemét a sötétbe.

Érezte, hogy a felesége közelebb húzódik hozzá. Hirtelen kinyújtotta a kezét, megkereste az asszony ajkát, és rátapasztotta a tenyerét. Jessie megpróbált szabadulni, elkapta férje csuklóját, megcsavarta, de Baley annál erősebben fogta.

Aztán hirtelen eleresztette. Jessie felnyöszörgött.

– Bocsáss meg – mondta Baley érdes hangon. – Hallgatóztam. Fölkelt, meleg plasztofixet húzott a talpára.

– Hová mész, Lije? Ne hagyj itt.

– Ne félj, csak az ajtóhoz megyek.

A plasztofix halk, csusszanó hangot adott. Baley megkerülte az ágyat, vékony rést nyitott a nappaliba vezető ajtón, és hosszan hallgatózott. Semmi nesz. Olyan csend volt, hogy az ágyból idehallotta Jessie halk, sípoló lélegzetét. És hallotta a vér tompa dobolását a saját fülében.

Baley a résen át kidugta a kezét. A sötétben is könnyűszerrel megtalálta, amit keresett. Ujjával körültapogatta a mennyezetvilágítás gombját, aztán a lehető legóvatosabban megnyomta, úgyhogy a mennyezet halványan megvilágosodott, olyan halványan, hogy a nappali alsó része félhomályban maradt.

De Baley eleget látott. A lakásajtó zárva volt, a nappali szoba pedig üres és csendes.

Csak ezt akarta tudni. A mozaikkövecskék szépen összeilleszkedtek. Az ábra most már teljessé vált.

Eloltotta a világítást, és visszabotorkált az ágyhoz.

– Lije, mi baj? – könyörgött Jessie.

– Semmi, Jessie. Minden rendben van. Nincs a szobában.

– A robot? Azt akarod mondani, hogy elment? Végleg?

– Nem, nem. Majd visszajön. De mielőtt visszajönne, felelj a kérdésemre.

– Milyen kérdésedre?

– Arra, hogy mitől félsz?!

Jessie néma maradt. Baley azonban nem tágított:

– Azt mondtad, hogy rettenetesen félsz.

– Tőle félek.

– Nem. Ezen már túl vagyunk. Este nem féltél tőle, amellett nagyon jól tudod, hogy egy robot nem bánthat emberi lényt.

Jessie-ből lassan buggyantak ki a szavak:

– Azt gondoltam, ha rájönnek, hogy robot, lázongani kezdenek. És akkor megölnek minket.

– Miért ölnének meg minket?

– Tudod, milyen az, ha lázonganak.

– De hisz még azt se tudják, hol a robot.

– Kideríthetik.

– És te ettől félsz? A lázongástól?

– Hát…

– Pszt! – lenyomta Jessie-t a vánkosra. Aztán ajkát az asszony füléhez tette. – Visszajött. Most figyelj rám, de ne szólj egy szót se. Minden a legnagyobb rendben van. Holnap reggel elmegy, és nem jön többé vissza. Nem lesz lázongás, semmi se lesz.

Szinte elégedett volt, ahogy kimondta. Úgy érezte, most már tud majd aludni. Nem lesz lázongás, semmi se lesz, gondolta. Lefokozás se. Mielőtt elaludt volna, gondolatban még hozzátette: nyomozás se lesz. Az egész ügy máris megoldódott.

Ezzel elaludt.

HETEDIK FEJEZET

KIRÁNDULÁS AZ ŰRVÁROSBA

Julius Enderby rendőrfőnök aprólékos gonddal megtörölgette szemüvegét, aztán az orrára biggyesztette.

Ügyes trükk, mondta magában Baley. Elfoglaltságot ad az embernek, amíg összeszedi gondolatait, és még pénzbe se kerül, nem úgy, mintha pipára gyújtana.

De ha már egyszer eszébe jutott, elővette a pipáját, és megmerítette szűkös, durvára vágott dohánykészletében. A dohány azon kevés luxusnövény közé tartozott, amelyet még termesztettek a Földön, de nyilvánvaló volt, hogy ezt is hamarosan beszüntetik. Az ára, mióta Baley az eszét tudta, állandóan emelkedett, sose csökkent, a fejadagok pedig mind kisebbek lettek, sose növekedtek.

Enderby megigazította szemüvegét, aztán az íróasztala végében levő kapcsolóra tette kezét. Az ajtó egy pillanatra egy irányban átlátszó lett.

– És most tulajdonképpen hol van? – kérdezte.

– Azt mondta, szeretné megnézni a hivatalt, és én Jack Tobinnak engedtem át ezt a megtisztelő feladatot. – Baley meggyújtotta a pipát, majd gondosan leszorította rajta a kupakot. A rendőrfőnök, mint a nem dohányzók általában, nehezen bírta a dohányfüstöt.

– Remélem, nem mondtad meg neki, hogy Daneel robot?

– Persze hogy nem.

A rendőrfőnök feszültsége még most sem engedett fel. Egyik kezével céltalanul forgatta az íróasztalán álló automata naptárt.

– Hogy tudsz vele együtt dolgozni? – kérdezte anélkül, hogy Baleyre nézett volna.

– Akadnak nehézségeim.

– Sajnálom, Lije.

– Figyelmeztethettél volna – jegyezte meg szilárd hangon Baley –, hogy még csak meg se lehet különböztetni az embertől.

A rendőrfőnök csodálkozva nézett rá.

– Nem mondtam neked? – Aztán hirtelen támadt ingerültséggel tette hozzá: – A fene egye meg, tudhattad volna! Nem kértelek volna, hogy a lakásodban szállásold el, ha R. Sammyhez hasonlítana. Igaz?

– Igaz, főnök, csakhogy én még sose láttam ilyen robotot, te pedig már igen. El se tudtam képzelni, hogy ez is lehetséges. Ezért jobb lett volna, ha mégis figyelmeztetsz rá. Ennyi az egész.

– Sajnálom, Lije. Valóban megmondhattam volna. Igazad van, de ez a dolog, ez az egész ügy úgy kikészít, hogy minden ok nélkül szinte állandóan morgok az emberekre. Ez a Daneel-pofa egy új típusú robot. Egyelőre még csak kísérleti stádiumban van.

– Ezt ő maga is említette.

– Igen? Hát akkor ennyi az egész.

Baley idegei kissé megfeszültek. Itt a kellő pillanat.

– R. Daneel – mondta közömbös hangon, fogait a pipaszárra szorítva – elintézte, hogy ellátogathassak az Űrvárosba.

– Az Űrvárosba?! – Enderby meghökkenve kapta fel a fejét.

– Igen. Logikusan ez a következő lépés, főnök. Szeretném látni a merénylet színhelyét, és föl is tennék ott néhány kérdést.

Enderby határozottan megrázta a fejét.

– Nem hinném, hogy jó gondolat, Lije. Mi már megvizsgáltuk a terepet. Kétlem, hogy bármilyen új nyomra bukkanhatnál. És az űrlakók furcsa emberek. Kesztyűs kézzel, igen, kesztyűs kézzel kell bánni velük. Neked meg nincs ehhez kellő tapasztalatod. – Tömzsi kezét a homlokára szorította. – Gyűlölöm őket! – tört ki váratlan hévvel.

Baley ellenséges hangon jegyezte meg:

– Az ördög vigye el, ha ez a robot idejöhetett, én is elmehetek oda. Már az is elég kellemetlen, hogy egyenlő hatásköröm legyen egy robottal. De hogy mögötte kullogjak, azt már semmiképp se. Persze ha úgy gondolod, főnök, hogy nem vagyok alkalmas a nyomozás levezetésére…

– Nem erről van szó, Lije. Nem rólad beszélek, hanem az űrlakókról. Te nem ismered őket.

Baley homlokán elmélyültek a ráncok.

– Hát akkor, főnök, mi volna, ha te is velünk jönnél? – Jobb keze a térdén pihent, izgalmában ösztönösen megszorította a hüvelykujját.

A rendőrfőnök szeme tágra nyílt.

– Nem, Lije. Dehogy megyek én oda. Ilyet ne kérj tőlem. – Szemmel láthatólag csak nagy nehezen tudta visszafojtani magába a feltörni készülő szavakat. Aztán valamivel nyugodtabban, mesterkélt mosollyal így folytatta: – Tömérdek dolgom van. Hosszú napokkal le vagyok maradva.

Baley tűnődve nézett rá.

– Akkor mást mondok. Talán bekapcsolódhatnál trimenzióval. Persze csak egy időre. Ha segítségre lenne szükségem.

– Jó. Ezt, azt hiszem, megtehetem. – De nem hangzott túlságosan lelkesen.

– Helyes. – Baley egy pillantást vetett a faliórára, bólintott, aztán felállt. – Majd jelentkezem.

Amikor kiment a szobából, még egy pillanatig nyitva tartotta az ajtót, és visszanézett. Látta, hogy a rendőrfőnök lassan az íróasztalon fekvő karjára kókasztja fejét. A detektív meg mert volna esküdni, hogy főnöke torkából zokogó hang tör elő.

– Szent Jozafát! – mondta magában megdöbbenve.

A közös teremben megállt, leült az egyik közeli íróasztal sarkára. Figyelemre se méltatta az íróasztal tulajdonosát, aki felpillantott, közömbösen motyogva köszöntötte őt, aztán újból munkájába temetkezett. Baley lecsavarta pipájáról a kupakot, és belefújt. Most magát a pipát az asztalon lévő kis hamuszívó fölé fordította, és megvárta, amíg a fehér dohányhamu pora eltűnik. Sajnálkozva nézett az üres pipára, rácsavarta a kupakot, és zsebre vágta. Megint oda egy pipa dohány!

Végiggondolta az imént történteket. Enderby viselkedése tulajdonképpen nem lepte meg. Föl volt rá készülve, hogy az űrvárosi kirándulás terve ellenállásba fog ütközni. Éppen elégszer hallotta tőle, milyen nehéz az űrlakókkal bánni, milyen veszélyes kellő tapasztalatokkal nem rendelkező személyekre bízni, hogy tárgyaljanak velük, még apró-cseprő ügyekben is.

Azt azonban nem várta, hogy a rendőrfőnök ilyen könnyen beadja a derekát. Feltételezte, Enderby legalább ahhoz ragaszkodni fog, hogy elkísérje őt. A tömérdek munkára való hivatkozása, tekintetbe véve a szóban forgó probléma súlyosságát, nem egyéb merő kifogásnál.

Baley korántsem akarta, hogy főnöke elkísérje! Pontosan azt akarta, amit elért. Hogy a rendőrfőnök trimenzionálisan legyen jelen, és biztonságos helyről figyelhesse az eseményeket.

Biztonság – ez most a kulcskérdés. Baleynek olyan tanúra lesz szüksége, akit nem lehet azonnal félreállítani az útból. Erre, mint minimális biztosítékra, az élete biztonsága végett feltétlenül szüksége van.

És a rendőrfőnök azonnal beleegyezett ebbe. Baleynek eszébe jutott Enderby búcsúzokogása, jobban mondva az a hang, amely kísértetiesen hasonlított a zokogásra. Szent Jozafát, gondolta, nagyon kétségbe lehet esve.

Közvetlenül az oldalánál egy kissé akadozó, vidám hang szólalt meg.

Baley összerezzent.

– Mi a fenét akarsz? – kérdezte gorombán. R. Sammy arcáról azonban erre se tűnt el a bamba, dermedt mosoly.

– Jack üzeni, hogy Daneel vár rád, Lije.

– Rendben van. No, mars innét!

Homlokát ráncolva nézett a távozó robot után. Szörnyen bosszantotta, hogy ez az ostoba fémkasztni minden gátlás nélkül állandóan a keresztnevén szólítja. R. Sammy hivatalba lépésekor szót is emelt emiatt, de a rendőrfőnök csak a vállát vonogatta.

– Egyszerre csak egyféleképpen lehet. A közvélemény ragaszkodik ahhoz, hogy az itteni robotokat erős barátsági áramkörrel ruházzák fel. Helyes is. R. Sammy tehát vonzódik hozzád, és azon a neveden szólít, amelyet a legkedvesebbnek tart.

Barátsági áramkör! Semmiféle típusú robot nem árthat emberi lénynek. A robotika Első Törvénye kimondja:

„A robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen.”

Ezt a parancsot kivétel nélkül minden pozitronagy alapáramkörébe olyan mélyen beépítették, hogy semmiféle elképzelhető rendellenesség nem hatálytalaníthatja. Mi szükség van hát ilyen különleges barátsági áramkörökre?

A rendőrfőnöknek azonban mégis igaza van. A földlakók teljesen ésszerűtlen bizalmatlansággal viseltetnek a robotok iránt, ezért barátsági áramkört kell beléjük építeni, továbbá minden robotot mosolygósra kell készíteni. Legalábbis itt, a Földön.

Mert R. Daneel például sosem mosolyog.

Baley sóhajtva lekászálódott az asztalról. Az Űrváros a következő állomás, gondolta. Vagy talán a végállomás!

A City rendőrsége és egyes magas rangú hivatalnokok még használhatták magán-riadóautójukat a City folyosóin, sőt a gyalogosforgalom elől elzárt, ősrégi föld alatti autóutakon is. A liberálisok szünet nélkül ágáltak, hogy ezeket az autóutakat alakítsák át gyermekjátszóterekké, új üzleti negyedekké, expresszjáratokká vagy a helyi járatok elágazó vonalaivá.

Ámde a „polgári biztonság” követelményei erősebbnek bizonyultak. Nagyobb tüzeknél, amelyeken helyi eszközökkel nem lehetett úrrá lenni, az áram vagy a szellőzővezetékek jelentősebb üzemzavarainál és főleg komolyabb forrongások esetén szükség volt valamilyen úthálózatra, amelynek igénybevételével a City biztonsági osztagait pillanatok alatt a helyszínre lehetett szállítani. Az autóutak ilyenkor nélkülözhetetlenek voltak.

Baley már nemegyszer végighajtott ilyen autóúton, de szinte szemérmetlen néptelensége mindannyiszor nyomasztó érzéssel töltötte el. Mintha millió mérföldre volna a City meleg, lüktető életétől. A riadóautó kormánya mögül úgy rémlett, mintha valami vak és üreges féreg nyújtóznék előtte; az útnak állandóan új szakaszai bukkantak fel, ahogy az autó egymás után veszi az enyhe kanyarokat. És anélkül, hogy megfordult volna, tudta, hogy a háta mögött egy másik vak és üreges féreg szüntelenül összeszűkül és bezárul. Az autóút fényben úszott, de a világítás a nagy csendben és néptelenségben értelmét vesztette.

R. Daneel nem törte meg a csendet, és nem is tette elviselhetőbbé a néptelenséget. Mereven nézett maga elé; az üres autóút éppoly kevéssé tett rá hatást, mint a zsúfolt expresszjárat.

Egy hangos pillanatban a riadóautó szirénájának vad vinnyogásától kísérve elhagyták az autóutat, és fokozatosan rákanyarodtak a City egyik folyosójának közlekedési pályájára.

A közlekedési pályák a múlt emléke iránti tiszteletből az egyes nagyobb folyosókon még mindig lelkiismeretesen be voltak jelölve. De járművek már nem közlekedtek rajtuk, legfeljebb egy-egy riadó-vagy tűzoltóautó, esetleg műhelykocsi, és így a gyalogosok számára tökéletes biztonságot nyújtottak. Baley kocsijának vijjogására most méltatlankodva, sietősen rebbentek szét.

És most, hogy mindenütt lárma harsogott körülötte, már Baley is szabadabban lélegzett. Ámde ez csak néhány percig tartott, mert alig kétszáz yard után bekanyarodtak arra a félhomályos folyosóra, amely az Űrváros bejáratához vezetett.

Már vártak rájuk. Az őrök látásból nyilvánvalóan ismerték R. Daneelt, és noha ők maguk emberek voltak, mégis minden feszélyezettség nélkül, fejbólintással üdvözölték a robotot.

Egyikük Baleyhez lépett, és tökéletes, bár merev, katonás udvariassággal tisztelgett. Magas, komoly képű ember volt, de az űrlakó testalkatnak mégse olyan tökéletes mintapéldánya, mint R. Daneel.

– Szabad kérnem a személyazonossági igazolványát, uram – mondta. Gyorsan, de alaposan megvizsgálta az igazolványt. Baley látta, hogy az őr testszínű kesztyűt visel, és mindkét orrlyukába alig látható szűrőt dugott.

Az őr most újból tisztelgett, és visszaadta az igazolványt.

– Itt talál egy kis férfi-mosdóhelyiséget, örömmel rendelkezésére bocsátjuk, ha le akar zuhanyozni.

Baley már-már nemet mondott, de R. Daneel gyengéden megrántotta a kabátujját. Az őr visszament a helyére.

– A szokások szerint, Elijah kollégám – mondta R. Daneel –, a City lakói, mielőtt bemennek az Űrvárosba, lezuhanyoznak. Ezt csak azért mondom neked, mert bizonyára nem akarod, hogy e miatt az előtted ismeretlen szokás miatt akár te, akár mi kellemetlen helyzetbe kerüljünk. Egyébként végezz el minden egyéb higiéniai teendőt is, amit ajánlatosnak tartasz, mert az Űrvárosban nincsenek ilyesmire alkalmas helyiségek.

– Hogyhogy? – kérdezte ingerülten Baley. – Az lehetetlen.

– Persze úgy gondoltam – helyesbített R. Daneel –, hogy a Citylakók számára nincsenek.

Baley arcára félreérthetetlenül ellenséges csodálkozás ült ki.

– Sajnálom – jegyezte meg R. Daneel –, de nálunk ez a szokás.

Baley szó nélkül bement a mosdóba. Inkább érezte, mint látta, hogy R. Daneel követi. Ellenőriz? – kérdezte magától. – Meggyőződik róla, hogy lemosom-e magamról a City porát?

Egy pillanatig vad örömet érzett a gondolatra, milyen meglepetésben részesíti majd az Űrvárost. Emellett szinte jelentéktelennek tűnt, hogy, mondhatni, saját mellének szegezi a sugárpisztolyt.

A mosdó kicsi volt, de jól felszerelt, tiszta és fertőtlenített. Baley valamilyen erős illatot érzett a levegőben. Egy ideig tűnődve szagolgatta, nem tudta, mire vélje.

Ózon! – villant fel aztán az agyában. Ibolyántúli sugarakkal árasztják el a helyiséget.

Egy kis tábla gyúlt ki és aludt el többször egymás után, majd végül égve maradt. „Kérjük a látogatót – olvasta rajta Baley –, vegye le minden ruhadarabját, beleértve a cipőjét is, és helyezze az alul lévő tartályba.”

Baley engedelmeskedett. Leoldotta sugárpisztolyának szíját, majd meztelen dereka köré tekerte. A fegyver kényelmetlenül súlyos volt.

A tartály becsukódott, és a ruhadarabok eltűntek. A jelzőtáblán az írás kialudt, majd egy új felirat jelent meg rajta: „Kérjük a látogatót, hogy végezze el testi szükségleteit, azután használja a nyíllal jelzett zuhanyt.”

Baley úgy érezte magát, mint valami futószalagra helyezett szerszám, amelyet távirányítású elektromos marókéssel formálgatnak.

Amikor belépett a kis zuhanyozóba, első dolga volt, hogy a pisztolytáskájára ráhúzza és köröskörül alaposan lecsíptesse a vízhatlan tokot. Hosszú gyakorlatból tudta, még így se kell öt másodperc hozzá, hogy előrántsa és használja.

A zuhanyozóban nem talált se fogast, se kampót, amire ráakaszthatta volna a fegyverét. Sőt még zuhanyozófejet se látott. A pisztolyt a fülke bejáratától távol, az egyik sarokba tette.

Most újból felvillant egy tábla: „Kérjük a látogatót, hogy nyújtsa ki egyenesen a karját, és álljon a középütt lévő körbe.”

Baley a megfelelő méretű kis mélyedésbe állt. Az írás kialudt. Ekkor a mennyezetről, a padlóról, valamint mind a négy falról csípős, habzó vízpermet zúdult rá. Még a talpa alatt is érezte bugyogását. A zuhanyozás egy teljes percig tartott, bőre a meleg és a nyomás egyesített erejére kivörösödött, a párás melegben tüdeje lélegzet után kapkodott. Aztán egy újabb percig hűs, alacsony nyomású vízsugár érte testét, majd még egy percig meleg levegő, úgyhogy a végén ott állt teljesen szárazon, felüdülve.

Fölvette pisztolyát meg a szíjat, és látta, hogy az is száraz és meleg. Felcsatolta a fegyvert, kilépett a fülkéből, épp amikor R. Daneel is kijött a szomszéd zuhanyozóból. Hát persze! R. Daneel ugyan nem Citylakó, de azért őrá is lerakódott a City pora.

Baley ösztönösen félrefordította a fejét. De aztán eszébe jutott, hogy végül is Daneelék szokásai nem azonosak a City szokásaival, így hát egy pillanatra a robot felé sandított. Ajkán halvány mosoly suhant végig. R. Daneelnek nemcsak az arcvonásai és keze hasonlított az emberi lényekhez, hanem egész teste is a legnagyobb pontossággal utánozta az eredetijét.

Baley elindult abban az irányban, amelyben állandóan haladt, mióta belépett a mosdóhelyiségbe. A ruhái szépen összehajtogatva már vártak rá. Meleg, tiszta szagot árasztottak.

„Kérjük a látogatót, öltözzék fel, és tegye kezét a jelzett mélyedésbe” – utasította a felirat.

Baley engedelmeskedett. Amikor a tiszta, tejszínű felületre tette a kezét, középső ujja hegyén határozott szúrást érzett. Gyorsan elkapta ujját, és látta, hogy egy kis vércsepp szivárog ki belőle. De a vérzés, mialatt figyelte, már el is állt.

Lerázta a vércseppet, és összenyomta ujja hegyét, de ettől se jött ki belőle több vér.

Nyilvánvalóan vérvizsgálatot csinálnak. Kifejezett nyugtalanság fogta el. A rendőrségen a szokásos évenkénti orvosi felülvizsgálatot, efelől biztos volt, feleolyan gonddal és tudományossággal se hajtják végre, mint ezek a hűvös, robotgyártó űrlakók. De nem is nagyon kívánta, hogy túl alaposan megvizsgálják egészségi állapotát.

A várakozási idő hosszúnak tűnt, de amikor a tábla újból felvillant, csak ennyit mondott: „A látogató folytathatja útját.”

Baley megkönnyebbülten fellélegzett. Egy boltíves folyosón haladt végig. De aztán két fémrúd zárta el az útját, és a csillogó levegőben ezeket a szavakat olvasta: „Figyelmeztetés! A látogató ne menjen tovább!”

Mi a fene! – fortyant fel Baley, megfeledkezve róla, hogy még mindig a mosdóhelyiségben van.

R. Daneel hangja ütötte meg a fülét:

– A szimatolók, úgy látszik, valami áramforrást fedeztek fel. Talán sugárpisztoly van nálad, Elijah?

Baley pulykavörös arccal penderült hátra. Kétszer is belefogott, amíg végre sikerült kinyögnie:

– Egy rendőrnek szolgálatban és szolgálaton kívül mindenkor magán vagy a keze ügyében kell tartania sugárpisztolyát.

Tízéves kora óta most először szólalt meg egy mosdóhelyiségben. Az az előbbi eset Boris nagybátyja jelenlétében történt, és akkor is csak ösztönös jajszó buggyant ki belőle, mert lábujjával belebotlott valamibe. De mikor hazaértek, Boris bácsi alaposan elrakta, ráadásul hosszú előadást tartott neki az illedelmes viselkedésről.

– Látogatók nem viselhetnek fegyvert – mondta R. Daneel. – Nálunk ez a szokás. Látogatásai alkalmával még a rendőrfőnökötök is mindig leteszi a sugárpisztolyát.

Bármely más esetben Baley sarkon fordult volna, és otthagyja az Űrvárost meg a robotot. Most azonban égett a vágytól, hogy pontosan végrehajtsa tervét, és ily módon alapos bosszút álljon a sérelmekért.

Ilyen hát az az alapos orvosi ellenőrzés, állapította meg magában, amely az első idők jóval alaposabb vizsgálatait felváltotta. Teljesen megértette, igen, teljesen megértette a felháborodást és dühöt, amely ifjúkorában a sorompólázongásokhoz vezetett.

Haragosan leoldotta magáról a fegyverszíjat. R. Daneel átvette, és a falban levő kis fülkék egyikébe helyezte. Egy vékony fémlap csusszant a fülkék elé.

– Ha ebbe a mélyedésbe bedugod a hüvelykujjad – magyarázta R. Daneel –, akkor csak te nyithatod majd ki a fülkét.

Baley még meztelenebbnek érezte magát, mint a zuhanyozóban. Áthaladt azon a helyen, ahol az imént a két fémrúd elzárta útját, és végre kijött a mosdóhelyiségből.

Újból egy folyosón találta magát, de itt valamilyen furcsa érzés lepte meg. Feje felett a fénynek valami szokatlan jellege volt. Hirtelen légáramlat csapta meg az arcát. Az első pillanatban azt hitte, tán egy riadóautó suhant el mellette.

R. Daneel, úgy látszik, felfedezte az arcára kiült nyugtalanságot.

– Most már tulajdonképpen a szabad ég alatt vagyunk, Elijah. Itt nincs légszabályozás.

Baleyt enyhe rosszullét kerülgette. Hogy lehet, hogy az űrlakók, akik olyan szörnyen tartanak az emberi testtől csak azért, mert az a Cityből jön, nyugodtan beszívják a szabad térség piszkos levegőjét? Megfeszítette orrlyukait, mintha ezáltal jobban megszűrhetné a beszívott levegőt.

– Gondolom, majd rájössz, hogy a szabad levegő nem ártalmas az emberi egészségre – jegyezte meg R. Daneel.

– Lehet.

A légáramlatok kellemetlenül csapkodták az arcát. Igaz, enyhék voltak, de szeszélyesek. És ez bosszantotta.

Ám még rosszabb következett. A folyosó valami kékségre nyílt, s amikor a végéhez közeledtek, torkolatán erős fehér fény áramlott be. Baley már látott napfényt. Egyszer szolgálati ügyben fent volt az egyik szoláriumban. De ott védőüveg zárta körül a helyiséget, és a Napnak csak a fénytöréstől eltorzult ábrázatát lehetett látni a mindent elárasztó ragyogásban. Itt azonban a szabad ég alatt álltak!

Baley ösztönösen a Napra pillantott, aztán elfordította a fejét. Káprázó szeme hunyorgott, könnyezett.

Egy űrlakó közeledett feléjük. Baleyt pillanatnyi balsejtelem fogta el. R. Daneel azonban előrelépett, hogy kézszorítással üdvözölje a közeledőt. Az űrlakó Baleyhez fordult.

– Jöjjön velem, uram. Dr. Han Fastolfe vagyok.

Odabent az épületben már kellemesebb légkör uralkodott. Baley csodálkozva nézegette a hatalmas méretű szobákat és az egész lakóterület pazarló beosztását, viszont örült, hogy itt legalább van légszabályozás. Fastolfe leült, keresztbe rakta hosszú lábát.

– Bizonyára jobban szereti a légkondicionálást, mint a szabad légáramlást – jegyezte meg.

Barátságos embernek látszott. Homlokát vékony ráncok redőzték, a szeme, valamint közvetlenül az álla alatt bőre kissé petyhüdten lógott. Haja ritkult, de ősz szálaknak nyoma se látszott benne. Nagy fülei szétálltak, és ez arcát humorossá, már-már csúnyává tette, ami Baleyt furcsamód megnyugtatta.

Kora reggel újból átnézte azokat a fényképeket, amelyeket Enderby az Űrvárosban készített. R. Daneel épp akkor beszélte meg látogatásukat, és Baley gondosan felkészült rá, hogy hamarosan hús-vér űrlakókkal fog találkozni. Ez pedig valahogy egészen másnak ígérkezett, mint azok a beszélgetések, amelyeket a közvetítő hullámokon sokmérföldes távolságból több ízben is folytatott velük.

A fényképeken látható űrlakók általában a könyvfilmek hőseihez hasonlítottak: magas, vörös hajú, komoly, hűvösen jóképű lények voltak. Mint például R. Daneel Olivaw.

R. Daneel sorra megnevezte a lefényképezetteket, és amikor Baley meglepetten rámutatott az egyikre és megkérdezte:

– Ez nem te vagy? – R. Daneel így válaszolt: – Nem, Elijah, ez a tervezőm, dr. Sarton.

Hangjából hiányzott minden érzelem.

– A saját képmására teremtett téged? – kérdezte Baley gúnyosan. De nem kapott és – őszintén szólva – nem is várt választ a kérdésére. Tudta, hogy a Bibliát a Külső Világokon csak igen kis példányszámban terjesztik.

Most pedig Baley Han Fastolfe-ot nézegette, aki külsőre oly szembeszökően különbözött az űrlakótípustól. A földlakó ezt a tényt kifejezett örömmel vette tudomásul.

– Nem enne valamit? – kérdezte Fastolfe.

Az asztalra mutatott, amely közte és a földlakó között állt. Nem volt rajta más, csak egyetlen tál, s abban különféle színű gömbök. Baley kissé meghökkenve nézett rájuk, mert eddig közönséges asztaldísznek tartotta őket.

– Ezek gyümölcsök – magyarázta R. Daneel. – Az Aurora természetes növényvilágának termékei. Kóstold meg talán ezt a fajtát. Almának hívják, és állítólag nagyon ízletes.

– R. Daneel persze nem személyes tapasztalatból beszél – jegyezte meg mosolyogva Fastolfe –, de egyébként teljesen igaza van.

Baley szájához emelte az almát. A bőre vörös és zöld volt, tapintása hűvös és enyhe, de kellemes illatot árasztott. Némi erőfeszítéssel beleharapott, és pépes húsának váratlanul fanyar ízétől érdessé vált a nyelve.

Óvatosan rágni kezdte. A Citylakók persze esznek természetes táplálékot is, ha a fejadagok megengedik. Baley gyakran evett természetes húst és kenyeret. De az efféle táplálékot valamilyen módon mindig előre feldolgozzák: megfőzik vagy megőrlik, keverik vagy vegyítik. A gyümölcsöt például tulajdonképpen püré vagy konzerv alakban kellene elkészíteni. Mert amit most a kezében tart, az bizonyára egyenesen valamelyik bolygó piszkos talajából jött.

Remélem, legalább megmosták, gondolta. És megint eltűnődött azon, hogy ami a tisztaságot illeti, milyen szeszélyes az űrlakók gondolkodásmódja.

– Hadd mutassam be magamat kissé közelebbről – szólalt meg Fastolfe. – A dr. Sarton-féle gyilkosság ügyében az Űrváros részéről én vezetem a nyomozást, úgy, ahogy a City részéről Enderby rendőrfőnök. Ha bármiben segíteni tudok, rendelkezésére állok. Mi, éppúgy, mint önök, szeretnénk csendben lezárni ezt az ügyet, és egyszer s mindenkorra megakadályozni, hogy a jövőben efféle esetek előfordulhassanak.

– Köszönöm, dr. Fastolfe – válaszolta Baley. – Ezt az álláspontot nagyra becsüljük.

Ennyi elég is a kölcsönös udvariasságból – tette hozzá magában. Az alma közepébe harapott, mire apró, kemény valamik potyogtak a szájába. Ösztönösen kiköpte őket; egyikük Fastolfe-ot érte volna, ha az űrlakó gyorsan odébb nem kapja a lábát.

Baley elvörösödött, és le akart hajolni értük.

– Nem történt semmi, Mr. Baley – mondta nyájasan Fastolfe. – Hagyja, kérem.

Baley fölegyenesedett. Óvatosan letette az almát. Az a kellemetlen érzése támadt, hogy mihelyt elmegy innét, ezeket a fekete, tojásdad micsodákat egyenként fel fogják szívatni, a tál gyümölcsöt elégetik vagy elviszik valahová messzire az Űrvárostól, és még a szobát is, ahol most ülnek, bepermetezik vírusölő szerekkel. Zavarát nyerseséggel igyekezett leplezni.

– Szeretnék engedélyt kérni rá – jelentette ki –, hogy Enderby rendőrfőnök trimenzionálisan bekapcsolódhassék a beszélgetésünkbe.

Fastolfe a homlokát ráncolta.

– Természetesen, ha így kívánja – mondta aztán. – Daneel, állítsd be, légy szíves, a készüléket.

Baley kényelmetlenül, mereven ült, mígnem a szoba egyik sarkában egy nagy négyzet fényes felülete kivilágosodott, és megjelent rajta Julius Enderby rendőrfőnök meg íróasztalának egyik szöglete. Kényelmetlen érzése azonnal eltűnt, most szinte szeretettel nézte főnöke jól ismert alakját, és heves vágy fogta el, hogy megint ott lehessen vele az irodában, vagy mindegy, bárhol a Cityben, csak biztonságban. Akár a jerseyi élesztőüzemek legkevésbé kellemes környékén.

Most, amikor már volt tanúja, nem látta okát, hogy tovább várjon.

– Azt hiszem – kezdte –, sikerült megoldanom dr. Sarton halálának rejtélyét. Szeme sarkából látta, hogy Enderby talpra ugrik, és vadul (ezúttal sikeresen) utánakap repülő szemüvegének. De ahogy felállt, feje kikerült a trimenzionális készülék képernyőjéből, ezért kénytelen volt a megdöbbenéstől némán visszaülni asztalához.

Dr. Fastolfe a maga nyugodtabb módján ugyanígy meglepődött, és fejét kissé oldalt billentette. Csak R. Daneelen nem látszott semmi jele az izgalomnak.

– Azt akarja mondani – kérdezte Fastolfe –, hogy tudja, ki a gyilkos?

– Nem – válaszolta Baley. – Azt akarom mondani, hogy nem történt gyilkosság.

– Hogyhogy?! – kiáltott fel Enderby.

– Egy pillanat türelmet kérek, rendőrfőnök úr – szólt Fastolfe, felemelve kezét. Aztán mereven Baleyra nézett, és azt kérdezte: – Szóval ön szerint dr. Sarton él?

– Igen, uram. És azt hiszem, tudom is, hogy hol van.

– Hol?

– Itt a szobában – felelte Baley, és ujjával határozottan R. Daneel Olivawra mutatott.

NYOLCADIK FEJEZET

VITA A ROBOTRÓL

Baley e pillanatban jóformán csak lüktető érverését érezte. Az idő mintha megállt volna körülötte. R. Daneel arcán most se tükröződött semmiféle érzelem. Han Fastolfe-é udvarias meglepetést mutatott, semmi mást. Baley figyelmét leginkább szavainak főnökére tett hatása kötötte le. A trimenzionális vevőkészülék nem tudta tökéletes hűséggel reprodukálni elképedt arcát. A közvetítést állandóan zavarta egy kis vibrálás, és a képfelbontás se volt egészen eszményinek mondható. E tökéletlenség, ráadásul a rendőrfőnök szemüvegének árnyéka folytán Enderby tekintetéből alig lehetett valamit kiolvasni.

Nehogy összeroppanj nekem, Julius! – gondolta Baley. – Szükségem van rád. Attól nem félt, hogy Fastolfe meggondolatlanul vagy érzelmektől vezettetve fog cselekedni. Egyszer olvasta valahol, hogy az űrlakók vallástalanok, illetve a vallást náluk a filozófia rangjára emelt, hideg, szenvtelen intellektualizmus helyettesíti. Baley elhitte ezt, és számolt is vele. Az űrlakók elvi kérdésnek tekintik, hogy megfontoltan és akkor is kizárólag a józan ész parancsai szerint cselekedjenek.

Biztos volt benne, hogy ha egyedül ül itt közöttük, és úgy teszi az iménti bejelentést, többé nem térne vissza a Citybe. Így követelné ezt a hűvös logika. Az űrlakók számára terveik sokkal, ezerszer fontosabbak, mint egy Citylakó élete. Valahogy kimagyaráznák magukat Julius Enderby előtt. Talán átadnák a holttestét, kezet ráznának vele, és azt mondanák: ez is a földi összeesküvők műve volt. És a rendőrfőnök hitelt adna szavuknak. Mert ilyen a beállítottsága. Gyűlöli ugyan az űrlakókat, de a gyűlölete félelemből táplálkozik. Nem merné kétségbe vonni állításukat.

Ezért volt szüksége rá, hogy az eseményeknek tényleges szemtanúja legyen, méghozzá olyan szemtanúja, aki az űrlakók gondosan kiszámított biztonsági intézkedéseinek hatósugarán kívül van.

– Tévedsz, Lije – mondta a rendőrfőnök elfulladva. – Saját szememmel láttam dr. Sarton holttestét.

– Te olyasvalaminek az elszenesedett maradványait láttad, amiről azt mondták neked, hogy dr. Sarton holtteste – vágott vissza merészen Baley. Hisz eltört a szemüvege, gondolta komoran. Ez még külön, nem várt előnyt jelentett az űrlakóknak.

– Nem, nem, Lije. Én jól ismertem dr. Sartont, a feje meg épségben maradt. Ő volt az. – A rendőrfőnök idegesen a szemüvegéhez kapta a kezét, mintha neki is eszébe jutott volna az akkori balesete. – Alaposan megnéztem – tette hozzá –, igen alaposan.

– És róla ml a véleményed? – kérdezte Baley újból R. Daneelre mutatva. – Nem hasonlít dr. Sartonhoz?

– Csak úgy, ahogy egy szobor hasonlítana hozzá.

– Mindenki felölthet kifejezéstelen ábrázatot, főnök. Tegyük fel, hogy te egy sugárpisztollyal ledurrantott robotot láttál. Azt mondod, alaposan megnézted. De elég alaposan megnézted-e ahhoz, hogy felismerd, vajon a robbantás okozta lyuk szélén az elszenesedett felület valóban szétzúzott szerves anyag volt, vagy pedig csak olvadt fémre szándékosan rávitt szénréteg?

– Nevetségessé teszed magad – tiltakozott felháborodottan a rendőrfőnök. Baley az űrlakóhoz fordult.

– Hajlandó a holttestet vizsgálat céljából kihantoltatni, dr. Fastolfe?

– Egyébként nem volna ellene semmi kifogásom, Mr. Baley – válaszolta dr. Fastolfe mosolyogva –, de sajnos, mi nem temetjük el a halottainkat, hanem az itteni szokás szerint elhamvasztjuk őket.

– Nagyon kényelmes eljárás – jegyezte meg Baley.

– Mondja, Mr. Baley – kérdezte dr. Fastolfe –, hogy jutott erre a meglepő következtetésre?

Nem adja be a derekát, gondolta Baley. Pimaszul ki fog tartani, ameddig tud.

– Nem volt nehéz – válaszolta. – Ahhoz, hogy valaki robotnak adja ki magát, nem elég fagyos ábrázatot öltenie és mesterkélt modorban beszélnie. Az a bajuk önöknek, külső világbelieknek, hogy túlságosan hozzászoktak a robotokhoz. Szinte emberi lényeknek tekintik őket. Egyszerűen vakká váltak a különbségek iránt. Nálunk, a Földön másképp áll a dolog. Mi nagyon is tudatában vagyunk annak, hogy mi a robot. Mármost – folytatta – először is R. Daneel túlságosan emberi ahhoz, hogy robot legyen. Az első benyomásom az is volt róla, hogy űrlakó. Meglehetős erőfeszítésembe került tudomásul venni azt az állítást, hogy robot. És ennek persze az volt a magyarázata, hogy űrlakó és nem robot.

R. Daneel a feszélyezettség legcsekélyebb jelét se mutatta, amiért személye a vita középpontjába került.

– Mondtam neked, Elijah kollégám – szólt most közbe –, engem épp arra szerkesztettek, hogy egy időre az emberi társadalom tagjaként éljek. Az emberekhez való hasonlatosságom tehát szükségszerű.

– És ebben olyan messzire mentek, hogy még azokat a testrészeket is kínos pontossággal lemásolták, amelyeket az emberek általános szokás szerint ruhájuk alá rejtenek? Még azokat a szerveket is, amelyeknek egy robotnál nem lehet semmiféle funkciójuk?

– Erre hogy jöttél rá? – kérdezte hirtelen Enderby. Baley elvörösödött.

– Muszáj volt észrevennem… a mosdóhelyiségben.

Enderby megbotránkozva nézett rá.

– Bizonyára megérti – jegyezte meg Fastolfe –, hogy ha célt akarunk elérni, a hasonlatosságnak tökéletesnek kell lennie. Ilyen körülmények között a félmunka rosszabb, mint a semmi.

– Szabad rágyújtanom? – vetette oda kurtán Baley.

Egy nap három pipa nevetségszámba menő pazarlás, de most, amikor a vakmerőség örvénylő hullámain hajózott, a dohányzás idegcsillapító hatásához kellett folyamodnia. Hiszen űrlakókkal vitatkozik. És torkukra fogja forrasztani a hazugságaikat.

– Bocsánatot kérek – válaszolta Fastolfe –, de jobb szeretném, ha nem gyújtana rá.

A „jobb szeretném” ellentmondást nem tűrő tilalomnak hangzott, Baley ezt azonnal megértette. Zsebre vágta a pipát, amelyet a természetesnek vélt engedély reményében már a kezében tartott.

Persze hogy nem engedik, mondta magában dühösen. Enderby ugyan erre sem figyelmeztette, hiszen nem dohányos, de hát kézenfekvő. Az űrlakók a maguk higiénikus világában nem dohányoznak, nem isznak szeszes italt, általában nincsenek semmiféle emberi gyarlóságaik. Nem csoda, hogy befogadják a robotokat ebbe a nyavalyás – hogy is nevezte R. Daneel? – C/Fe-társadalmukba. Nem csoda, hogy R. Daneel ilyen jól meg tudja játszani a robotot. Mert a valóságban odakint valamennyien robotok.

– A túlságosan tökéletes hasonlatosság – mondta –, csak egy tény a sok közül. Amikor hazavittem őt, a körzetünkben egy már-már forrongásnak beillő jelenetnek voltunk tanúi. – Ujjával mutogatott, mert nem tudta rászánni magát, hogy akár R. Daneelt, akár dr. Sartont mondjon. – Ő akadályozta meg a zavargást. Sugárpisztolyt szegezett a lázongókra.

– Úristen – vágott közbe energikusan Enderby –, a jelentés szerint te voltál, aki…

– Tudom, főnök – felelte Baley. – A jelentés az én bemondásom alapján készült. Nem akartam jegyzőkönyvbe vétetni, hogy egy robot lelövéssel fenyegetett férfiakat és nőket.

– Persze, persze. – Enderbyt a puszta gondolatra is szemmel látható borzadály fogta el. Előrehajolt, hogy valamit megnézzen, ami a trimenzionális vevőkészülék képernyőjén kívül feküdt.

Baley sejtette, hogy mit néz: a rendőrfőnök az árammérőn ellenőrizte, nem hallgatják-e le az adást.

– Ez is a bizonyítékai közé tartozik? – kérdezte Fastolfe.

– Természetesen. A robotika Első Törvénye kimondja, hogy robot nem okozhat kárt emberi lényben.

– De R. Daneel nem bántott senkit.

– Ez igaz. Sőt utána kijelentette, hogy semmi körülmények között nem használta volna fegyverét. Csakhogy én még soha életemben nem hallottam olyan robotról, amely lelövéssel fenyegetett volna emberi lényeket. Mert még ha valójában nem is állt szándékában, már a puszta fenyegetés megsértené az Első Törvény szellemét.

– Értem. Ön robotszakértő, Mr. Baley?

– Nem, uram. De természetesen tanultam általános robotikát és pozitronelemzést. Nem vagyok teljesen járatlan e tudományban.

– Ez derék dolog – kellemeskedett Fastolfe –, csakhogy, tudja, én viszont robotszakértő vagyok, és biztosíthatom önt arról, hogy a robotgondolkodás lényege a mindenség betű szerinti értelmezése. Vagyis nem az Első Törvény szellemét, hanem csak a betűjét tekinti kötelezőnek. Önök a Földön az egyszerű típusaik megszerkesztésénél az Első Törvényt annyi mindenféle biztonsági intézkedéssel bástyázzák körül, hogy azok talán valóban képtelenek volnának egy embert lelövéssel fenyegetni. Ám egy olyan tökéletesített típusnál, mint amilyen R. Daneel, egészen másképp áll a dolog. Ha helyesen ítélem meg a szituációt, Daneel fenyegető magatartása szükséges volt ahhoz, hogy elfojtson egy lázongást. Tehát meg akarta akadályozni, hogy emberi lények kárt szenvedjenek. És ezáltal épp engedelmeskedett az Első Törvénynek, nem pedig szembeszegült vele.

Baley gondolatban megvonaglott, de külsőleg teljesen megőrizte a nyugalmát. Kemény csata lesz, és mégis saját fegyverével győzi majd le ezt az űrlakót.

– Az egyes érveim helyességét kétségbe vonhatja – jegyezte meg –, de összességükben mégis meggyőzőek. Tegnap este ennek az úgynevezett gyilkosságnak a megvitatása során ez az állítólagos robot azt mondta, olyképpen tették detektívmunkára alkalmassá, hogy a pozitronáramköreibe egy új hatóerőt iktattak be. Éspedig az igazságszeretetet.

– Így van. Szavamat adom rá – vetette közbe Fastolfe. – Három nappal ezelőtt az én felügyeletem mellett végezték el ezt az átalakítást.

– Az igazságszeretet beiktatását? Az igazság, dr. Fastolfe, elvont fogalom. Ezt csak emberi lények használhatják.

– Ha az igazságot mint elvont fogalmat határozza meg, vagyis ha azt állítja, hogy annyit jelent, mint mindenkinek megadni a maga jussát, ragaszkodni a helyeshez vagy valami más effélét, akkor elfogadom az érvelését, Mr. Baley. Az elvont fogalmak emberi értelmezését a tudomány jelenlegi állása szerint valóban nem tudjuk beépíteni a pozitronagyakba.

– Ezt tehát ön mint robotszakember is elismeri?

– Természetesen. A kérdés azonban az, hogy mit értett R. Daneel az igazságon, amikor ezt a fogalmat használta?

– A beszélgetésünk összefüggéseiben ugyanazt kellett értenie, mint önnek, nekem vagy bármelyik emberi lénynek, és nem azt, amit egy robotnak.

– Miért nem kérdezi meg tőle, Mr. Baley, hogyan határozza meg ő ezt a fogalmat?

Baley kissé vesztett magabiztosságából. De azért R. Daneelhez fordult.

– Hát… halljuk!

– Mit, Elijah?

– Hogyan határozod meg az igazság fogalmát?

– Igazságról akkor beszélhetünk, Elijah, ha az összes törvényt betartják.

Fastolfe bólintott.

– Kitűnő meghatározás egy robot szájából. R. Daneelbe azt az óhajt építettük be, hogy minden törvényt betartasson. Az igazság tehát az ő számára igen konkrét fogalom, mert a törvények betartásán alapszik, ami viszont pontosan körülírt törvényeket tételez fel. Ebben nincs semmi absztrakció. Az emberi lények felismerhetik azt a tényt, hogy bizonyos törvények valamilyen elvont erkölcsiség szempontjából helytelenek, és betartatásuk ezért igazságtalan. De te mit szólsz ehhez, R. Daneel?

– Igazságtalan törvény – felelte R. Daneel higgadtan –, ez önmagának ellentmondó fogalom.

– Egy robot számára valóban az, Mr. Baley. Látja hát, hogy nem szabad összekeverni az ön igazságát R. Daneelével.

Baley most hirtelen ismét R. Daneelhez fordult.

– Tegnap éjjel te kimentél a lakásomból.

– Ez igaz – válaszolta R. Daneel. – Sajnálom, ha ezzel megzavartam volna az álmodat.

– És hová mentél?

– A férfi-mosdóhelyiségbe.

Baley egy pillanatra meghökkent. Ez a kijelentés, amint erről korábban megbizonyosodott, megfelelt a valóságnak, ő azonban nem várta, hogy R. Daneel ezt a választ fogja adni. Megint vesztett valamit magabiztosságából, de azért nem adta fel a harcot. A rendőrfőnök figyelte őket, szemüvege az egyik beszélőről a másikra villant. Baley most már nem visszakozhatott, akármiféle álokoskodásokat sorakoztatnak is föl ellene. Állnia kell a sarat.

– Amikor megérkeztünk a körzetembe – mondta –, ő ragaszkodott hozzá, hogy velem együtt bejöjjön a mosdóba. Gyatra kifogást hozott fel. Az éjszaka folyamán, mint ahogy maga is bevallotta, újból kiment. Ha emberi lény volna, azt mondanám, minden oka és joga megvolt rá. Tagadhatatlanul. De egy robotnál ennek semmi értelme. És így csak azt a következtetést lehet levonni, hogy ember.

Fastolfe bólintott. Láthatólag a legcsekélyebb mértékben se jött zavarba.

– Ez rendkívül érdekes. Talán kérdezzük meg tőle, hogy mit keresett tegnap éjjel a mosdóban.

Enderby rendőrfőnök előrehajolt.

– Kérem, dr. Fastolfe – motyogta –, nem ildomos…

– Ne nyugtalankodjék, rendőrfőnök úr – vágott közbe Fastolfe. Keskeny ajkán mintha mosoly játszadozott volna, pedig nem mosolygott. – Biztos vagyok benne, hogy R. Daneel válasza nem fogja megsérteni sem az ön, sem Mr. Baley érzékenységét. Halljuk, Daneel, mit kerestél a mosdóban?

– Amikor tegnap este Elijah felesége, Jessie eltávozott hazulról – válaszolta R. Daneel –, még igen barátságosan viselkedett velem. Egészen nyilvánvalóan semmi oka sem volt feltételezni rólam, hogy ne ember volnék. De visszatérve már tudta, hogy robot vagyok. Kézenfekvő gondolat volt, hogy ezt a felvilágosítást valahol a lakáson kívül szerezte. Ebből viszont azt következik, hogy a tegnap éjjel Elijah-val folytatott beszélgetésünket kihallgatták. Mert igazi mivoltom titka semmilyen más módon nem válhatott köztudomásúvá. Elijah azt mondta nekem – folytatta –, hogy a lakása kellőképpen hangszigetelt. Mi meg halkan beszélgettünk. Ezért közönséges hallgatózásról nem lehetett szó. Az viszont köztudomású, hogy Elijah detektív. Mármost ha a Cityben létezik egy olyan összeesküvő társaság, mely kellő szervezettséggel végre tudta hajtani dr. Sarton meggyilkolását, akkor feltehetőleg azzal is tisztában vannak, hogy a gyilkosság ügyében Elijah vezeti a nyomozást. Ezért fennállt a lehetősége, sőt a valószínűsége annak, hogy a lakását kémsugarakkal figyelik. Amikor Elijah és Jessie lefeküdtek – fejtegette tovább R. Daneel –, a lakást, amennyire tudtam, átkutattam, de nem találtam semmiféle adókészüléket. Ez még bonyolultabbá tette a dolgot. Fókuszolt kettős sugárral efféle trükköt ugyan adó nélkül is végre lehet hajtani, de ehhez meglehetősen komplikált berendezésre van szükség. A helyzet elemzése során arra a következtetésre jutottam, hogy az egyetlen hely, ahol egy Citylakó háborítás vagy kérdőre vonás veszélye nélkül úgyszólván mindent megtehet, az a mosdóhelyiség. Ott még egy kettőssugár-berendezést is felállíthat. A mosdóhelyiségekre vonatkozóan az illemszabályok olyannyira tartózkodó viselkedést írnak elő, hogy a többiek még csak rá se néznének az illetőre. A körzeti mosdóhelyiség pedig egészen közel fekszik Elijah lakásához, úgyhogy a távolsági tényező számításon kívül hagyható. Még egy hordozható típus is megfelel a kívánt célnak. Ezért kimentem a mosdóhelyiségbe, hogy körülnézzek.

– És találtál valamit? – vágott közbe Baley.

– Semmit, Elijah. Kettőssugár-berendezésnek még a nyomát sem láttam.

– Nos, Mr. Baley, ezt elfogadható magyarázatnak tartja? – kérdezte dr. Fastolfe. Baley közben teljesen visszanyerte önbizalmát.

– Elfogadhatónak talán igen, de attól, hogy teljesen kielégítő legyen, kilométerekre van. Mert azt ő nem tudja, hogy a feleségem elmondta nekem, hol és mikor szerezte az információit. Alighogy elment hazulról, megtudta, hogy a vendégünk robot. Sőt ez a hír akkor már órák óta szájról szájra járt. Így hát az, hogy ő robot, nem a mi tegnap esti beszélgetésünk útján szivárgott ki.

– De szerintem – jegyezte meg dr. Fastolfe – arra nézve mégis magyarázatot kaptunk, miért ment ki tegnap éjjel R. Daneel a mosdóhelyiségbe.

– Csakhogy közben felmerült egy újabb kérdés, amelyre nem kaptunk magyarázatot! – replikázott hevesen Baley. – Mikor, hol és hogyan szivárgott ki a hír, hogy egy robot van a Cityben? Tudomásom szerint erről csak ketten tudtunk: Enderby rendőrfőnök meg jómagam, mi pedig senkinek se mondtuk el. Tudott erről bárki más a rendőrségen, főnök?

– Nem – válaszolta izgatottan Enderby. – Még a polgármester se. Csak mi ketten és dr. Fastolfe.

– Meg ő – mondta Baley, R. Daneelre mutatva.

– És én árultam volna el? – kérdezte R. Daneel.

– Miért ne?

– De hisz egész idő alatt veled voltam, Elijah.

– Nem voltál! – kiáltotta hevesen Baley. – Én egy félóráig vagy még tovább a mosdóhelyiségben voltam, mielőtt hazamentünk. Ez idő alatt még a színét se láttuk egymásnak. Ekkor léptél te érintkezésbe a Cityben lévő szervezeteddel.

– Miféle szervezettel? – kérdezte dr. Fastolfe.

– Miféle szervezettel? – visszhangozta szinte egyidejűleg Enderby rendőrfőnök. Baley fölállt a székéről, és szembefordult a trimenzionális vevőkészülékkel.

– Kérlek, főnök, jól figyelj ide. És szólj, ha valami nem stimmel. Gyilkosság hírét jelentik, furcsa véletlen folytán épp akkor, amikor te az Űrvárosban vagy, hogy találkozz a meggyilkolt emberrel. Mutatnak neked egy állítólagos emberi holttestet, de ezt időközben eltüntetik, úgyhogy tüzetesebben már nem lehet megvizsgálni. Az űrlakók azt állítják, hogy a gyilkosságot földi ember követte el, jóllehet ilyen vádat csak annak a feltételezésével emelhetnek, hogy egy Citylakó éjnek idején egyedül elhagyta a várost, és a szabad térségen átvágva bement az Űrvárosba. Nagyon jól tudod, hogy ez mennyire valószínűtlen. Ezek után elküldenek egy állítólagos robotot a Citybe, sőt ragaszkodnak a kiküldéséhez. A robotnak az az első dolga, hogy lelövéssel fenyeget emberi lényeket. A második lépése pedig az, hogy szárnyra bocsátja a hírt: űrlakó robot van a Cityben. És ez a hír annyira minden részletre kiterjedő, hogy Jessie szavai szerint még azt is tudták, hogy a robot a rendőrséggel dolgozik együtt. Következésképpen hamarosan azt is tudni fogják, hogy ez a robot volt az, aki fegyvert emelt a tömegre. És talán az élesztőüzemek környékén meg a Long Island-i hidroponikus üzemekben máris szájról szájra adják a hírt, hogy egy gyilkos robot mászkál szabadon a Cityben.

– Ez lehetetlen… lehetetlen… – nyögte Enderby.

– Egyáltalában nem lehetetlen. Sőt épp ez történik, főnök. Nem látod? A Cityben igenis működik egy összeesküvő banda, de az Űrvárosból kapja az irányítást. Az űrlakók azt akarják, hogy gyilkosságról adhassanak hírt. Lázadást akarnak kelteni. Azt akarják, hogy a tömeg támadást intézzen az Űrváros ellen. Minél rosszabbra fordul a helyzet, annál előnyösebb számukra: jöhetnek az űrhajók, és elfoglalhatják a cityket.

– Erre már lett volna ürügyünk huszonöt esztendővel ezelőtt is, a sorompózavargások idején – jegyezte meg elnéző mosollyal Fastolfe.

– Akkor még önök nem voltak felkészülve. De most már igen. – Baley szíve vadul kalimpált.

– Eléggé bonyolult összeesküvést tulajdonít nekünk, Mr. Baley. Ha el akarnánk foglalni a Földet, ezt sokkal egyszerűbben végre tudnánk hajtani.

– Ez nem olyan biztos, dr. Fastolfe. Az ön állítólagos robotja elmondta nekem, hogy a Külső Világokon a Földet illetően korántsem egységes a közvélemény. És szerintem ez egyszer igazat mondott. Egy nyílt támadást a Külső Világok esetleg nem néznének jó szemmel. Ezért feltétlenül szükség van valamilyen incidensre. Alapos felháborodást keltő incidensre.

– Mondjuk egy gyilkosságra, igaz? Erről beszél, ugye? De azt elismeri, hogy ez csak valamilyen látszatgyilkosság lehet. Mert remélem, azt mégse tételezi fel rólunk, hogy egy ilyen incidens kedvéért megölnénk magunk közül valakit?

– Dr. Sarton képmására csináltak egy robotot, sugárpisztollyal ledurrantották, és a maradványait megmutatták Enderby rendőrfőnöknek.

– És ekkor – mondta dr. Fastolfe –, miután R. Daneelt felhasználtuk dr. Sarton megszemélyesítésére egy látszatgyilkosságban, mi egyebet tehettünk volna, mint hogy felhasználjuk dr. Sartont R. Daneel megszemélyesítésére a látszatgyilkosság látszatnyomozásában.

– Pontosan így történt. Ezt olyan tanú füle hallatára mondom, aki a maga testi valójában nincs jelen, és így nem lehet kioltani az életét. És aki elég fontos személyiség ahhoz, hogy a City kormányzata, sőt Washington is hitelt adjon a szavának. Ismerjük az önök szándékait, és felkészülünk a várható lépéseikre. Kormányunk, ha szükségesnek mutatkozik, közvetlenül tájékoztatni fogja az önök népét, feltárja előtte a való helyzetet. Kétlem, hogy egy efféle bolygóközi gyalázatosságot eltűrnének.

Fastolfe megcsóválta a fejét.

– Kérem, Mr. Baley, ez az álláspont teljesen indokolatlan. Önnek valóban felettébb meghökkentő elképzelései vannak. Tegyük fel, igen, tegyük fel egy pillanatra, hogy R. Daneel valóban R. Daneel. Tegyük fel, hogy valóban robot. Nem az következik-e ebből, hogy Enderby rendőrfőnök valóban dr. Sarton holttestét látta? Mert azt már igazán ésszerűtlen volna feltételezni, hogy a holttest egy második robot volt. Enderby rendőrfőnök saját szemével látta a készülőben levő R. Daneelt, és tanúsíthatja, hogy csak egyetlen ilyen robot létezik.

– Ami azt illeti – makacskodott Baley –, a rendőrfőnök nem robotszakértő. Felőle önöknek még egy tucat ilyen robotjuk lehet.

Maradjon a tárgynál, Mr. Baley. Mi a helyzet, ha R. Daneel valóban R. Daneel? Nem omlik egyszeriben össze az ön egész érvelése? Akkor pedig mire alapozza ennek az ön által kiötlött melodramatikus és teljesen valószínűtlen összeesküvésnek a gondolatát?

– A kérdés jogos, ha robot. Én azonban azt állítom, hogy ember.

– Csakhogy ezt a problémát még nem vizsgálta meg kellő alapossággal, Mr. Baley – jegyezte meg Fastolfe. – Ahhoz, hogy egy robotot, a lehető legemberszerűbb robotot egy igazi embertől megkülönböztessünk, felesleges apró-cseprő megjegyzésekből és cselekedetekből bonyolult, ingatag következtetéseket levonni. Megpróbált már például tűt szúrni R. Daneelbe?

– Mit?! – Baley szája tátva maradt.

– Ez egy igen egyszerű próba, de vannak mások is, talán nem ennyire egyszerűek. A bőre és a haja például valódinak látszik, de megpróbálta-e már megfelelő nagyítóüveggel szemügyre venni? Vagy: látszólag lélegzik, különösen amikor a beszédhez levegőt használ fel, de nem vette észre, hogy a lélegzete szabálytalan, hogy percek múlnak el anélkül, hogy egyszer is lélegzetet venne? És az általa kilehelt levegőből is felfoghatott volna egy bizonyos mennyiséget, és megmérhette volna széndioxid-tartalmát. Továbbá megpróbálhatott volna vért venni belőle, vagy megtapintani a pulzusát a csuklóján, a szívverését az inge alatt. Érti, mit akarok mondani, Mr. Baley?

– Ez csak üres beszéd – válaszolta nyugtalanul Baley. – Nem hagyom magamat elámítani. Megpróbálhattam volna az említett dolgokat, de gondolja, hogy ez az állítólagos robot tűrte volna, hogy injekciós tűvel, sztetoszkóppal vagy mikroszkóppal vizsgálgassam?

– Ó, persze. Értem az aggályait – felelte Fastolfe. R. Daneelre pillantott, és intett neki.

R. Daneel megérintette jobb csuklóján az inge kézelőjét, mire a diamagnetikus varrat egész hosszában szétbomlott, és felfedte sima, izmos, látszólag teljesen emberi formájú karját. Rövid, bronzszínű szőre mind mennyiségben, mind elosztásban pontosan olyan volt, mint egy emberi lényé.

– No és? – mondta Baley. R. Daneel bal keze hüvelyk-és mutatóujjával összeszorította jobb keze középső ujjának a hegyét. Hogy ezután pontosan milyen műveletek következtek, ezt Baley nem látta.

De ahogy az imént az ingujj anyaga a varrat diamágneses terének megszakítása folytán kétfelé bomlott, ugyanúgy kettévált most a karja is.

És a hússzerű anyag vékony rétege alól tompa szürke, rozsdamentes acélrudak, drótok és csatlakozások bukkantak elő.

– Megvizsgálná közelebbről Daneel szerkezetét, Mr. Baley? – kérdezte udvariasan dr. Fastolfe.

Baley talán nem is hallotta a kérdést. Mert a füle zúgni kezdett, s ugyanakkor a rendőrfőnök kellemetlenül éles hangon, hisztérikusan fölnevetett.

KILENCEDIK FEJEZET

EGY ŰRLAKÓ FELVILÁGOSÍTÁSAI

Percek múltak el. A zúgás mind hangosabb lett, elfojtotta a nevetést. Az épület mindazzal, ami benne volt, ide-oda lengett, és Baley időérzéke is megrendült. Végül arra eszmélt, hogy változatlan helyzetben ül a széken, de mintha egy bizonyos idő kiesett volna emlékezetéből. A rendőrfőnök képe eltűnt, a trimenzionális vevő megint tejszínű, átlátszatlan lett. R. Daneel hajolt fölé, és összecsípte Baley meztelen felső karján a bőrt. A detektív látta a bőre alá fecskendezett folyadék keskeny csíkját. Amíg figyelte, a csík eltűnt, szerteáramlott a vérerekbe, felszívódott a sejtek közé, majd a szomszédos sejtekbe és tovább, teste valamennyi sejtjébe.

Öntudata lassan visszatért.

– Jobban vagy már, Elijah kollégám? – kérdezte R. Daneel. Jobban volt. Maga felé húzta a karját, és a robot hagyta. Aztán leengedte az ingujját, és körülnézett. Fastolfe a korábbi helyen ült, halvány mosoly enyhítette arca csúnyaságát.

– Elvesztettem az eszméletemet?

– Többé-kevésbé – felelte dr. Fastolfe. – Attól tartok, igen erős megrázkódtatás érte.

Baley most már világosan emlékezett a történtekre. Gyorsan megragadta R. Daneel innenső karját, felhúzta az ingujját, ameddig tudta, szabaddá tette a csuklóját. A robot húsa puha tapintású volt, de a hús alatt Baley ujja a csontnál keményebb anyagot érzett.

R. Daneel könnyedén pihentette karját a detektív kezei között. Baley kimeresztett szemmel vizsgálgatta, aztán a középső idegvonal helyén összecsípte a bőrt. Valami halvány varratot lát?

Persze logikus, hogy varratai legyenek. Egy szintetikus bőrrel borított, szándékosan emberi alakra formált robot javítását lehetetlen a szokásos módon végezni. Nincs mellpáncélja, amelynek szegecseit le lehetne szedni, és a koponyáját se lehet fölfelé vagy előre fordítani. Ehelyett a mesterséges test különböző részeit egy mikromágneses tér vonala mentén kell összerakni. Megfelelő nyomásra karjának, fejének, az egész testének kétfelé kell válnia, ellentétes nyomásra pedig a részeknek megint össze kell illeszkedniük.

– A rendőrfőnök hol van? – motyogta Baley a szégyentől vérvörösen.

– Sürgős ügyei elszólították – válaszolta dr. Fastolfe. – Magam is biztattam, hogy csak menjen. Megígértem, hogy mi majd gondját viseljük önnek.

– Már nagyszerűen gondomat viselték, köszönöm szépen – morogta Baley. – Azt hiszem, az együttműködésünknek ezzel vége.

Fölállt, kinyújtóztatta fáradt tagjait. Hirtelen nagyon öregnek érezte magát. Túl öregnek ahhoz, hogy mindent elölről kezdjen. Nem kellett nagy éleslátás hozzá, hogy megjósolja jövőjét.

A rendőrfőnök félig ijedt lesz, félig dühös. Sápadtan szembenéz Baleyvel, tizenöt másodpercenként lekapja és megtörölgeti a szemüvegét. Halk hangon (Julius Enderby úgyszólván sosem kiabál) apróra elmagyarázza neki, hogy az űrlakók halálosan megsértődtek.

– Az űrlakókkal nem beszélhetsz így, Lije. Ezt nem tűrik. – Baley egész tisztán hallotta Enderby hangját, összes mellékzöngéivel együtt. – Én figyelmeztettelek. El se lehet mondani, milyen bajt csináltál. Persze, én megértelek. Tudom, mi volt a szándékod. Ha földiekkel álltál volna szemben, egészen másképp festene a dolog. Akkor én is azt mondtam volna, próbáld meg, vállald a kockázatot. Füstöld ki őket. De űrlakókkal! Szólhattál volna nekem, Lije. Kikérhetted volna a tanácsomat. Én ismerem őket. Kívülről-belülről.

És ő mit válaszolhat erre? Hogy épp Enderbynek nem szólhatott? Hogy a terve rettenetesen kockázatos volt, Enderby pedig rettenetesen óvatos ember? Hogy maga Enderby hangsúlyozta, milyen nagy veszéllyel járna a kifejezett kudarc vagy a rosszfajta siker? Hogy a lefokozási folyamat elhárításának egyetlen módja az volt, ha bebizonyítja, hogy maguk az űrlakók követték el a bűntettet?… De erre Enderby így felel majd:

– Jelentést kell készítenem az esetről, Lije. Mindenféle megtorló intézkedések fognak következni. Én ismerem az űrlakókat. Az lesz a kívánságuk, hogy vegyük ki a kezedből az ügyet, és mi ennek a kívánságnak kénytelenek leszünk eleget tenni. Ezt, ugye, magad is belátod? Igyekezni fogok minél könnyebbé tenni számodra. Erre számíthatsz. Fedezlek, Lije, amennyire tőlem telik.

Baley tudta, hogy így lesz. A rendőrfőnök fedezi majd, de csak amennyire tőle telik. És ez addig már nem fog terjedni, hogy az amúgy is mérges polgármestert még tovább bőszítse. És a polgármester hangját is hallotta:

– A fene egye meg, Enderby, hát ez meg micsoda? Velem miért nem beszélted meg a dolgot? Hát ki vezeti a City ügyeit? Hogy lehetett beengedni egy illetéktelen robotot a Citybe? És mi a fészkes fenét művelt ez a Baley?…

És ha arra kerül a sor, hogy a rendőrfőnöknek a maga és az ő hivatali pályafutása között kell választania, akkor ugyan mit várhat? Semmi esetre se hibáztathatja Enderbyt.

A legkevesebb, amit várhat, a lefokozás, és ez önmagában is épp elég nagy baj. A modern cityk minden lakójuknak, még a teljesen lefokozottaknak is biztosítják a puszta megélhetés lehetőségét. De hogy ez a lehetőség milyen szűkös, azt Baley túlságosan is jól tudta.

A beosztással járó kedvezmények hozzák magukkal az apró örömöket: itt kényelmesebb ülőhelyet, ott egy szebb darab húst, másutt rövidebb sorbaállást. A filozofikus lélek számára mindezeknek a megszerzése aligha ér meg nagyobb fáradságot.

Csakhogy bármily filozofikus lélek legyen is valaki, az egyszer megszerzett kedvezményekről nem könnyen mond le. Ez a dolog lényege.

Milyen parányi többletkényelmet jelent a lakásban üzembe helyezett mosdó, ha valaki harminc esztendőn át megszokta, hogy gondolkodás nélkül, automatikusan a közös mosdóhelyiséget használja? Még arra se jó, hogy az ember a „rangját” igazolja vele, hiszen a ranggal való kérkedés a legnagyobb modortalanságnak számít. És mégis, ha a mosdót üzemen kívül kellene helyezni, milyen kibírhatatlanul megalázó érzés fogná el az embert, valahányszor a közösbe megy! Milyen sóvárogva gondolna vissza arra az időre, amikor a hálószobájában borotválkozhatott!

A modern politikai írók berkeiben divattá vált fensőbbséges rosszallással tekinteni vissza a hajdan volt idők „anyagiasságára”, amikor a gazdasági élet a pénzen alapult. A létért való küzdelem, mondogatják, kegyetlen versengés volt. Az örökös „kápé-hajhászás” okozta feszültségek miatt semmiféle igazán összeforrt társadalom nem jöhetett létre. (A tudósok a „kápé” szót különféleképpen magyarázták, de jelentését illetően végeredményben nincs köztük véleménykülönbség.)

Ezzel szemben ugyanezek a körök a modern „civizmust” rendkívüli dicséretekkel halmozzák el gazdaságossága és felvilágosultsága miatt.

Lehet, hogy igazuk van. Akadnak mind a romantikus, mind a ponyvastílus hagyományai szerint íródott történelmi regények, a konzervatívok pedig azt hangoztatják, hogy az úgynevezett „anyagiasság” az individuum és az egyéni kezdeményezés forrása volt.

Baley ebben a kérdésben nem foglalt állást, de most keservében azon tűnődött, vajon az emberek harcoltak-e valaha olyan könyörtelenül azért a „kápé”-ért, akármi volt is az, vagy nagyobb csapásnak érezték-e az elvesztését, mint ahogy ma a Citylakók küzdenek azért, nehogy elveszítsék jogukat a vasárnap esti csirkecombra – egy hajdan eleven szárnyas valódi húsára.

Nem is annyira rólam van szó, gondolta. Sokkal inkább Jessie-ről és Benről.

Tűnődéséből dr. Fastolfe hangja rázta fel:

– Hall engem, Mr. Baley?

Baley hunyorogva nézett rá.

– Tessék? – kérdezte. Vajon mióta áll itt, akár valami sóbálvány?

– Foglaljon helyet, uram. Most, hogy már eloszlattuk aggodalmait, talán érdekelnék azok a filmek, amelyeket a bűntett színhelyéről és a gyilkosságot közvetlenül követő eseményekről készítettünk.

– Nem, köszönöm. Dolgom van a Cityben.

– De hát a dr. Sarton-ügy csak előbbre való.

– Nekem nem. Ebben az ügyben, azt hiszem, az én szerepem már véget ért. – Hirtelen vad düh fogta el. – Ördög és pokol, ha ön ilyen könnyen bizonyítani tudta, hogy R. Daneel tényleg robot, miért nem tette meg rögtön?! Miért csinált belőle ilyen komédiát?

– Kedves Mr. Baley, engem nagyon érdekeltek az ön következtetései. Ami pedig azt illeti, hogy ebben az ügyben már nincs szerepe, abban kételkedem. Mielőtt a rendőrfőnök elment, igen határozottan megkértem, hogy ön folytassa tovább a nyomozást. És meg vagyok győződve róla, hogy hozzá is járul.

– Baley – nem teljesen szabad akaratából – leült.

– És ezt mért tette? – kérdezte hevesen.

Dr. Fastolfe ismét keresztbe rakta a lábát, és felsóhajtott.

– Mr. Baley, én általában kétféle City-lakóval szoktam találkozni: lázongókkal és politikusokkal. Az ön rendőrfőnöke hasznos számunkra, de ő diplomata. Azt mondja nekünk, amit hallani szeretnénk. Kellemeskedik nekünk, ugye érti, mit akarok ezzel mondani? Ön pedig idejön, minden teketória nélkül szörnyű bűnökkel vádol minket, és megkísérli igazolni álláspontját. Bevallom, élveztem. És reményekre jogosító fejleménynek tartom.

– Mit remél tőle? – kérdezte Baley gúnyosan.

– Elég sokat. Önnel őszintén tudok tárgyalni. Tegnap este, Mr. Baley, R. Daneel leárnyékolt szubéteren jelentést tett nekem. Egyes, önre vonatkozó közléseit igen érdekesnek találtam. Például azt, amit a lakásában levő könyvfilmek jellegéről mondott.

– Mi volt bennük az érdekes?

– Jelentős részük történelmi és régészeti témájú. Ebből pedig az látszik, hogy önt érdekli az emberi társadalom, és bizonyos mértékig ismeri a fejlődését.

– Szabadidejében még egy rendőrségi embernek is joga van könyvfilmekkel foglalkoznia, ha kedve tartja.

– Persze. De nekem az tetszik, hogy ön milyen képanyagot választott ki. Ez megkönnyíti a szándékaim végrehajtását. Ugyanis szeretném, vagy legalábbis megkísérlem megvilágítani ön előtt a külső világbeli ember elzárkózásának okait. Mi itt élünk az Űrvárosunkban, nem megyünk be a Citybe, önökkel, City-lakókkal csak igen szigorúan korlátozott formák között érintkezünk. Szabad levegőt szívunk, de ilyenkor szűrőt hordunk. Most is szűrő van az orrlyukaimban, a kezemen kesztyű, és azzal a szilárd elhatározással ülök itt, hogy lehetőleg nem megyek közel önhöz. Mit gondol, miért?

– Nincs értelme találgatni – válaszolta Baley. Hadd beszéljen most ő, mondta magában.

– Ha úgy gondolkozna, mint sok társa, azt válaszolná, hogy mindezt azért tesszük, mert lenézzük a földieket, és félünk, hogy ha az árnyékuk ránk esik, elveszítjük társadalmi rangunkat. Ez tévedés. Az igazi válasz valójában kézenfekvő. Az orvosi vizsgálatot, amelyen ön is átesett, meg a tisztálkodási műveleteket nem szabad valamiféle szertartásnak tekinteni. A szükség követeli meg.

– A betegségek?

– Igen, a betegségek. A földiek, kedves Mr. Baley, akik a Külső Világokat gyarmatosították, az itthoni baktériumoktól és vírusoktól teljesen mentes bolygókon találták magukat. Igaz, hoztak magukkal bacilusokat, de elhozták a legfrissebb orvosi és mikrobiológiai módszereket is. Így azután csak a mikroorganizmusok kicsiny hadával kellett megbirkózniuk, közvetítő bacilusgazdákkal nem. Nem voltak sem moszkitók, hogy maláriát, sem kullancsok, hogy szkisztoszomiáziszt[24] terjesszenek. A betegségközvetítőket kiirtották, a szimbiotikus baktériumok tenyészetét viszont megengedték. Így azután az űrlakó világokon megszűntek a betegségek. Természetesen ahogy múlt az idő, a bevándorolni kívánó földiekkel szemben mind szigorúbb követelményeket támasztottak, hiszen a Külső Világok egyre kevésbé tudtak megbarátkozni a betegségek esetleges behurcolásának gondolatával.

– Ön még soha életében nem volt beteg, dr. Fastolfe?

– Élősdiek okozta betegségem még nem volt, Mr. Baley. Persze az olyasféle elkorcsosulási betegségeknek, mint mondjuk az érelmeszesedés, mi is ki vagyunk téve, de az a fajta bajom például, amit önök náthának hívnak, még sose volt. Ha egyszer megkapnám, könnyen rámehetnék, mert az én szervezetem az ilyesmivel szemben egyáltalán nem ellenállóképes. Mi, amikor idejöttünk, súlyos kockázatot vállaltunk. A Föld tele van mindenféle betegségekkel, amelyekkel szemben nekünk nincsenek védelmi, jobban mondva természetes védelmi eszközeink. Ön is, mondhatni, valamennyi ismert betegség baktériumát magával hurcolja. Persze ennek nincs tudatában, hiszen szervezete az évek során át kifejlesztett ellenanyagokkal úgyszólván mindig semlegesíti ezeket a baktériumokat. De az én szervezetemben nincsenek ilyen ellenanyagok. Ne csodálkozzék hát, ha óvakodom közel menni önhöz. Higgye el nekem, Mr. Baley, pusztán az önvédelem kényszerít erre.

– De ha így áll a dolog – kérdezte Baley –, miért nem tárják fel a Citylakók elő ezeket a tényeket? Miért nem mondják meg, hogy ez nem valamiféle finnyásság, hanem védekezés a nagyon is valóságos fizikai veszéllyel szemben?

– Mi kevesen vagyunk, Mr. Baley, amellett mint idegeneket úgyse nagyon szeretnek bennünket. Biztonságunkat tehát inkább arra a meglehetősen ingatag nimbuszra építjük, hogy felsőbbrendű lények vagyunk. Nem áshatjuk alá tekintélyünket azzal, hogy bevalljuk, félünk a földlakók közelébe menni. Legalábbis addig nem, amíg nem teremtünk jobb kapcsolatot a föld-és űrlakók között.

– A jelenlegi adottságok mellett ezt nem lehet megteremteni. Éppen a feltételezett felsőbbrendűség miatt gyűlöljük… gyűlölik önöket.

– Ez a dilemma valóban fennáll. Ne higgye, hogy mi ezzel nem vagyunk tisztában.

– Legalább a rendőrfőnök tud ezekről a dolgokról?

– Ilyen nyíltan, mint most önnek, sose mondtuk meg neki. De valószínűleg magátol is rájött, hányadán állnak a dolgok. Hiszen elég intelligens ember.

– Ha rájött, nekem is megmondhatta volna – jegyezte meg Baley. Fastolfe a homlokát ráncolta.

– Mert ebben az esetben, ugye, nem tételezte volna fel R. Daneelről, hogy űrlakó.

Baley vállat vont, mintegy elvetve a témát. De Fastolfe tovább folytatta fejtegetéseit:

– Ez tehát a való helyzet. Mert ha figyelmen kívül hagyjuk is a lélektani nehézségeket, a lárma és a tömeg ijesztő hatását, akkor is fennáll a tény, hogy űrlakónak a Citybe belépni a halálos ítélettel egyenértékű. Ezért kezdeményezte dr. Sarton emberszerű robotok gyártását. Ezeket amolyan pótembereknek szántuk, akik helyettünk mennek be a Citybe…

– Tudom. Ezt R. Daneel már elmagyarázta.

– És ön helyteleníti ezt a tervet?

– Nézze, kérem, ha már ilyen őszintén beszélünk egymással, hadd tegyek fel önnek minden kertelés nélkül egy kérdést. Miért jöttek önök, űrlakók egyáltalán ide a Földre? Miért nem hagynak bennünket békében?

Fastolfe szemmel láthatóan meglepődött.

– Hát ön elégedett a földi életviszonyokkal?

– Úgy-ahogy megvagyunk.

– Helyes, de meddig tarthat ez így? A Föld népessége egyre szaporodik, a rendelkezésre álló kalóriamennyiség csak egyre nagyobb erőfeszítések árán fedezi szükségleteket. A Föld egy zsákutca, jóember!

– Úgy-ahogy megvagyunk – ismételte makacsul Baley.

– Inkább éppen hogy! Egy akkora városnak, mint New York, minden energiája arra kell fordítania, hogy vizet hozzon be, és eltávolítsa a szemetet. Az atomerőművek üzemeltetéséhez elengedhetetlen urániumkészleteket már a Naprendszer többi bolygóiról is csak nagy nehezen tudják beszerezni, amellett a szükséglet állandóan fokozódik. A City léte minden pillanatban azon áll vagy bukik, hogy megérkeznek-e az élesztőmedencékbe a fapép-, a hidroponikus telepekre pedig az ásványszállítmányok. Még a levegőt is szünet nélkül cirkuláltatni kell. Az egyensúlyi helyzet száz szempontból is rendkívül kényes, és évről évre kényesebb lesz.

– Mi történnék New Yorkkal, ha csak egyetlen órára megszakadna az anyagok roppant méretű be-és kiáramlása?

– Ilyesmi még sose fordult elő.

– Ez azonban nem nyújt semmiféle biztosítékot a jövőre. A primitív időkben az egyes népességi gócpontok lényegében önellátók voltak, a környező gazdaságok termékeiből éltek. Csak valamilyen közvetlen katasztrófa: árvíz, járvány vagy rossz termés veszélyeztette létüket. A gócpontok növekedése és technikai fejlődése következtében a helyi katasztrófákat a távolabbi gócoktól kapott segítséggel le lehetett küzdeni, de persze azon az áron, hogy már a nagyobb területi egységek is kölcsönös függőségbe kerültek egymással. Hajdan még a legnagyobb nyílt városok is legalább egy hétig elélhettek a fölraktározott élelemből és egyéb tartalékokból. Amikor New Yorkból city lett, még egy napig megélhetett volna saját erejéből. Ma már egy óráig sem élhetne meg. Egy olyan szerencsétlenség, amely tízezer évvel ezelőtt kellemetlen, ezer évvel ezelőtt már komoly, száz évvel ezelőtt pedig veszélyes lett volna, ma kétségtelenül végzetes következményekkel járna.

Baley türelmetlenül izgett-mozgott székében.

– Mindezt már hallottam – jegyezte meg. – A konzervatívok is fel akarják számolni a cityket. Hogy térjünk vissza a természethez és a talajműveléshez. Szerintem őrültek: ilyet mi nem tehetünk. Túlságosan sokan vagyunk, és különben se forgathatjuk vissza a történelem kerekét, csak előre. Persze ha a Külső Világokra való bevándorlást nem korlátoznák…

– De most már tudja, miért kell korlátozni.

– Hát akkor mitévők legyünk? Ön egy kimerült vezetékből próbál energiát kicsikarni.

– Miért ne vándorolnának ki új bolygókra? A Galaxisnak százmilliárd csillaga van. A becslések szerint ezek közül százmillió lakható vagy azzá változtatható.

– Nevetséges ötlet.

– De miért? – kérdezte dr. Fastolfe szenvedélyesen. – Miért volna nevetséges ötlet? Hiszen a múltban nem egy bolygót telepítettek be. Az ötven Külső Világból több mint harmincat, köztük az én hazámat, az Aurorát is. Mi állja útját a további betelepítésnek?

– Hát…

– Ugye, nem tud rá válaszolni? Hadd jegyezzem meg, hogy ha valami útját állja, az nem egyéb, mint a földi city-kultúra kialakulása. A cityket megelőző korban az élet nem volt annyira korlátok közé szorítva, hogy az emberek ne tudtak volna a Földtől elszakadni és egy szűz világban mindent elölről kezdeni. És meg is tették harmincszor egymás után. De most úgy dédelgetik magukat, úgy bezárkóztak ezekbe az acélbarlang-börtönökbe, hogy többé nem képesek kikecmeregni belőlük. Ön, Mr. Baley, még azt is elképzelhetetlennek tartja, hogy egy Citylakó a nyílt térségen átvágva behatoljon az Űrvárosba. Egy új bolygóra való utazás pedig az ön szemében képtelenség a négyzeten. A „civizmus” megrontja a Földet, uram.

– Na és? – vágta rá dühösen Baley. – Ezért ne fájjon az önök feje! Ez a mi problémánk. Majd mi megoldjuk. És ha nem, akkor is legalább a magunk választotta úton megyünk a pokolba.

– Szóval inkább választják a maguk útját a pokolba, mint a másokét a mennyországba? De megértem az érzelmeit. Tudom, nem kellemes egy idegen ember prédikálását hallgatni. Pedig látja, én azt szeretném, ha önök prédikálnának nekünk, mert mi is egy ehhez hasonló problémával küszködünk.

– Túlnépesedéssel? – Baley rosszindulatúan mosolygott.

– Nem azonos, csak hasonló problémáról van szó. Mi a népesség hiányával küszködünk. Mit gondol, milyen idős vagyok én?

A földlakó egy pillanatig gondolkozott, aztán csak azért is öregebbnek becsülte:

– Hatvannak mondanám.

– Százhatvannak kellene mondania.

– Micsoda?!

– Sőt hogy pontos legyek, a százhatvanharmadikban járok. És ne gondolja, hogy ez valami számítási trükk. Földi években számolok. Ha szerencsés vagyok, ha vigyázok magamra, és főképp ha nem szedek össze a Földön valamilyen betegséget, még egyszer ennyi ideig elélhetek. Az Aurorán akadtak olyanok, akik több mint háromszázötven évig éltek. Amellett az életkor egyre hosszabbodik.

Baley R. Daneelre pillantott (aki az egész beszélgetést néma csöndbe burkolózva hallgatta), mintha tőle várna igazolást Fastolfe szavaira.

– Hát ez hogy lehet? – kérdezte.

– Népességhiánnyal küszködő társadalmakban természetes, hogy igen beható kutatásokat végeznek a gerontológia terén, vagyis tanulmányozzák az öregedés folyamatát. Az önök világában az élettartam meghosszabbodása egyenesen katasztrofális következményekkel járna. Önök nem engedhetik meg maguknak az ebből származó további népességszaporulatot. De az Aurorán még a háromszáz évesek számára is van hely. Ezért aztán a hosszú élet két-háromszorosan értékes. Ha ön ma meghalna, talán negyven évet veszítene el, vagy tán még annyit se. De ha én ma meghalok, százötven vagy még több évet vesztek. Következésképpen egy olyan világban, mint a miénk, az egyén élete elsőrendű fontosságú. Nálunk alacsony a születési arányszám, és a népességszaporulat szigorú ellenőrzés alatt áll. Olyan meghatározott robotember arányt tartunk fenn, amely az egyén számára a lehető legnagyobb kényelmet biztosítja. Logikus tehát, hogy a fejlődő gyermekeket fizikai és szellemi fogyatékosságok szempontjából igen alapos vizsgálatnak vetik alá, és ekkor dől el, hogy megengedhető-e az emberré érésük.

– Csak nem azt akarja mondani – vágott közbe Baley –, hogy megölik őket, ha nem…

– Ha nem ütik meg a mércét. Persze teljesen fájdalommentesen, erről biztosíthatom. Tudom, hogy ez megbotránkoztatja önt, éppúgy, mint ahogy a Citylakók ellenőrzés nélküli szaporodása megbotránkoztat bennünket.

– Nálunk is van születésszabályozás, dr. Fastolfe. Minden családnak csak bizonyos számú gyereket engedélyeznek.

– Igen – mosolygott elnézően Fastolfe –, de bizonyos számú bármilyen gyereket, és nem bizonyos számú tökéletesen egészségeset. És még így is sok a törvénytelen gyerek, a népesség tehát állandóan szaporodik.

– De ki ítélheti meg, hogy melyik gyerek maradjon életben?

– Ez meglehetősen bonyolult kérdés, nem lehet egy mondattal megválaszolni. Majd egyszer talán részletesebben elbeszélgetünk róla.

– Mi tehát az önök problémája? A szavaiból azt veszem ki, hogy meg van elégedve a saját társadalmával.

– Stabil. Ez a baj. Túlságosan stabil.

– Önnek, úgy látszik, semmi sincs ínyére. A mi társadalmunk, ön szerint, a káosz határán áll, a sajátja pedig túlságosan stabil.

– A túlságos stabilitás is lehet hiba. Két és fél évszázad óta a Külső Világok egyetlen bolygót se telepítettek be. És nincs is kilátás rá a jövőben. A mi életünk túlságosan hosszú, semhogy kockáztassuk, és túlságosan kényelmes, semhogy megváltoztassuk.

– Kétlem, hogy így volna, dr. Fastolfe. Ön is idejött a Földre. Megkockáztatta, hogy esetleg megbetegszik.

– Igaz. Akadnak köztünk is, akik úgy vélik, hogy az emberiség jövője megéri a hosszú élet esetleges elvesztését. De meg kell mondanom, sajnos nagyon kevés az ilyen ember.

– Értem. Most már közeledünk a témához. És az Űrváros mennyiben segíti elő a probléma megoldását?

– Robotokat próbálunk meghonosítani a Földön, amivel voltaképpen minden tőlünk telhetőt elkövetünk, hogy felborítsuk a City gazdasági életének egyensúlyát.

– És ezt nevezi ön segítségnek? – kérdezte Baley reszkető ajakkal. – Tehát önöknek az a kifejezett céljuk, hogy a Cityben egy sereg embert lefokozzanak, kirakjanak az állásából?

– Higgye el, hogy nem rosszindulatból vagy szívtelenségből tesszük. Ezekre az állásukból kirakott emberekre, ahogy ön nevezi őket, szükségünk van. Ők képeznék a telepesek jövendő gárdájának magját. Az önök Amerikáját olyan hajók fedezték fel, amelyeknek legénysége börtöntöltelékekből verbuválódott. Hát nem érti, hogy a City anyaméhében ezek az állásukból kirakott emberek halálra vannak ítélve? Nincs mit veszteniük, ha viszont elhagyják a Földet, rengeteget nyerhetnek.

– Csakhogy ez a módszer, úgy látszik, nem válik be.

– Valóban nem – ismerte be szomorúan dr. Fastolfe. – Valami hiba csúszott a számításunkba. A földiek ellenszenve a robotokkal szemben keresztezi terveinket. Holott épp ezek a robotok kísérnék el az embereket, simítanák el az alkalmazkodás kezdeti nehézségeit egy ismeretlen világban, teremtenék meg a letelepedés gyakorlati lehetőségét.

– De mire volna jó az egész? Hogy még több Külső Világ jöjjön létre?

– Nem. A Külső Világok megalapításakor a civizmus még nem terjedt el a Földön, még nem születtek meg a cityk. Az új kolóniákat olyan emberek fogják fölépíteni, akik a city-kultúrát és a C/Fe-kultúra csíráját viszik magukkal. Ily módon egy szintézis, egy hibrid kultúra jön majd létre. Ahogy most állnak a dolgok, a Föld társadalmi építménye a közeljövőben összeomlik, a Külső Világok pedig egy kissé távolabbi jövőben lehanyatlanak, elkorcsosulnak. De az új kolóniák új és egészséges társadalmakat képviselnének, amelyek mindkét kultúra előnyeit egyesítik. És az visszahatna a régebbi világokra, beleértve a Földet is, és így számunkra is megnyílna egy új élet lehetősége.

– Kétlem. Nagyon ködös ez az egész, dr. Fastolfe.

– Mint minden álom. De azért gondolkozzon rajta. – Az űrlakó hirtelen felállt. – Több időt töltöttem el önnel, mint amennyit eredetileg szándékoztam. Illetve, mint amennyit az orvosi előírásaink megengednek. Nem haragszik, ugye, ha mára befejezzük?

Baley és R. Daneel kilépett az épületből. Újból napfény hullt rájuk, csak most más szögből érkező és valamivel sárgább sugarak. Baley, bizonytalan érzésektől eltelve, azon töprengett, hogy talán egy más bolygón a napfény is más volna. Kevésbé éles, kevésbé átható. Elviselhetőbb.

Más bolygón? Ennek az elálló fülű, csúf űrlakónak az agyában furcsa gondolatok keringenek. Vajon amikor gyermekkorában az orvosok ott, az Aurorán megvizsgálták, nem merült fel bennük a kétely, hogy engedhetik-e felserdülni? Nem találták túlságosan rútnak? Vagy tán a külső nem tartozik a vizsgálati szempontok közé? Mely fokon válik a csúfság testi hibává, és milyen testi hibák…

De amikor kikerültek a napfényből, és benyitottak a mosdóhelyiséghez vezető első ajtón, Baley nem tudta megőrizni ezt a hangulatot.

Bosszankodva csóválta a fejét. Nevetséges az egész. A földlakókat kivándorlásra, új társadalmak létrehozására kényszeríteni! Sületlenség! Vajon mit akarnak ezek itt valójában?

Hiába töprengett rajta, nem tudta eldönteni.

A riadóautó lassan haladt velük az úttesten. Baleyt a való élet jelenségei fogták körül. Sugárpisztolya melegen, kellemesen nehezedett a csípőjére. És a City lármás, nyüzsgő életét ugyanilyen melegnek, ugyanilyen kellemesnek érezte.

Orrát enyhe, csípős szag ütötte meg.

A Citynek szaga van.

A hatalmas akna acélfalai közé bezsúfolt húszmillió emberre gondolt, és életében először szaglászta őket a szabad levegő által tisztára fürdetett orrlyukakkal.

Vajon egy más bolygón másképpen volna? – tűnődött. – Kevesebb ember – több és tisztább levegő?

De a City délutáni lármája ott harsogott körülöttük, a szag apránként elillant, s Baleyt szégyenkezés fogta el.

Lassan lenyomta a hajtórudat, és több irányított áramot adott. A riadóautó hirtelen felgyorsult, ahogy lekanyarodtak a néptelen autóútra.

– Daneel… – szólalt meg Baley.

– Tessék, Elijah.

– Dr. Fastolfe miért mondta el mindezt nekem?

– Valószínűleg a nyomozás fontosságáról akart meggyőzni, Elijah. Hogy nemcsak a gyilkosság rejtélyének megoldása a feladatunk, hanem az Űrváros és ezzel együtt az emberiség jövőjének a megmentése is.

– Szerintem többre jutott volna – jegyezte meg szárazon Baley –, ha hagyja, hogy megnézzem a gyilkosság helyszínét, és beszéljek azzal az emberrel, aki a holttestet fölfedezte.

– Nem hinném, hogy bármi újat találtál volna, Elijah. Mi már mindent tüzetesen megvizsgáltunk.

– Igazán? De semmit se találtatok. Se nyomot, se gyanúsítható személyt.

– Nem. Ebben igazad van. A rejtély megoldásának a Cityben kell lennie. Bár hogy egészen pontos legyek, volt egy gyanúsítottunk.

– Micsoda?! Erről eddig egy szót se szóltál.

– Nem tartottam szükségesnek, Elijah. Bizonyára te is világosan látod, hogy egyvalaki magától értetődően gyanús volt.

– Ki?

– Az a földlakó, aki a gyilkosság helyszínén volt. Julius Enderby rendőrfőnök.

TIZEDIK FEJEZET

A DETEKTÍV DÉLUTÁNJA

A riadóautó oldalt perdült, és közvetlenül az autóút sivár betonfala előtt állt meg. Amikor a motor zümmögése elhalt, sűrű csend támadt. Baley a mellette ülő robotra bámult.

– Mit mondasz? – kérdezte szinte érthetetlenül nyugodt hangon.

Hosszúnak tűnt az idő, amíg a válaszra várt. Fülét közben halk, magányosan rezgő hang ütötte meg, előbb kissé fokozódott, majd elült. Egy másik riadóautó lehetett, amely talán egymérföldnyi távolságban suhant el mellettük ismeretlen célja felé. De az is lehet, hogy egy tűzoltóautó sietett találkájára a lángokkal.

Baley agyának egyik rejtett zugában felmerült a gondolat, vajon van-e olyan ember, aki még ismeri a New York mélyén kígyózó összes autóutat. Az autóútrendszer sose ürül ki egészen, se nappal, se éjszaka, jóllehet bizonyára vannak egyes szakaszok, ahol évek óta teremtett lélek se jár. És ekkor hirtelen, megdöbbentő élességgel fölvillant emlékezetében egy novella, amelyet kamaszkorában látott.

A londoni autóutakról szólt, és elég békésen, egy gyilkossággal kezdődött. A gyilkos előre kiszemelt búvóhelye felé menekült, egy olyan autóút valamelyik szögletébe, amelynek porát egy évszázad óta nem verték fel emberi léptek. Ebben az elhagyatott zugban, gondolta, teljes biztonságban várakozhat, amíg felhagynak a kutatással.

De rossz irányba fordult, és ekkor, a tekergő folyosók csendjében őrült, istenkáromló esküvel megfogadta, hogy a Szentháromság és az összes szentek ellenére eléri rejtekhelyét.

Ettől a pillanattól kezdve csak ment, ment és ment. A végtelen labirintuson át elvándorolt a Csatorna melletti Brightontól Norwichig, majd Coventryből Canterburyig. Az egykori Anglia teljes délkeleti csücskén elterpeszkedő óriási city alatt szakadatlanul bolyongott a város egyik végétől a másikig. A ruhája ronggyá foszlott, a cipője már-már leszakadt lábáról, alig maradt jártányi ereje, de az nem hagyta el. Fáradt volt, rettenetesen fáradt, mégse tudott megállni. Csak vánszorgott egyre tovább, újabb és újabb téves fordulók felé.

Néha hallotta egy-egy elsuhanó kocsi zaját, a kocsik azonban mindig a szomszéd folyosón futottak, és bárhogy rohant is (mert addigra már szívesen feladta volna magát), mire odaért, már semmit se látott. Néha a távolban fölvillant előtte egy kijárat, amely a city nyüzsgő életébe, a szabad levegőre vezetett, de ahogy elindult felé, a fény egyre távolodott, mígnem egy fordulóban végképp kihunyt.

A londoniak a föld alatti folyosókon dolguk után járva időnként megpillantottak egy ködös figurát, amely némán feléjük sántikált, már-már átlátszó karját esdeklőn felemelte, a szája mozgott, de hang nem jött ki a torkából. És ahogy közeledett, egyszerre imbolyogni kezdett, aztán eltűnt.

Ez a történet az idők során bevonult a népmesék közé. A „bolygó londoni” az egész világon közismert fogalommá vált.

New York City mélyén Baley erre a történetre gondolt, és nyugtalanul fészkelődni kezdett.

R. Daneel most végre megszólalt, de olyan halkan, hogy szavának szinte visszhangja se volt.

– Kihallgathatnak bennünket – mondta.

– Itt lent? Ki van zárva. Szóval mi van a rendőrfőnökkel?

– A gyilkosság színhelyén tartózkodott, Elijah. Citylakó, és így mindenképpen gyanús volt.

– Volt? Vagy még most is az?

– Nem. Ártatlansága egykettőre beigazolódott. Először is nem volt nála sugárpisztoly. És nem is lehetett, hiszen a szokásos módon jött be az Űrvárosba. Ez egészen biztos. Márpedig a sugárpisztolyokat, mint tudod, minden körülmények között elveszik.

– És mondd csak, megtaláltátok ti egyáltalán a fegyvert, amellyel a gyilkosságot elkövették?

– Nem, Elijah. Az Űrvárosban az összes sugárpisztolyt ellenőriztük, és kiderült, hogy hetek óta egyikkel se tüzeltek. A sugártermekben végzett vizsgálatok erre cáfolhatatlan bizonyítékot szolgáltattak.

– Ezek szerint akárki követte is el a gyilkosságot, vagy olyan jól elrejtette a fegyvert, hogy…

– Az Űrvárosban sehol se rejthette el. Ott mindent tűvé tettünk.

– Csak megpróbálom végiggondolni az összes lehetőséget – vágta rá türelmetlenül Baley. – A gyilkos vagy elrejtette a fegyvert, vagy távozásakor magával vitte.

– Így van.

– Ha pedig te csak a második lehetőséget tartod elképzelhetőnek, akkor a rendőrfőnök tisztázva van.

– Igen. Persze azért óvatosságból cerebroanalizáltuk.

– Mit csináltatok?

– Cerebroanalízisen az élő agysejtek elektromágneses terének elemzését értem.

– Na és? – Baley még mindig nem értette. – Ebből mit lehet megtudni?

– Ez a vizsgálat az egyén vérmérsékleti és érzelmi alkatára ad felvilágosítást. Enderby rendőrfőnök cerebroanalíziséből kiderült, hogy képtelen olyasféle bűntettre, mint amilyen dr. Sarton meggyilkolása volt. Teljességgel képtelen.

– Persze – helyeselt Baley. – Nem az a típus. Ezt én is megmondhattam volna.

– Ilyesmit mégis jobb objektív vizsgálatokkal ellenőrizni. Természetesen a mieink is mind vonakodás nélkül alávetették magukat a cerebroanalízisnek.

– De közülük se bizonyult senki képesnek a gyilkosságra, igaz?

– Úgy van. Innét tudjuk, hogy a gyilkos feltétlenül Citylakó.

– Ezek szerint nincs is más teendőnk, mint hogy az egész Cityt alávessük ennek a ti ügyes kis vizsgálati módszereteknek.

– Ezzel nem sokra mennénk, Elijah. Hiszen alkatilag milliók lehetnek képesek egy ilyen bűntettre.

– Milliók – dörmögte Baley. Eszébe jutott a tömeg, amely annak idején a „koszos” űrlakókat szidalmazta, és a tegnap esti fenyegetőző, átkozódó csődület a cipőbolt előtt.

Szegény Julius, mondta magában, őt gyanúsították!

Szinte hallotta a rendőrfőnök hangját, ahogy leírta a holttest felfedezését követő eseményeket. „Szörnyű volt, szörnyű!” Nem csoda, hogy megdöbbenésében eltörte a szemüvegét. Nem csoda, hogy nem akart visszamenni az Űrvárosba. „Gyűlölöm őket” – mormolta a fogai között.

Szegény Julius. Aki „bánni tud” az űrlakókkal. Aki azért olyan rendkívül értékes a City számára, mert „jól kijön” az űrlakókkal. Vajon mennyire segítette elő ez a hiedelem gyors előmenetelét?

Nem csoda, hogy mindenáron őt akarta megbízni a nyomozással. A jó öreg lojális, titoktartó Baleyt. Az egyetemi cimborát. Aki tartani fogja a száját, ha bármit megtud erről a kis incidensről. Vajon hogy csinálják azt a cerebroanalízist? Óriási elektródákat, szorgos pantográfokat látott maga előtt, amint sorvezetőket csúsztatnak végig a diagrampapiroson, meg automatikus szabályozószerkezeteket, amelyek időnként egyet kattanva visszazökkennek a helyükre.

Szegény Julius. Ha olyan feldúlt lelkiállapotba került, mint amilyenre tulajdonképpen minden oka megvolt, akkor valószínűleg azt képzelte, pályafutásának befellegzett, és már látta is kényszerű leköszönőlevelét a polgármester kezében.

Idáig jutott, amikor a riadóautó bekanyarodott a városháza föld alatti folyosójára.

Baley 14.30-kor ért vissza íróasztalához. A rendőrfőnök nem volt benn a hivatalban. A vigyorgó R. Sammy nem tudta, hol van.

Baley gondolkodással töltötte idejét. Éhes volt, de ezzel most nem törődött. 15.20-kor R. Sammy az íróasztalához lépett.

– A rendőrfőnök visszaérkezett, Lije.

– Kösz.

Ez egyszer minden bosszúság nélkül hallgatta R. Sammyt. Hisz végül is bizonyos rokonságban áll R. Daneellel, és lehet-e olyasvalakire – vagy inkább -valamire – haragudni, mint R. Daneel? Baley azon töprengett, vajon milyen volna egy új bolygón egyenjogú emberekkel és robotokkal nekifogni egy city-kultúra felépítésének. Minden szenvedélytől mentesen latolgatta a lehetőséget.

Amikor Baley belépett, a rendőrfőnök valamiféle iratokat tanulmányozott, időnként megállva az olvasásban, hogy egy-egy megjegyzést firkáljon a margóra.

– Csinos kis bakot lőttél ott az Űrvárosban – kezdte.

Baley emlékezetében felrémlettek a nap eseményei. A szócsatája Fastolfe-fal… Hosszú arca gyászos kifejezést öltött.

– Nem tagadom, főnök. Bakot lőttem. Sajnálom.

Enderby fölnézett. Szemüvegén keresztül élénk pillantást vetett Baleyre.

– Nem érdekes – jelentette ki nagylelkűen. – Fastolfe, úgy látszik, nem orrolt meg miatta, hát spongyát rá. Ezek az űrlakók kiismerhetetlen népség. De nem érdemled meg a szerencsédet, Lije. Legközelebb beszéld meg velem a dolgot, mielőtt azokat a szubéterikus hősöket utánzod.

Baley bólintott. Úgy érezte, a kaland minden terhétől egyszeriben megszabadult. Pedig fene nagy stiklivel próbálkozott, és nem ütött be. Kissé csodálkozott, hogyan képes ennyire könnyen venni a kudarcot, de mégis így volt.

– Ide figyelj, főnök – mondta. – Szeretném, ha Daneel és én kaphatnánk egy kétszemélyes lakást. Nem viszem haza ma este.

– Mi ütött beléd?

– Kitudódott, hogy robot. Mondtam már, nem emlékszel? Lehet, hogy semmi se történik, de ha forrongás törne ki, nem akarom, hogy a családom a kellős közepébe kerüljön.

– Bolondság, Lije. Kivizsgáltattam az ügyet. Semmi efféle hír nem kering a városban.

– Jessie-nek valahol mégis hallania kellett róla, főnök.

– De akkor se terjesztik szervezetten. Nyoma sincs semmilyen veszélynek. Mióta otthagytam Fastolfe trimenzionálisát, állandóan ezt ellenőriztem. Ezért kapcsolódtam ki a tárgyalásból. Egyébként itt vannak a jelentések. Győződj meg magad a tényállásról. Itt van például Doris Gillard jelentése. Bejárt vagy egy tucat női mosdóhelyiséget a City különböző pontjain. Ismered Dorist: talpraesett lány. És semmit se hallott. Sehol semmit.

– De akkor hogy jutott el Jessie fülébe a hír?

– Erre is van magyarázat. R. Daneel nagy cirkuszt csinált ott a cipőboltban. Mondd, Lije, tényleg előkapta a pisztolyát, vagy te csak egy kissé felnagyítottad a dolgot?

– Tényleg előkapta. Sőt rájuk is emelte.

Enderby rendőrfőnök megcsóválta a fejét.

– Hát jól van. Úgy látszik, valaki fölismerte. Mármint azt, hogy robot.

– Álljon meg a menet! – fortyant fel Baley. – Azt nem lehet észrevenni rajta.

– Miért ne lehetne?

– Te észrevetted? Én nem.

– Ez nem bizonyít semmit. Mi nem vagyunk robotszakértők. Tegyük fel, hogy a tömegben volt egy technikus a westchesteri robotgyárból. Egy szakember. Olyan valaki, aki az egész életét robotok tervezésével és gyártásával tölti. És észrevesz R. Daneelen valami szokatlant. Elkezd töprengeni rajta. Esetleg elmondja gyanúját a feleségének. Az meg néhány ismerősének. De aztán elül az egész. Túlságosan valószínűtlen. Az emberek nem hiszik el. Csak épp eljut Jessie fülébe, mielőtt elülne.

– Lehet – jegyezte meg kétkedőn Baley. – De akkor is szeretnék kettőnk részére egy legénylakást.

A rendőrfőnök vállat vont, és felemelte a házitelefont.

– Csak a Q-27-es körzetben tudnak adni – mondta rövid szünet után. – Nem valami jó környék.

– Meg fog felelni.

– Egyébként most hol van R. Daneel?

– Az irattárban. Adatokat gyűjt a konzervatív agitátorokról.

– Úristen, hisz az milliószám akad!

– Tudom, de hát ez neki örömet szerez…

Baley már csaknem az ajtónál volt, amikor megfordult, és inkább ösztönétől hajtva megkérdezte:

– Mondd, főnök, beszélt veled dr. Sarton valaha az Űrváros terveiről? Mármint a C/Fe-kultúra meghonosításáról?

– Miről?

– A robotok meghonosításáról.

– Egyszer-másszor. – A rendőrfőnök hangjából nem érződött ki különösebb érdeklődés.

– Elmondta neked valaha, hogy miféle cél vezeti ebben az Űrvárost?

– Hát, az egészségügyi helyzet megjavítása meg az életszínvonal emelése. A szokott szöveg. Nem túlságosan meggyőző. Persze én azért úgy tettem, mintha egyetértenék vele. Bólogattam és a többi. Mi egyebet tehettem volna? Legjobb, ha a kedvükben járunk, és reméljük, hogy az ésszerűség határain belül maradnak az ötleteikkel. Talán egy szép napon…

Baley várt, de a rendőrfőnök nem rukkolt ki vele, hogy mit hozhat az a szép nap.

– És beszélt neked valaha kivándorlásról?

– Kivándorlásról? Hogy földlakókat engedjenek be a Külső Világokba? Az olyan csoda volna, mintha gyémánt kisbolygót találnának a Szaturnusz gyűrűjében.

– Én új bolygókra való kivándorlásról beszélek.

A rendőrfőnök erre már csak egy hitetlenkedő pillantással válaszolt. Baley egy ideig morfondírozott, majd hirtelen nyerseséggel kivágta:

– És mi az a cerebroanalízis, főnök? Erről hallottál valaha?

A rendőrfőnök kerek arcára nem ültek ki ráncok, és egyetlen szempillája se rezdült.

– Nem. Mi az? – kérdezte nyugodt hangon.

– Én se tudom. Csak néhány elejtett szót hallottam róla.

Kiment a szobából, és íróasztala mellett tovább törte a fejét. A rendőrfőnök nem lehet ennyire jó színész. Akkor pedig…

16.05-kor Baley fölhívta Jessie-t, és megmondta neki, hogy ma este, sőt valószínűleg még néhány napig nem megy haza. Ezek után elég sokáig tartott, amíg sikerült befejeznie a beszélgetést.

– Valami baj van, Lije? Veszély fenyeget?

– A rendőrök mindig ki vannak téve bizonyos veszélyeknek, magyarázta könnyed hangon.

De ez nem nyugtatta meg az asszonyt.

– Hol fogsz lakni? Nem mondta meg neki.

– Ha nem akarsz egyedül maradni, menj át az anyádhoz – biztatta. Ezzel hirtelen letette a kagylót, mert minden további szó úgyis hiábavaló lett volna.

16.20-kor felhívta Washingtont. Bizonyos időbe telt, míg elérte azt az embert, akivel beszélni akart, és csaknem ugyanannyi időbe, amíg rávette, hogy másnap repüljön New Yorkba. 16.40 volt, mire sikerült neki. 16.55-kor a rendőrfőnök távozóban bizonytalan mosolyt küldött felé. A nappali műszak egy tömegben távozott. Ugyanakkor beáramlott az esti és az éjszakai ügyeletesek kevésbé népes csapata, és a meglepetés különféle hangnemeiben köszöntek oda Baleynek.

Aztán R. Daneel jelent meg íróasztalánál egy aktacsomóval.

– Ez mi? – kérdezte Baley.

– Azoknak a férfiaknak és nőknek a listája, akik esetleg valamilyen konzervatív szervezethez tartoznak.

– Hány név szerepel a listán?

– Több mint egymillió – felelte R. Daneel. – És ez csak egy részük.

– És te valamennyinek ellenőrizni akarod a tevékenységét?

– Ez nyilvánvalóan kivihetetlen volna, Elijah.

– Tudod, Daneel, egy vagy más tekintetben úgyszólván minden földlakó konzervatív. A rendőrfőnök is, Jessie is, jómagam is. Itt van például a rendőrfőnök… – Már a nyelve hegyén volt a „szemüveg” szó, amikor eszébe jutott, hogy a földlakóknak mégiscsak össze kell tartaniuk, és hogy a rendőrfőnök tekintélyét – és mondhatni tekintetét – meg kell őriznie. Ezért, meglehetősen sután, „szemdíszt” mondott.

– Igen – válaszolta a robot. – Ezt már én is észrevettem, de azt gondoltam, talán tapintatlanság beszélni róla. Más Citylakókon nem láttam ilyen díszt.

– Nagyon régimódi dolog.

– És van valamilyen határozott célja?

Baley hirtelen másra terelte a szót:

– Hogy szedted össze ezt a listát?

– Egy géppel. Úgy látszik, csak be kell állítani egy bizonyosfajta vétségre, és a többit elvégzi magától. Kigyűjtöttem vele az utóbbi huszonöt évben előfordult összes olyan csendháborítási esetet, amely robotokkal állt összefüggésben. Egy másik géppel pedig kigyűjtöttem az ugyanezen időszakban megjelent összes citybeli újságból mindazoknak a nevét, akik robotokra és űrlakókra becsmérlő nyilatkozatokat tettek. Egyenesen csodálatos, mit lehet elvégezni három óra alatt. Még az időközben meghaltak nevét is kiszűrte a gép a listából.

– És ezt te csodálatosnak tartod? Hát a Külső Világokon nincsenek számítógépek?

– Hogyne volnának. Sokféle. Sőt igen tökéletesek. De mégse ilyen nagy teljesítményűek és sokrétűek, mint az itteniek. Ne felejtsd el, hogy még a legnagyobb Külső Világnak sincs annyi lakója, mint a Citynek, ezért ilyen rendkívül nagy teljesítményű gépekre ott nincs szükség.

– Te voltál már az Aurorán? – tudakolta Baley.

– Nem – felelte R. Daneel. – Engem itt a Földön szereltek össze.

– Hát akkor honnét tudod, milyenek az űrlakók számítógépei?

– Ez kézenfekvő, Elijah kollégám. Az én adattáram a néhai dr. Sarton ismeretein alapul. És elhiheted nekem, hogy igen bő anyagot tartalmaz a Külső Világokra vonatkozóan.

– Értem. Tudsz te enni, Daneel?

– Atommeghajtású vagyok. Azt hittem, ezt tudod.

– Ezzel teljesen tisztában vagyok. Nem azt kérdeztem, hogy kell-e enned, hanem hogy tudsz-e? Hogy képes vagy-e ételt venni a szádba, megrágni és lenyelni. Szerintem ez igen fontos körülmény, ha embernek akarod kiadni magadat.

– Értem, mit akarsz mondani. Igen, végre tudom hajtani a rágás és nyelés mechanikai műveleteit. A teljesítőképességem persze meglehetősen korlátozott, és előbb-utóbb el kell távolítanom a bevitt anyagot abból, amit a gyomromnak nevezhetnél.

– Helyes. Majd éjjel, a szobánk csendjében kihányhatod, vagy azt teheted, ami épp a módszered. A lényeg az, hogy megéheztem. Még nem ebédeltem, a fene egye meg és szeretném, ha velem lennél, amíg eszem. Viszont ha csak ott ülsz, és nem eszel, ezzel felhívod magadra a figyelmet. Tehát csak azt akartam hallani, hogy tudsz-e enni. Gyerünk!

Szerte a Cityben egyforma körzeti étkezők voltak. Mi több: Baley különféle hivatalos ügyekben járt már Washingtonban, Torontóban, Los Angelesben, Londonban és Budapesten, és ott is ugyanilyen étkezőket látott. Hajdan bizonyára nem így volt, hiszen akkor nyelv és étrend szempontjából voltak bizonyos különbségek. De manapság ugyanazokat az élesztőtermékeket kapni Sanghajtól Taskentig, Winnipegtől Buenos Airesig, és az angol nyelv valószínűleg nem Shakespeare vagy Churchill „angolsága”, hanem az a végső keverék nyelv, amelyet az összes földrészen, sőt kisebb módosulásokkal a Külső Világokon is beszélnek.

De a nyelv és az étrend mellett még más, fontosabb hasonlatosságokat is lehet tapasztalni. Az étkezőket mindig valami sajátságos, meghatározhatatlan, de felettébb jellegzetes illat lengi körül. A várakozók hármas sora lassan húzódik befelé, az ajtónál összeszűkül, majd szétválik jobb, bal és középső sorra. A helyiséget mindenütt egyformán betölti a beszélgető, járkáló emberek lármája és a műanyaghoz ütköző műanyag éles csattogása. Mindenütt egyformán csillog a fényesre csiszolt műfa, villognak a poharak a hosszú asztalokon, és a levegő kissé gőzös.

Baleyék lassan haladtak előre, ahogy a sor befelé nyomakodott (akármennyire igyekeztek is széthúzni az ebédidőket, óhatatlanul legalább tíz percig kellett várakozni). A detektív egyszerre kíváncsian hátrafordult R. Daneelhez.

– Tudsz te mosolyogni?

R. Daneel eddig hűvös érdeklődéssel nézegette az étkező belsejét.

– Mit mondasz, Elijah? – kérdezte most.

– Csak kíváncsi volnék, Daneel, hogy tudsz-e te mosolyogni – vetette oda Baley suttogó hangon.

R. Daneel elmosolyodott. A változás hirtelen volt és meglepő. Ajka felkunkorodott, és szája két sarkán a bőre ráncot vetett. De csak a szájával mosolygott, arcának többi része mozdulatlan maradt.

Baley megcsóválta a fejét.

– Ne fáradj, Daneel. Ezzel nem sokra mész.

Odajutottak a bejárathoz. Egyik sorbanálló a másik után dugta be ételérméjét a megfelelő résbe, hogy a készülék letapogathassa. Csitt-csatt, csitt-csatt.

Valaki kiszámította: egy zökkenésmentesen működő étkezőbe percenként kétszáz ember mehet be úgy, hogy valamennyiük érméjét alaposan megvizsgálhassák az étkező vagy az ebéd igénybevétele, valamint a fejadagok mértéke terén elkövethető visszaélések megakadályozására. És azt is kiszámították, milyen hosszú sort kíván a maximális teljesítőképesség, és mennyi idő megy veszendőbe, ha valakivel külön kell foglalkozni.

Következésképpen mindig kellemetlenséggel jár, ha megszakad ez az egyöntetű csitt-csatt, mert valaki – miként most Baley és R. Daneel – a kézi kiosztó ablakához lép, és a maga különleges engedélyét a szolgálatos hivatalnok orra alá dugja.

Jessie, aki mint egykori konyhafőnök-helyettes ismerte az üzem minden csínját-bínját, egyszer elmagyarázta férjének, mennyi baj származik ebből.

– Az egészet a feje tetejére állítja. Külön ellenőrzést igényel. Az összes többi körzeti konyhával egyeztetni kell az elszámolást, nehogy az egyensúly túlságosan felboruljon, ha érted, mit akarok ezzel mondani. Minden héten külön mérleget kell készíteni. Ha ebben valami hiba van, és túlfogyasztás mutatkozik, azt mindig rád kenik. Soha nem a kormány bűne, pedig ők osztogatják fűnek-fának a különleges engedélyeket. De ha nekünk egyszer azt kell mondanunk, hogy ennél az étkezésnél nincs szabad választék, a sorban állók tüstént morognak. Ez is mindig a pult mögött állók bűne.

Baley a legapróbb részletekig ismerte ezt a témát, és így teljesen megértette az ablaknál álló nő mérget lövellő pillantását. A nő sietősen feljegyzett néhány adatot: lakókörzet, foglalkozás, az étkező megváltoztatásának oka („hivatalos teendők” – Így szólt a valóban bosszantó, de ellentmondást nem tűrő magyarázat). Aztán határozott mozdulattal összehajtogatta a cédulát, és bedugta az egyik számítógépbe. A gép megragadta a papírt, befalta a tartalmát, megemésztette az adatokat.

A nő most R. Daneelhez fordult.

Baley ekkor kipakolt a legrosszabbal:

– A barátom nem Citylakó.

A nő immár le sem írható felháborodással nézett rájuk.

– A lakóhelyet kérem.

De Baley újból elébe vágott R. Daneelnek:

– Minden adatot a főkapitányság nevére kell kiállítani. A részletek feleslegesek. Hivatalos ügy.

A nő kinyújtotta a karját, maga elé csapott egy nyomtatványtömböt, jobb keze első két ujját gyakorlott mozdulattal rányomta, és fekete-fehér rejtjelekkel felírta a szükséges adatokat.

– Meddig fog itt enni? – tudakolta.

– További értesítésig – válaszolta Baley.

– Nyomja rá itt az ujját – mondta a nő, megfordítva a blankettát.

Baley némi aggodalommal figyelte, ahogy R. Daneel lenyomja csillogó körmökben végződő sima ujját. Remélem, nem felejtették el, hogy ujjlenyomat is van a világon, gondolta.

A nő elvette a blankettát, és berakta a könyökénél álló falánk masinába. Nem böffentett vissza semmit, vette tudomásul föllélegezve Baley.

A nő kis fémérméket adott nekik; élénkvörös színük jelezte „ideiglenes” voltukat.

– Nincs szabad választék – jegyezte meg. – Ezen a héten rosszul állunk. A DF asztalhoz üljenek.

Megindultak a DF asztal felé.

– Az a benyomásom – mondta R. Daneel –, hogy nálatok az emberek rendszeresen ilyen étkezőkben esznek.

– Igen. Persze idegen étkezőkben nem kellemes enni. Itt nincsenek ismerőseink. A saját étkezőnkben más a helyzet. Ott mindannyiunknak megvan a maga állandó helye. És az ember a családjával és a barátaival van együtt. Az étkezések, különösen a fiatalok számára, a nap fénypontjai. – Baley egy kurta pillanatig mosolyogva idézte vissza magában ifjúságát.

A DF asztal nyilvánvalóan a futóvendégek számára volt fenntartva. Akik már ott ültek, feszélyezetten bámultak tányérjukba, és nem szóltak egymáshoz. Leplezett irigységgel hallgatták a többi asztal nevetgélő népét.

Nincs rosszabb érzés, tűnődött Baley, mint idegen étkezőben enni. Legyen bármilyen szerény, bizonygatta a régi mondás, de legjobb az otthoni konyha. Ott még az étel is jobban ízlik, akárhogy esküdözzenek is a vegyészek, hogy miben sem különbözik attól, amit mondjuk Johannesburgban kapna az ember.

Leült az egyik székre, R. Daneel mellé telepedett.

– Nincs szabad választék – legyintett Baley –, így hát csak nyomd le azt a gombot, és várj türelemmel.

Két perc múlva az asztal lapján egy korong oldalt csusszant, és a helyén egy tányér emelkedett föl.

– Tört burgonya, erborhús mártással és sárgabarackkompót – jegyezte meg Baley. – Na, jól van.

A közvetlenül az asztal közepén végigfutó alacsony keresztléc előtt, egy mélyedésben most villa és két szelet élesztőkenyér bukkant fel.

– Megeheted az enyémet is, ha akarod – mondta halkan R. Daneel. Baley megbotránkozva nézett rá. De egy pillanat múlva észbe kapott.

– Ez illetlenség volna – motyogta. – Rajta, edd csak meg.

A detektív szaporán evett, de a nyugtalanságtól nem tudta igazán élvezni az ételt. Időnként óvatosan egy-egy pillantást vetett R. Daneelre. A robot szabályszerű – túlságosan szabályszerű! – szájmozdulatokkal evett. Nem volt egészen természetes.

Hát nem furcsa? Most, amikor Baley már biztosan tudta, hogy R. Daneel valóban robot, mindenféle apró-cseprő árulkodó jelet vett észre rajta. Például nyelés közben nem mozog az ádámcsutkája.

De már nem is bántotta. Kezd talán hozzászokni? Tegyük fel, hogy az emberiség egy másik bolygón új életet kezdene (miért kering szakadatlanul agyában ez a gondolat, mióta dr. Fastolfe beléültette?), tegyük fel, hogy például Bentley elhagyná a Földet. Elképzelhető, hogy szívesen dolgozna, élne együtt robotokkal? Miért is ne? Hisz az űrlakók is ezt teszik.

– Mondd, Elijah – szólalt meg R. Daneel –, nem illetlenség evés közben figyelni valakit?

– Ha kifejezetten bámulnak rád, akkor igen. Ezt a józan ész is így diktálja, nem gondolod? Senki se szereti, ha magánügyeibe mások beleütik az orrukat. A mindennapi beszélgetés persze teljesen helyénvaló, de bámulni valakit, amíg eszik, azt nem illik.

– Értem. De akkor mi lehet a magyarázata annak, hogy nyolc embert számoltam meg, akik figyelnek, erősen figyelnek minket?

Baley letette a villát. Körülnézett, mintha sóadagolót keresne.

– Én nem látok semmi szokatlant. – De hangjából hiányzott a meggyőződés. Az étkező tömeg az ő számára csak egy roppant, kaotikus gyülekezet volt. És amikor R. Daneel felé fordította rezzenetlen barna szemét, az a kényelmetlen gyanú ébredt benne, hogy nem is szemet lát, hanem valamilyen letapogató készüléket, amely a másodperc töredéke alatt a fényképezőgép pontosságával képes egész környezetét felmérni.

– Nekem pedig nincs semmi kétségem – válaszolta nyugodtan R. Daneel.

– És ha így volna? Tapintatlan viselkedés ugyan, de mire lehet ebből következtetni?

– Nem tudom, Elijah. Viszont lehet-e merő véletlen, hogy azok közül, akik figyelnek bennünket, hatan ott voltak tegnap este a cipőbolt előtti tömegben?

TIZENEGYEDIK FEJEZET

MENEKÜLÉS A SZALAGOKON

Baley ujjai görcsösen megfeszültek a villán.

– Biztos vagy benne? – kérdezte automatikusan, de alighogy kimondta, már rájött a kérdés felesleges voltára. Az ember nem kérdez meg egy számítógépet, hogy biztos-e az általa adott válasz helyességében, még akkor se, ha a számítógépnek történetesen keze-lába van.

– Egészen biztos – felelte R. Daneel.

Közel vannak hozzánk?

– Nem nagyon. Szétszórva ülnek.

– Akkor jól van. – Visszatért az ételhez, gépiesen szedte fel villájával a falatokat. Hosszú arcára kiültek a ráncok: agya lázasan dolgozott.

Tegyük fel, gondolta, hogy a tegnap esti cirkuszt robotellenes fanatikusok szervezték, tehát nem az a spontán dühkitörés volt, aminek látszott. Egy ilyen agitátorbanda tagjai között pedig könnyen lehetnek olyanok, akik megrögzött ellenszenvüktől vezérelve tanulmányozták is a robotokat. És egyikük talán rájött, hogy R. Daneel miféle szerzet. (A rendőrfőnök célzott is ilyesmire. A fene egye meg, ennek az embernek néha meglepően éles a szeme.)

A dolgok logikusan alakulnak. Ha feltételezzük, hogy tegnap este a körülmények megakadályozták a banda szervezett akcióját, ez még nem jelenti azt, hogy ne szőhessenek terveket a jövőre nézve. Ha felismerték, hogy R. Daneel robot, akkor bizonyára arra is rájöttek, hogy ő maga detektív. Egy olyan detektív pedig, aki épp egy humanoid robottal jár-kel, minden valószínűség szerint felelős szerepet tölt be a rendőrségen. (Baley utólagos bölcsességgel könnyen követte az érvelés fonalát.) Ebből következik, hogy kémeik (esetleg beépített ügynökeik) a városházán egykettőre felfedezték Baleyt, R. Daneelt vagy mindkettőjüket. És abban sincs semmi meglepő, hogy ez huszonnégy órán belül sikerült nekik. Sőt talán még hamarabb is felfedezték volna őket, ha Baley napjának jelentős részét nem az Űrvárosban és autóban tölti.

R. Daneel befejezte az étkezést. Csöndben várt, tökéletesen megformált keze könnyedén pihent az asztal sarkán.

– Nem volna jobb, ha tennénk valamit? – kérdezte végül.

– Itt az étkezőben biztonságban vagyunk – felelte Baley. – Ezt bízd csak rám, kérlek.

Óvatosan körülnézett, és olyan érzése támadt, mintha most látna életében először egy ilyen helyiséget.

Mennyi ember! Sok ezren vannak. Hány fő lehet egy átlagos étkező befogadóképessége? Egyszer mintha látott volna erről egy adatot. Kétezer-kétszáz? Akkor ez itt nagyobb az átlagnál.

Mi volna, ha valaki hirtelen elkiáltaná magát: „Robot!” Mi volna, ha ebben a sokezres tömegben valaki bedobná ezt a jelszót, mint valami…

Hirtelenében nem talált megfelelő hasonlatot. Sebaj. Ilyesmi úgyse fordulhat elő.

Spontán zavargás mindenütt kitörhet, az étkezőkben ugyanolyan könnyen, mint a folyosókon vagy a lifteken. Sőt talán még könnyebben. Étkezés közben a gátlások visszatartó ereje csökken, ilyenkor a tréfálkozás szelleme uralkodik, ez pedig a legcsekélyebb ürügyre elfajulhat, akár komolyabb durvaságba csaphat át.

De szervezett zavargásoknál másképp áll a dolog. Itt az étkezőben a szervezők egy nagy és emberekkel zsúfolt helyiség csapdájába esnének. Ha egyszer a tányérok repülni, az asztalok recsegni-ropogni kezdenek, nem könnyű menekülni. Biztosra vehető, hogy százával maradnának itt holtan, és a szervezők maguk is könnyen az áldozatok közé kerülhetnének.

Nem, egy biztonságos zavargás színhelyéül a City útjait, valamilyen viszonylagos szűk átjárót kellene kiszemelniük. A pánik és a hisztéria apránként terjedne végig az épületek mentén, így a szervezőknek bőséges idejük volna arra, hogy gyorsan eltűnjenek az előre megbeszélt mellékutcákban, vagy feltűnés nélkül felugorjanak az egyik helyi járat mozgólépcsőjére, majd feljebb érve eliszkoljanak.

Baley mégis úgy érezte, csapdába került. Odakint is bizonyára várnak rájuk. Elkísérik őt meg R. Daneelt, és a megfelelő helyen szikrát dobnak a puskaporos hordóba.

– Nem tartóztathatnánk le őket? – kérdezte R. Daneel.

– Ez csak még hamarabb kirobbantaná a cirkuszt. Megjegyezted az arcukat, ugye? Nem fogod elfelejteni?

– Én képtelen vagyok bármit is elfelejteni.

– Akkor majd egy másik alkalommal fülön csípjük őket. Most egyelőre csak kitörünk a gyűrűjükből. Gyere utánam! És tedd pontosan, amit én.

Fölállt, óvatosan megfordította a tányérját, ráhelyezte annak a mozgatható korongnak a közepére, amely alól felemelkedett, a villát pedig visszatette a mélyedésbe. R. Daneel figyelte és utánozta minden mozdulatát. A tányérok meg az evőeszközök lesüllyedtek.

– Ők is felálltak – jegyezte meg R. Daneel.

– Jól van. Az az érzésem, nem fognak túl közel jönni hozzánk. Legalábbis itt nem.

Mindketten beálltak a sorba, és az egyik kijárat felé haladtak, ahol egyre hangzott az érmék szertartásos csitt-csattja; minden egyes csattanás egy-egy fejadag kiszolgálását jelezte.

Baley visszapillantott a gőztől fátyolos, lármás helyiségbe. Szinte érthetetlen élességgel merült föl agyában egy kirándulás emléke, amelyet hat-hét évvel ezelőtt tett Bennel a City állatkertjében. Nem, nyolc esztendeje kellett hogy legyen, mert Bennek épp akkor volt a nyolcadik születésnapja. (Szent Jozafát! Hogy múlik az idő!)

Ben akkor járt először életében állatkertben, és nagyon izgatott volt. Nem csoda, hiszen még sohase látott eleven macskát vagy kutyát. És mindezek tetejébe ott volt a madárház! Még magát Baleyt is lenyűgözte, pedig ő már jó néhányszor látta.

Páratlanul megdöbbentő élmény, amikor az ember életében először figyeli a levegőn át suhanó élőlényeket. A verébkalitkához épp étkezési időben érkeztek, az őr egy hosszú vályúba zabdarát öntögetett. (Az emberek már megszokták az élesztős póttáplálékot, de az életmódjuk tekintetében konzervatívabb állatok ragaszkodtak a valódi magvakhoz.)

A verebek százas rajokban csaptak le az ételre. Szárny szárny mellett fogták körül a vályút, és közben fülsiketítőén csiripeltek.

Igen, ez az emlék futott át Baley agyán, ahogy most távozóban visszanézett az étkezőre. Verebek a vályúnál. Visszataszító gondolat. Szent Jozafát, ennél jobb megoldásnak is kell lennie!

De miféle jobb megoldás lehetséges? És mi itt a hiba? Hasonló gondolatok idáig sohase zaklatták.

Hirtelen R. Daneelhez fordult.

– Mehetünk, Daneel?

– Mehetünk, Elijah.

– Kiléptek az étkezőből. Most már egyedül Baleyn múlik, hogy sikerül-e egérutat nyerniük.

A kamaszok egyik közkedvelt játéka az úgynevezett szalagfutás. Szabályai cityről cityre némileg változnak, de a lényeg mindenütt ugyanaz. Egy San Franciscó-i fiú minden nehézség nélkül akár Kairóban is részt vehet a játékban.

A cél az, hogy a „vezér” a City gyors közlekedési hálózatán át oly módon jusson el A ponttól B pontig, hogy útközben minél több üldözőjét lerázza. Az a vezér, aki egyedül ér célba, valóban ügyes gyerek, mint ahogy ügyes az az üldöző is, aki nem hagyja lerázni magát.

A szalagfutást rendszerint a délutáni csúcsforgalom idején játsszák, amikor a hetijegyes utasok tömege a játékot veszélyesebbé és egyben bonyolultabbá teszi. A vezér nekiiramodik, fel-le száguld a gyorsítószalagokon. Minél váratlanabb manőverekre törekszik: hol kitart, ameddig csak bír, valamelyik szalagon, hol leugrik egyik vagy másik irányba. Vagy gyorsan átrohan több szalagon, és azután az egyiken rajta marad.

Csak szánni lehet az olyan üldözőt, aki például egy szalaggal túlrohan rajta. Mert hacsak nem rendkívül fürge, jócskán maga mögött hagyja a vezért, vagy pedig szem elől téveszti, mielőtt még ráeszmélne tévedésére. Az ügyes vezér ugyanis ilyenkor gyorsan az ellenkező irányban folytatja útját.

A feladatot tízszeresen megnehezíti, ha a játékba a helyi járatokat, sőt magát az expresszjáratot is bekapcsolják, és a túloldalon vágtatnak el. Ezt a manővert nem illik teljesen kihagyni, de túl sokáig sem illik folytatni.

A játék vonzerejét a felnőttek nemigen értik meg, legkevésbé az olyanok, akik kamaszkorukban nem űzték. A játékosoknak sok durvaságot kell elszenvedniük azoktól a legális utasoktól, akiknek óhatatlanul keresztezik az útjukat. A rendőrség üldözi, a szüleik büntetik őket. Az iskolában és a szubéterikus előadásokon állandóan a fejükre olvassák vétküket. Nem múlik el év, hogy négy-öt kölyök életét ne vesztené a játékban, tucatjával meg ne sebesülnének, és az ártatlan bámészkodók is különféle mérvű sérüléseket ne szenvednének.

A szalagfutó galerikat mégsem lehet kiirtani. Minél nagyobb a veszély, annál értékesebb a győztes legfőbb jutalma: társainak hódolata. A sikeres játékos joggal hordja fenn az orrát, egy-egy híres vezér valóban kakas a saját szemétdombján.

Elijah Baley például még ma is büszkén emlékszik vissza rá, hogy valaha jó nevű szalagfutó volt. Egy húsz főből álló bandát vezetett a Concourse körzetből Queens határáig, és közben háromszor is átkelt az expresszjáraton. Két hajszás és izgalommal teljes óra alatt lerázott jó néhányat a legfürgébb bronxi üldözők közül, és egyedül ért el a kijelölt célhoz. Ezt a futamot hosszú hónapokon át emlegették.

Baley persze most már negyven is elmúlt. Több mint húsz esztendeje nem űzte a szalagfutás művészetét, de egy-két trükkjére még emlékezett. És amit fürgeségben vesztett, azt más tekintetben pótolta. Rendőr volt. Csak egy másik, hozzá hasonlóan tapasztalt rendőr ismerheti úgy a Cityt, mint ő, s tudhatja úgyszólván valamennyi fémszegélyű keresztútról, hogy hol kezdődik és hol végződik.

Élénk léptekkel, de mégse túl gyorsan távolodott az étkezőtől. Minden pillanatban várta, hogy felharsan mögötte a „robot! robot!” kiáltás. Az első másodpercek voltak a legkockázatosabbak. Számolta a lépéseit, mígnem végre talpa alatt érezte az első gyorsítószalagot.

Egy pillanatra megállt. R. Daneel könnyedén felzárkózott mellé.

– Még követnek minket, Daneel? – kérdezte Baley suttogva.

– Igen. Sőt közelebb húzódtak.

– Majd lemaradnak – jelentette ki Baley magabiztosan. A kétoldalt húzódó szalagokra pillantott: a bal felőliek sebesen hullámzottak tova emberi terhükkel, minél távolabbiak voltak, annál sebesebben. Életének úgyszólván minden napján többször is talpa alatt érezte ezeket a szalagokat, de immár hétezer vagy még több napja nem hajlította így meg térdeit futásra készülődve. Erőt vett rajta a régi, jól ismert izgalom, lélegzete szaporább lett.

Egészen megfeledkezett arról az egyetlen esetről, amikor Bent is szalagfutáson kapta, és azzal fenyegetőzött, hogy rendőri felügyelet alá helyezteti.

Könnyedén, gyorsan, a biztonságos sebesség kétszeresével haladt fel a szalagokon. Erősen előredőlt, szembe a gyorsulással. A helyi járat elsuhant mellette. Egy pillanatig úgy tett, mintha fel akarna lépni rá, de aztán hirtelen elindult hátra, egyre hátrább, jobbra-balra furakodva a lassúbb szalagokon összesűrűsödő tömegben.

Megállt, és hagyta magát vitetni a mindössze tizenöt mérföld sebességű szalaggal.

Hányan vannak még a nyomunkban, Daneel?

– Csak egy, Elijah. – A robot az erőfeszítés legcsekélyebb jele nélkül lépést tartott vele.

Az is jó futó lehetett a maga idejében, de azért mindjárt lemarad.

Teli volt önbizalommal, újjáéledtek benne ifjú éveinek már csaknem elfeledett érzelmei. Egyfelől az öröm, hogy újból belemerül a misztikus szertartásba, amely csak a kiváltságosok osztályrésze, másfelől a haját, arcát csapkodó szél puszta fizikai érzete és végül a veszély bizsergetése.

– Ezt oldalsasszénak hívják – szólt oda halkan R. Daneelnek.

Hosszú lépteivel szinte falta a távolságot, de most ugyanazon a szalagon maradt, s a lehető legkisebb erőfeszítéssel kerülgette az utasokat. S ahogy haladt előre, egyre közelebb húzódott a szalag széléhez, míg végre a tömegben hol itt, hol ott felbukkanó fejének állandó sebes mozgása jóformán hipnotikus erővé vált – éppen ez volt a szándéka.

Aztán anélkül, hogy változtatott volna az ütemen, kétarasznyit oldalt lépett, és máris a szomszédos szalagon állt. A combizmai felsajogtak, de megőrizte egyensúlyát.

Átvágta magát az utasok egyik csoportján, és elérte a negyvenöt mérföldes szalagot.

– És most mi a helyzet, Daneel? – kérdezte.

– Még a nyomunkban van – hangzott a nyugodt válasz.

Baley összeszorította ajkát. Nincs más hátra, mint igénybe venni a mozgó peronokat, de azoknál aztán valóban a lépések tökéletes összehangolására van szükség, talán még tökéletesebbre, mint amilyet ifjúkorából megőrzött.

Gyorsan körülnézett. Hol is vagyunk tulajdonképpen? A B-22. utca mellett suhantak el éppen. Baley gyors számítást végzett, aztán nekilendült. Egyenletes, biztos léptekkel végigment a még hátralévő szalagokon, és felugrott a helyi járat peronjára.

A férfiak és nők érzéketlen, az utazás unalmától megkövesedett arcára hirtelen kiült a felháborodás, amikor Baley és R. Daneel felkapaszkodott a peronra, és átfurakodott a korlátokon.

– Hé! – visított fel egy asszony, és a kalapjához kapott.

– Bocsánat… – lihegte Baley.

Átvágta magát az álló utasok között, és egyetlen kígyózó mozdulattal leugrott a túlsó oldalon. Az utolsó pillanatban az egyik utas, akit véletlenül meglökött, haragjában hátba taszította. Baley bukdácsolni kezdett.

Kétségbeesetten igyekezett visszanyerni egyensúlyát. De közben átcsusszant a szalag peremén, és a gyors sebességváltozástól térdre bukott, majd oldalt dőlt.

Agyában hirtelen rémlátomás villant fel: az emberek belebotlanak, felbuknak, a szalagokon zűrzavar, az a bizonyos rettegett „embertorlódás” támad, amelynek nyomán óhatatlanul tucatjával kerülnek törött tagokkal a kórházba.

De R. Daneel karja a hóna alá nyúlt. Baley érezte, hogy emberinél nagyobb erő segíti talpra.

– Kösz… – zihálta. Többre nem volt ideje. Nekieredt, és bonyolult cikcakkban úgy futott végig a lassítószalagokon, hogy lába pontosan az átkelőhelynél érje el az expresszjárat V alakú csatlakozószalagjait. Anélkül hogy kizökkent volna ritmusából, felgyorsította mozgását, majd az expresszjáratra felszökkenve, a túlsó oldalon megint leugrott.

– Még mindig a nyomunkban van, Daneel?

– Nincs senki a láthatáron, Elijah.

– Helyes. Micsoda szalagfutó lettél volna, Daneel! No de most hopp!

Ezzel villámgyorsan felpattantak egy helyi járatra, és azután vad csattogások közepette leszáguldottak a szalagokon egy nagy, hivatalos külsejű kapubejárathoz. Ott egy őrszem toppant eléjük.

Baley bemutatta igazolványát.

– Hivatalos ügy.

– És már bent is voltak.

– Erőmű – vetette oda Baley. – Itt feltétlenül nyomunkat veszti.

Már máskor is járt erőművekben, többek között ebben is. De az ismerős környezet sem enyhítette a félelemmel vegyes áhítat szorongó érzését. Sőt még csak fokozta a felvillanó gondolat, hogy az apja valaha magas állást töltött be épp az egyik ilyen telepen. Persze mielőtt még…

Idehallatszott az erőmű középső aknájában rejtőzködő hatalmas áramfejlesztők zümmögése, a levegőben enyhén csípős ózonillat lengett, és vörös vonalak komor, néma fenyegetőzéssel jelezték a határt, amelyet védőöltözet nélkül senki át nem léphet.

Valahol itt (Baleynek fogalma se volt róla, hol) naponta egy font hasadóanyagot használtak fel. A radioaktív hasadóterméket, az úgynevezett „forró hamut” időnként hosszú ólomcsöveken keresztül légnyomással bepréselik azokba a távoli üregekbe, amelyek tíz mérföldre innét és fél mérföld mélységben fekszenek a tengerfenék alatt. Baley olykor eltűnődött, mi történik, ha ezek az üregek egyszer megtelnek.

Hirtelen nyerseséggel rászólt R. Daneelre:

– Ne menj a vörös vonalak közelébe! – Aztán észbe kapott, és zavartan hozzátette: – Bár azt hiszem, neked az sem ártana.

– Mármint a radioaktivitás? – kérdezte Daneel.

– Igen.

– De bizony ártana. A gamma-sugarak felborítják a pozitronagy érzékeny egyensúlyi helyzetét. Rám sokkal károsabb hatással volna, mint rád.

– Azt akarod mondani, hogy megölne?

– Új pozitronagyat kellene kapnom. És miután nincs két egyforma, új egyén lenne belőlem. Az a Daneel, akivel most beszélsz, mondhatni, halott lenne.

Baley kétkedő pillantást vetett rá.

– Ezt nem is tudtam. No, gyerünk fel ezen a rámpán.

– Erről nem szoktunk beszélni. Az Űrváros a magamfajták hasznosságáról, nem pedig a gyengéiről akarja meggyőzni a földlakókat.

És akkor nekem miért mondtad el?

R. Daneel sokatmondóan nézett társára.

– Te a kollégám vagy, Elijah. Helyes, ha ismered a gyengéimet és hibáimat.

Baley a torkát köszörülte; erre nem tudott mit válaszolni.

– Itt kimegyünk – szólalt meg egy perc múlva, és akkor már csak negyed mérföldre leszünk a lakásunktól.

Komor, nyomorúságos lakás volt. Egyetlen szobából állt, két ággyal, két összehajtható székkel és egy kis szekrénnyel. No meg egy beépített, szubéterikus képernyővel, amelyet azonban kézileg nem lehet szabályozni, csak az előírt időben működik, akkor viszont leállíthatatlanul. Még üzemen kívüli mosdó sem volt a lakásban, se bármilyen főzésre vagy vízforralásra szolgáló alkalmatosság. A szoba egyik sarkában egy kis szennyeltávolító cső volt, csúnya, dísztelen holmi, amely kellemetlenül kérkedett rendeltetésével.

Baley vállat vont.

– Hát ez az. Majd csak kibírjuk valahogy.

R. Daneel a szennyeltávolító csőhöz lépett. Inge a varrásnál egyetlen érintésre szétbomlott, és felfedte a robot sima, látszatra izmos mellkasát.

– Mit csinálsz? – kérdezte Baley.

– Eltávolítom a lenyelt ételt. Ha benn hagynám, megromlana, és az undorító lenne.

R. Daneel óvatosan egyik mellbimbója alá helyezte két ujját, és bizonyos, meghatározott nyomással hosszirányban szétnyitotta a mellkasát. Aztán benyúlt, a fénylő fémdarabok összevisszaságából egy keskeny, átlátszó, kissé kiöblösödött tömlőt húzott elő, és kibontotta. Baley némi borzadállyal eltelve figyelte mozdulatait.

– Az étel tökéletesen tiszta – jegyezte meg pillanatnyi habozás után a robot. – Nem nyáladzom, és nem is rágok. A nyelőcsövemen át egy szívókészülék szippantja be az ételt. Tehát elfogyasztható állapotban van.

– Köszönöm – felelte Baley nyájasan. – Nem vagyok éhes. Dobd csak ki.

R. Daneel ételzsákja fluorkarbon-műanyagból készült, döntötte el magában Baley. Legalábbis az étel nem ragadt hozzá. Könnyen kijött belőle, és a robot apránként az egészet a csőbe helyezte. Alapjában véve kár ezért a jó ételért, gondolta Baley.

Leült az egyik ágyra, és levetette az ingét.

– Azt javaslom, hogy holnap korán induljunk – jegyezte meg.

– Van valami különös okod rá?

– Barátaink még nem ismerik ennek a lakásnak a helyét. Vagy legalábbis remélem, hogy nem ismerik. Minél korábban indulunk, annál biztonságosabb. A városházán pedig majd el kell döntenünk, hogy van-e még értelme a további együttműködésünknek.

– Gondolod, hogy már nincs?

Baley vállat vont.

– Mindennap nem csinálhatjuk ezt végig – válaszolta mogorván.

– De szerintem…

R. Daneel szavait az ajtójelző éles vörös villanása szakította félbe. Baley szótlanul felállt, és leoldotta sugárpisztolyát. Az ajtójelző újból fölvillant.

A detektív hangtalanul az ajtóhoz lépett, hüvelykujját a sugárpisztoly kakasára helyezte, majd megforgatta az ajtón azt a gombot, amely az egyirányú nézőkét működtette. Túlságosan kicsi volt, torzított is, de Baley még így is tisztán kivette, hogy Ben, a fia áll az ajtó előtt.

Gyorsan kellett cselekednie. Fölrántotta az ajtót, durván csuklón ragadta Bent, épp, amikor a fiú felemelte a kezét, hogy harmadszor is jelezzen, és behúzta a szobába.

A félelem és a zavar csak lassan tűnt el Ben szeméből. Lihegve támaszkodott a falnak, ahová apja taszította. Megdörgölte a csuklóját.

– Nahát, apa! – szólalt meg panaszosan. – Igazán nem kellett volna ekkorát rántanod rajtam.

Baley közben bevágta az ajtót, és most újból a nézőkén bámult kifelé. A folyosó, amennyire meg tudta ítélni, üres volt.

– Láttál valakit odakint, Ben?

– Nem. Csak azért jöttem, apa, hogy nem történte valami bajod.

– Mi bajom történt volna?

– Nem tudom. Anyu küldött. Folyton sírt, és azt hajtogatta, hogy meg kell tudnom, mi van veled. Ha én nem megyek, mondta, ő maga megy, és akkor ki tudja, mi történik. A szó szoros értelmében kényszerített rá, hogy idejöjjek, apa.

– És hogy találtál meg? Tudta anyád, hogy hol vagyok?

– Nem tudta, de én felhívtam a hivatalodat.

– És ott megmondták neked?!

A heves hangra Ben meghökkent.

– Persze – mondta halkan. – Miért, nem lett volna szabad?

Baley és R. Daneel egymásra néztek. Majd a detektív nehézkesen talpra állt.

– Hol van most az anyád, Ben? Odahaza?

– Nem. Nagymaminál ebédeltünk, és ott is maradtunk. Most mindjárt vissza is megyek oda. Persze csak ha veled nincs semmi baj, apa.

– Maradj csak itt. Mondd, Daneel, megfigyelted, hogy pontosan hol van a földszinti videofon?

– Igen – válaszolta a robot. – Talán oda akarsz menni?

– Muszáj. Beszélnem kell Jessie-vel.

– Szabad megjegyeznem, hogy sokkal logikusabb volna, ha ezt Benre bíznád? Bizonyos kockázattal jár odamenni, és kettőtök közül Ben a kevésbé értékes.

Baley rámeredt.

– Hogyhogy? Te… te…

Ugyan, gondolta aztán, mi a fenének mérgelődöm?

– Te ezt nem érted, Daneel – mondta most már nyugodtabb hangon. – Nálunk nem szokás, hogy valaki a gyerekét esetleges veszélybe küldje, még akkor se, ha ez volna a logikus.

– Veszély! – rikoltotta Ben. Hangjából félelemmel vegyes lelkesedés csendült. – Miről van szó, apa? Mondd meg, jó?

Ne érdekeljen, Ben. Ehhez neked semmi közöd. Érted? Na, indulj lefeküdni. Mire visszajövök, ágyban légy. Hallod?

– A mindenségit! Nekem igazán megmondhatnád. Nem mondom el senkinek.

– Ágyba!

– A mindenségit!

A földszinti videofonnál állva, Baley visszahajtotta kabátujját, hogy a sugárpisztoly markolata a keze ügyében legyen. Bemondta a kagylóba a személyazonossági számát, majd várt, amíg a tizenöt mérföldre levő számítógép ellenőrzi, hogy a beszélgetés engedélyezhető-e. Csak rövid ideig kellett várakoznia, mert a detektívek korlátlan számban folytathattak hivatalos beszélgetéseket. Aztán bemondta az anyósa lakásának jelszámát.

A készülék alján kigyulladt egy kis képernyő, és megjelent rajta az anyós arca.

– Mama – mondta Baley halkan –, küldje ide Jessie-t.

Jessie már bizonyára várta a hívást, mert azonnal megjelent. Baley az asszony arcába nézett, majd szándékosan elsötétítette a képet.

– Jessie, Ben itt van. Mondd, mi baj? – Közben állandóan ide-oda forgatta szemét, és figyelt.

– Jól vagy? Nem forogsz veszélyben?

– Látod, hogy jól vagyok. Kérlek, Jessie, hagyd már ezt abba.

– Ó, Lije, olyan nyugtalan vagyok!

– De miért? – kérdezte Baley élesen.

– Tudod jól. A barátod miatt.

– Mi van vele?

– Már mondtam tegnap este. Meglátod, valami baj lesz.

– Csacsiság! Bent itt tartom éjszakára, te meg menj lefeküdni. Viszontlátásra, drágám!

Lezárta a videofont, és két lélegzetvételnyi ideig várt, mielőtt visszaindult volna. Arca szürke volt az aggodalomtól.

Ben a szoba közepén állt, amikor Baley belépett.

Az egyik kontaktlencséje már szép rendesen benne feküdt egy kis vákuumcsészében. A másik még a szemén volt.

– Az áldóját, apu, hát itt még víz sincsen? Mr. Olivaw azt mondja, hogy nem mehetek a mosdóba.

– Jól mondta. Nem mehetsz. Tedd azt vissza a szemedre, Ben. Nem lesz semmi bajod, ha egy éjszakára magadon tartod.

– Jó. – Ben visszaillesztette szemére a kontaktlencsét, eltette a vákuumcsészét, és bemászott az ágyba. – Tyű, micsoda matrac!

Baley a robothoz fordult.

– Te ugye nem bánod, hogy fenn kell maradnod?

– Persze hogy nem. Mellesleg milyen különös az az üveg, amit Bentley a szeméhez közel visel. Ezt nálatok mindenki viseli?

– Nem. Csak egyesek – felelte közömbösen Baley. – Például én se viselek.

– De mi a célja?

Baley azonban nem válaszolt; túlságosan lekötötték a maga gondolatai. A maga nyugtalanító gondolatai.

A világítás kialudt. Álmatlanul feküdt az ágyban. Homályosan hallotta Ben mély, szabályos, kissé horkoló lélegzését. Amikor oldalt fordította a fejét, szinte érezni vélte, hogy R. Daneel komor mozdulatlanságban, arcát az ajtó felé fordítva ül a székén.

Aztán elaludt és álmodott.

Azt álmodta, hogy Jessie az atomerőmű hasadó-kamrájába zuhan, és egyre zuhan lefelé. Feléje nyújtja karját, de ő csak áll ott kővé dermedve a vörös vonal előtt, és nézi, ahogy a felesége meggörbült teste esés közben megperdül, mind kisebbé válik, végül már csupán akkora, mint egy pont.

Álmában meg se moccant, mégis tudta, hogy ő maga volt, aki az asszonyt belökte oda.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Szakértői vélemény

Amikor Julius Enderby rendőrfőnök belépett az irodába, Elijah Baley felpillantott, és fáradtan felé biccentett. A rendőrfőnök a faliórára nézett.

– Csak nem akarod azt mondani – morogta –, hogy egész éjjel itt voltál?

– Nem is mondom – válaszolta Baley.

– Történt valami az éjjel? – kérdezte halkan a főnöke. Baley nemet intett.

– Arra gondoltam – folytatta Enderby –, hogy talán csökkenteni tudnám a zavargások eshetőségét. Ha van valami…

– Az isten szerelmére, főnök – fortyant fel Baley –, ha bármi lett volna, megmondanám! Nem történt semmi.

– No, jól van. – A rendőrfőnök továbbment, eltűnt az ajtó mögött, amely szokatlan, de mégis rangjához illő elzárkózottságának jelképe volt.

Baley mérges pillantást küldött a nyomába. Ő bizonyára aludt az éjszaka, gondolta.

Aztán a rutinszerű jelentés fölé hajolt, melyet az elmúlt két nap tényleges eseményeinek palástolására próbált megfogalmazni, de a szavak, ahogy ujja hegyével lekoppantotta őket, összefolytak, táncoltak a szeme előtt. És akkor lassan tudatára ébredt, hogy valaki áll az íróasztala mellett. Fölemelte a fejét.

R. Sammy volt. Julius privát lakája, gondolta Baley. Kifizetődő dolog rendőrfőnöknek lenni.

– Mit akarsz?

R. Sammy arcán a szokott bárgyú vigyor ült.

– A rendőrfőnök beszélni akar veled, Lije. Azt mondta, rögtön menj be hozzá.

Baley legyintett.

– Hisz most volt itt. Mondd, hogy később bemegyek.

– Azt mondta, rögtön menj – válaszolta R. Sammy.

– Jól van, jól van. Leléphetsz.

A robot hátrált, de menet közben még egyre ismételte:

– A rendőrfőnök beszélni akar veled, Lije. Azt mondta, rögtön menj be hozzá.

– Szent Jozafát! – morogta Baley a fogai között. – Megyek már, megyek! – Fölállt az asztal mellől, elindult a rendőrfőnök szentélye felé, mire R. Sammy elnémult.

– Az ég szerelmére, főnök – robbant ki belőle, ahogy belépett –, ne küldd ezt a masinát a nyakamra!

De a rendőrfőnök csak ennyit mondott:

– Ülj le, Lije. Ülj le.

Baley leült, és Enderbyre bámult. Talán igazságtalan volt az öreg Juliusszal szemben. Talán mégse aludt az éjszaka. Elég kimerültnek látszik. A rendőrfőnök az előtte fekvő iratra koppintott.

– Jelentést kaptam a beszélgetésről, amit árnyékolt vonalon bizonyos dr. Gerrigellel Washingtonban folytattál.

– Igen, főnök, beszéltem vele.

– Árnyékolt beszélgetés volt, így a jelentés persze nem tér ki a tartalmára. Mit akartál tőle?

– Bizonyos felvilágosításokat kértem.

– Robotszakértő, ugye?

– Igen.

A rendőrfőnök elbiggyesztette ajkát, amitől hirtelen olyanná vált, mint egy morcos gyerek.

– De miről van szó? Miféle felvilágosításra van szükséged?

– Magam se tudom pontosan, főnök. De úgy gondolom, jó, ha egy ilyen ügyben az ember kicsit tájékozódik a robotokról. – Baley ezek után tartotta a száját. Nem szándékozott részletekbe menni, és kész.

– Én ezt nem tenném a helyedben. Semmiképp se. Nem okos dolog.

– Mi kifogásod van ellene, főnök?

– Minél kevesebbet tudnak erről az ügyről, annál jobb.

– Csak a legszükségesebbet fogom neki elmondani.

– Akkor se hinném, hogy okos volna.

Baley épp eléggé nyomorúságos hangulatban volt, hogy elveszítse a türelmét.

– Ezt utasításnak fogjam fel, hogy ne tárgyaljak vele? – kérdezte.

– Nem, nem. Tégy belátásod szerint. Te vezeted a nyomozást. Csak…

– Csak mi?

A rendőrfőnök megrázta a fejét.

– Semmi. Ő hol van? Tudod, kire gondolok.

Baley rögtön tudta.

– Daneel még mindig az aktákban kutat – válaszolta. Enderby csak hosszabb szünet után szólalt meg újra:

– Eddig nem sokra jutottunk.

– Az igazat megvallva, semmire. De a helyzet megváltozhat.

– No, rendben van – mondta a rendőrfőnök, arcáról azonban lerítt, hogy korántsem tartja rendben levőnek a dolgot.

Amikor Baley visszatért az íróasztalához, R. Daneel már várt rá.

– Hát te vajon mivel jössz? – vetette oda nyersen Baley.

– Befejeztem az első, meglehetősen felületes vizsgálódásaimat az akták közt, Elijah kollégám, és sikerült megtalálnom két személyt azok közül, akik tegnap követtek minket, sőt a cipőboltban is ott voltak annál a korábbi incidensnél.

Hadd lássam őket!

R. Daneel Baley elé tette a bélyegnagyságú lapocskákat, amelyeket apró pontokból álló rejtjeles írás tarkított. A robot magával hozott egy rejtjelfejtőt is, és most az egyik lapot a készülék megfelelő nyílásába helyezte. A pontoknak a lap egészétől eltérő áramvezető tulajdonságaik voltak, a lapon átfutó elektromos tér tehát egészen sajátságos módon eltorzult, és ennek hatására a készülék tetején levő háromszor hatos képernyőn szavak jelentek meg. Szavak, amelyek rendes írással a jelentések céljaira szolgáló papirosból jó sok szabványívet megtöltöttek volna. És ráadásul olyan szavak, amelyeknek értelmét csakis egy hivatalos rendőri rejtjelfejtővel lehetett kibogozni.

Baley egykedvűen végigolvasta az anyagot. Az első személyt Francis Clousarrnek hívták, két évvel ezelőtt, letartóztatásakor harminchárom éves volt. Letartóztatásának oka: lázongásra való bujtogatás; munkahelye: a New York-i élesztőüzem; lakása itt és itt; szülei ezek és ezek; haja és szeme színe, különös ismertetőjelei, iskolázottsága, hivatali pályafutása, pszichoanalitikai arculata, fizikai jellemzői, itt egy sereg adat, ott egy sereg adat, és végül hivatkozás a bűnügyi nyilvántartóban fellelhető háromdimenziós fényképre.

– Megnézted a fényképet? – kérdezte Baley.

– Igen, Elijah.

A másik embert Gerhard Paulnak hívták. Baley átfutotta ennek a lapját is, majd így szólt:

– De ez az egész nem ér semmit.

– Az lehetetlen – mondta R. Daneel. – Ha itt a Földön van olyan szervezet, amely képes volt a szóban forgó bűntett elkövetésére, akkor ezek bizonyára tagjai. Szerintem ennek igen nagy a valószínűsége. Nem kellene kihallgatnunk őket?

– Semmit se fogunk belőlük kihúzni.

– Mind a ketten ott voltak a cipőboltban meg az étkezőben. Ezt nem tagadhatják.

– Ez önmagában még nem bűn. Egyébként pedig igenis letagadhatják. Egyszerűen azt mondják, hogy nem voltak ott, és kész. Nem tudjuk rájuk bizonyítani.

– De hisz én láttam őket.

– Ez nem bizonyíték – vágta rá dühösen Baley. – Nincs olyan bíróság, ha egyáltalán odáig jut az ügy, amely elhinné neked, hogy egymillió összefolyt arcból kettőre emlékezni tudj.

– Pedig az nyilvánvaló, hogy én tudok.

– Persze. De csak mondd meg nekik, hogy mi vagy. Abban a pillanatban már nem is tanúskodhatsz. Magadfajtának az itteni bíróságok előtt nincs semmiféle jogállása.

– Tehát megváltoztattad a véleményedet – jelentette ki R. Daneel.

– Hogy érted ezt?

– Tegnap az étkezőben azt mondtad, nem szükséges letartóztatnunk őket. Azt mondtad, ha emlékszem az arcukra, bármikor lefoghatjuk a társaságot.

– Nem gondoltam át a dolgot – válaszolta Baley. – Bolondot beszéltem. Ilyet nem tehetünk.

– Lélektani okokból se? Hiszen ők nem tudhatják, hogy nekünk nincs törvényes bizonyítékunk az összeesküvésben való részvételükre.

– Ide figyelj – felelte ingerülten Baley –, egy félórán belül idevárom dr. Gerrigelt Washingtonból. Nem várnád meg, amíg beszélek vele?

– Megvárom – mondta R. Daneel.

Anthony Gerrigel középtermetű, pedáns és igen udvarias férfi volt, egyáltalán nem látszott rajta, hogy a Föld egyik legnagyobb tudású robotszakértője. Mint sűrű bocsánatkérések közepette kiderült, csaknem húsz percet késett. Baley az aggodalomtól és méregtől sápadtan, goromba vállvonogatással fogadta a tudós mentegetőzését. Ellenőrizte, hogy fenntartották-e nekik a D tárgyalótermet, megismételte utasítását, hogy egy óráig semmilyen címen ne zavarják őket, aztán végigvezette dr. Gerrigelt meg R. Daneelt a folyosón, onnét pedig egy feljárón és egy ajtón át bement az egyik kémsugarak ellen védett terembe.

Ott aztán mindenekelőtt alaposan megvizsgálta a falakat a kezében tartott, halkan zümmögő lüktetésmérővel, hogy nem hagy-e ki valahol a hang folytonossága, ami a szigetelés bármilyen csekély megszakadására mutatna. Ezután a mennyezetet, a padlót és – legalaposabban – az ajtót vizsgálta meg. Sehol se tapasztalt semmi rendelleneset.

Dr. Gerrigel arcán halvány mosoly ült. Olyan embernek látszott, aki legfeljebb halvány mosolyra képes. Jólöltözöttségével megérdemelte, hogy piperkőcnek nevezzék. Acélszürke haját gondosan hátrafésülte, arca rózsaszínű volt és üde. Pedánsan egyenesen ült a széken, mintha ifjúkorában a helyes testtartásra oktató anyai intelmek hatására gerince mindörökre megmerevedett volna.

– Ön nagyon félelmetes látszatot kölcsönöz ennek az egésznek – jegyezte meg.

– Meglehetősen fontos dologról van szó, doktor úr. Robotokra vonatkozóan szeretnék felvilágosításokat kapni, és ezeket talán csak ön adhatja meg nekem. Minden, ami itt elhangzik, természetesen legfőbb államtitok, és a City elvárja öntől, hogy távozása után, mondhatnánk, elfelejti ezt az egész beszélgetést. A robotszakértő arcáról még a halvány mosoly is eltűnt.

– Hadd magyarázzam meg a késésem okát. – Bizonyára még mindig furdalta a lelkiismerete. – Végül is úgy határoztam, hogy nem repülőgépen jövök. Ugyanis hajlamos vagyok a légibetegségekre.

– Az bizony kellemetlen – jegyezte meg Baley. Ellenőrizte a lüktetésmérő beállítását, hogy még arról is meggyőződjön, maga a műszer rendben van-e. Aztán eltette, és leült.

– Pontosabban nem is annyira légibeteg leszek, mint inkább ideges. Enyhe agorafóbia vesz erőt rajtam. Nem valamilyen abnormális formában, de mégis. Így aztán az expresszjáraton jöttem.

Baley élénk érdeklődéssel kapta fel a fejét.

– Agorafóbia?

– Nem olyan csúnya, mint amilyennek hangzik – vágta rá gyorsan a robotszakértő. – Valójában nem egyéb, mint az az érzés, amely repülőgépen elfogja az embert. Ült már repülőgépen, Mr. Baley?

– Többször is.

– Akkor bizonyára érti, mire gondolok. Az ember úgy érzi, mintha a semmi fogná körül, hiszen csak egy vékony fémlemez választja el a puszta levegőtől. Kellemetlen érzés.

– Így az expresszjáraton jött?

– Igen.

– Washingtontól egész New Yorkig?

– Ó, megtettem én ezt már máskor is. Mióta a philadelphia-baltimore-i alagút megépült, semmi az egész.

Ez igaz is volt. Baley ugyan még sose tette meg ezt az utat, de nagyon jól tudta, hogy lehet így is utazni. Az utóbbi két évszázadban Washington, Baltimore, Philadelphia és New York annyira szétterpeszkedett, hogy már-már összeért egymással. A Négy City Övezet úgyszólván hivatalos neve lett az egész tengerparti sávnak, és nem csekély számban akadtak olyanok, akik a kormányzati egyesítés mellett kardoskodtak. Maga Baley nem értett egyet ezzel a gondolattal. New York önmagában is már-már túl nagy volt ahhoz, hogy központosított kormány igazgassa. Egy még nagyobb city, több mint ötvenmillió lakossal, összerogyna a saját súlya alatt.

– Az volt a baj – folytatta dr. Gerrigel –, hogy Philadelphiában lekéstem a csatlakozást, és ezzel időt vesztettem. Ez a körülmény, no meg az, hogy elég nehezen kaptam vendégszobát, okozta a késést.

– Ne izgassa magát emiatt, doktor úr. De nagyon érdekes, amit mond. Ha ön, dr. Gerrigel nem szeret repülőgépen utazni, akkor mit szólna ahhoz, ha gyalogszerrel kellene elhagynia a City határát?

– De miért volna erre szükség? – Dr. Gerrigel szemmel láthatóan meghökkent, sőt alaposan megijedt.

– Ó, ez puszta szónoki kérdés volt részemről. Nem azt akartam mondani, hogy valóban ezt tegye. Csak azt szeretném tudni, milyen érzéseket ébreszt önben ez a gondolat?

– Igen kellemetlen érzéseket.

– Tegyük fel, hogy éjnek idején el kellene hagynia a Cityt, és fél mérföldet vagy még többet kellene gyalogolnia a szabad ég alatt.

– Nem… nem hiszem, hogy erre rá tudnának bírni.

– Akármilyen fontos oka volna erre?

– Ha a magam vagy a családom élete függne tőle, megpróbálnám… – Dr. Gerrigel határozottan zavarban volt. – Szabad tudnom, mi a célja ennek a kérdésnek, Mr. Baley?

– Megmondom. Súlyos bűntény, különösen felháborító gyilkosság történt. A részleteket nem árulhatom el önnek. De van egy olyan feltevés, hogy a gyilkos a bűntett elkövetése végett pontosan azt tette, amiről az imént beszéltünk. Vagyis egyedül, éjnek idején kiment a szabad ég alá. És csak arra volnék kíváncsi, miféle ember képes erre.

Dr. Gerrigel megborzongott.

– Ilyen embert én nem ismerek. Én biztosan nem volnék képes rá. Persze milliók között bizonyára akadhat néhány mindenre elszánt egyén.

– De ön szerint, ugye, csekély valószínűsége van annak, hogy emberi lény ilyet tegyen?

– Nagyon csekély valószínűsége.

– Tehát ha mondjuk a bűnténynek akadna más magyarázata, bármilyen más el-kép-zel-he-tő magyarázata – tagolta –, előbb azt kellene figyelembe venni. Ugye?

Dr. Gerrigel most még zavartabbnak látszott. Olyan mereven ült, mint aki nyársat nyelt, ápolt kezeit pedánsan összefonva az ölében nyugtatta.

– Miért, ön talált más magyarázatot?

– Igen. Az jutott eszembe, hogy egy robot például könnyűszerrel kimehetne a szabad ég alá.

Dr. Gerrigel talpra ugrott.

– De kedves uram!

– Mi baj?

– Azt akarja ezzel mondani, hogy egy robot követte el a bűntettet?

– Miért ne?

– Gyilkosságot? Emberölést?

– Igen. Üljön le, kérem, doktor úr.

A robotszakértő engedelmeskedett.

– Mr. Baley – mondta –, itt két cselekményről van szó: szabad ég alatti kóborlásról és gyilkosságról. Az utóbbit egy emberi lény könnyen elkövetheti, de az előbbit nagyon nehezen. A robot az előbbit könnyűszerrel megteheti, de az utóbbira teljesen képtelen volna. Ha ön egy valószínűtlen elméletet egy lehetetlennel akar helyettesíteni…

– Lehetetlen? Ez nagyon erős szó, doktor úr…

– Ismeri ön a robotika Első Törvényét, Mr. Baley?

– Persze. Kívülről el tudom fújni. „A robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen.” – Baley hirtelen a robotszakértő felé bökött ujjával, és így folytatta: – De miért ne lehetne robotot készíteni az Első Törvény betáplálása nélkül? Olyan nagy szentség ez a törvény?

Dr. Gerrigel megdöbbenve nézett rá, aztán elkuncogta magát.

– Ó, Mr. Baley!

– Nos, mit válaszol erre?

– De hát, Mr. Baley, ha csak egy kicsit is ismeri a robotikát, tudnia kell, micsoda óriási feladatot jelent mind a matematika, mind az elektrotechnika szempontjából pozitronagyat készíteni.

– Valami fogalmam van róla. – Baley emlékezetében még élénken élt az a látogatás, amelyet egyszer hivatalos ügyben egy robotgyárban tett. A könyvfilmgyárban hosszú filmeket töltött be egy-egy pozitronagytípus matematikai elemzése. Szabványsebesség mellett átlagosan több mint egy órába telt egy-egy ilyen film végignézése, bármily tömör volt is a jelképrendszer. És nem akadt két egyforma agyvelő, ezt még a legprecízebb gyártási specifikációval se lehetett volna elérni. Ami – Baley tudta – a Heisenberg-féle határozatlansági reláció következménye. Ez pedig azt jelenti, hogy minden egyes filmhez függeléket kellett csatolni az összes lehetséges változat feltüntetésével.

Csinos munka, szó se róla, ezt Baley sem tagadta.

– Akkor bizonyára megérti, hogy egy új pozitronagytípus megszerkesztése, még ha csupán kisebb újításokról van is szó, nem megy egyik napról a másikra. Egy közepes gyárban rendszerint az egész kutatógárda közreműködését igényli, és jó egy évbe telik. És még ez a nagy munkaráfordítás se volna elegendő, ha az ilyen áramkörök alapelmélete nem volna már szabványosítva, és nem lehetne azt a tökéletesítések kiindulópontjául felhasználni. A szabványos alapelmélet pedig magában foglalja a robotika Három Törvényét: az Első Törvényt, amelyet már idézett, a Másodikat, amely szerint „a robot engedelmeskedni tartozik az emberi lények utasításainak, kivéve, ha ezek az utasítások az Első Törvény előírásaiba ütköznének”, és a Harmadik Törvényt, amely kimondja, hogy „a robot tartozik saját védelméről gondoskodni, amennyiben ez nem ütközik az Első és Második Törvény előírásaiba”. Érti, kérem?

R. Daneel, aki láthatóan feszült figyelemmel hallgatta a beszélgetést, most közbevágott:

– Bocsáss meg, Elijah, szeretnék meggyőződni arról, hogy jól értem-e dr. Gerrigelt. Azt akarja mondani, uram, hogy egy olyasféle robot készítése, amelynek pozitronagya nincs a Három Törvénynek alávetve, egy új alapelmélet felállítását igényelné, ez pedig önmagában is többesztendei munka volna?

– Igen – válaszolta kellemesen meglepve a robotszakértő. – Pontosan ezt akartam mondani, Mr…

Baley egy pillanatig várt, aztán szabályszerűen bemutatta Daneelt:

– Engedje meg, doktor úr, hogy bemutassam önnek Daneel Olivawt.

– Örvendek, Mr. Olivaw. – Dr. Gerrigel kezet rázott Daneellel. – Becslésem szerint ötven évbe telne, amíg ki tudnánk dolgozni a nem szaturált pozitronagy, vagyis egy olyan agy elméletét, amelyre a Három Törvény elvei nem érvényesek, és el tudnánk jutni vele odáig, hogy képesek legyünk a modern típusokhoz hasonló robotokat készíteni.

– És ezt még sose végezték el? – kérdezte Baley. – Hiszen mi már, doktor úr, sok ezer esztendeje gyártunk robotokat. Egész idő alatt senkinek, egyetlen kutatócsoportnak se lett volna erre ötven éve?

– Hogyne lett volna. Csakhogy ez nem az a fajta feladat, amivel bárki is szívesen foglalkoznék.

– Ezt nehezen tudom elhinni. A kíváncsiság mindenre ráveszi az embereket.

– Nem szaturált robotok gyártására eddig még nem vette rá. Az emberi fajtának erős Frankenstein-komplexusa van, Mr. Baley.

– Mije?

– Ez a név egy régi-régi regényből származik. A történet egy robotról szól, amely fellázad alkotója ellen. Én magam nem olvastam. De ez különben mellékes. A lényeg az, hogy egyszerűen nem készítenek olyan robotokat, amelyekre az Első Törvény nem érvényes.

– És még az elméletét se dolgozták ki?

– Tudomásom szerint nem, pedig az én tájékozottságom – és itt a robotszakértő zavartan elmosolyodott – meglehetősen széles körű.

– Tehát az Első Törvénynek alávetett robotok képtelenek gyilkosságra?

– Teljességgel. Kivéve, ha merő véletlenről, illetve ha két vagy több emberélet megmentéséről volna szó. De a beépített pozitron-hatóerő még ezekben az esetekben is helyrehozhatatlanul tönkretenné az agyat.

– Helyes. De mindez csak az itteni állapotokra vonatkozik, ugye?

– Igen. Természetesen.

– És mi a helyzet a Külső Világokon?

Dr. Gerrigel önbizalma kissé megfogyatkozott.

– Ó, kedves Mr. Baley, saját tapasztalatból ugyan nem állíthatom, de biztos vagyok benne, hogy ha valaha szerkesztettek volna szaturált pozitronagyat, vagy kidolgozták volna legalább a matematikai elméletét, akkor tudnánk róla.

– Tényleg? Akkor hadd vessek fel még egy kérdést, dr. Gerrigel. Remélem, nincs kifogása ellene?

– Nincs. Miért volna? – Gyámoltalan pillantást vetett előbb Baleyre, majd R. Daneelre. – Végül is ha olyan fontos dologról van szó, mint ahogy ön állítja, szívesen megteszek mindent, ami tőlem telik.

– Köszönöm szépen, doktor úr. A kérdésem így hangzik: miért van szükség emberi alkatú robotokra? Az igazság az, hogy egész életemben természetesnek tartottam létezésüket, de most mégis felmerül bennem a gondolat, hogy tulajdonképpen nem tudom, mi szükség van rájuk. Miért kell, hogy a robotoknak fejük és négy végtagjuk legyen? Miért kell, hogy többé-kevésbé hasonlítsanak az emberre?

– Azt akarja mondani, hogy miért nem szerkesztik őket, mint az összes többi gépet, pusztán célszerűségi szempontok szerint?

– Igen – mondta Baley. – Mi ennek a magyarázata? Dr. Gerrigel arcára halvány mosoly ült ki.

– Mr. Baley, ön túlságosan későn született. A korai robotirodalom ugyanezzel a problémával küszködött, és a vita ijesztő méreteket öltött. Ha érdekli a funkcionalisták és az antifunkcionalisták vitája, ajánlhatok önnek egy igen jó kézikönyvet: Hanfordtól A robotika történetét. Matematikai téren a lehető legkevesebb igényt támasztja az olvasóval szemben. Azt hiszem, igen érdekesnek találná.

– Majd megnézem – válaszolta türelmesen Baley. – De addig is nem mondaná el, kérem, a lényegét?

– Gazdasági szempontok döntötték el a kérdést. Tegyük fel, Mr. Baley, hogy ön egy farm munkáját ellenőrizné. Inkább venne egy pozitronagyas traktort, aratógépet, boronát, fejőgépet, autót és így tovább, mindegyiket külön pozitronaggyal, vagy ehelyett közönséges, agy nélküli gépeket állítana be, amelyeket egyetlen pozitronos robot irányít? Figyelmeztetem, hogy ez utóbbi megoldás legfeljebb ötvened-vagy századrész költséggel járna.

– De miért kell a robotnak emberi alkatúnak lennie?

– Mert az emberi alak az egész természetben a legsikeresebb általánosított forma. Mi nem vagyunk szakosított állatok, Mr. Baley, kivéve, ami az idegrendszerünket és néhány más jellegzetességünket illeti. Ha olyan szerkezetre van szüksége, amely sok különféle dolgot képes csinálni, és mindet meglehetősen jól, akkor okosabbat nem tehet, mint hogy utánozza az emberi alakot. Amellett egész technológiánk erre épül föl. Az automobilok kormányszerkezetét például úgy tervezik meg, hogy legkönnyebben olyan nagyságú és alakú emberi kezekkel-lábakkal lehessen megfogni és működtetni, amelyek bizonyos hosszúságú végtagokkal és bizonyosfajta ízületekkel kapcsolódnak a testhez. Még az efféle egyszerű tárgyakat is, mint mondjuk egy szék, asztal, kés vagy villa, az emberi méretek és kezelési mód igényeinek megfelelően készítjük el. Egyszerűbb tehát a robotokat emberi alakúra formálni, mint eszközeink alapvető jellegzetességeit gyökeresen megváltoztatni.

– Igen. Ez világos. De mondja csak, doktor úr, igaz-e, hogy a Külső Világok robotszakértői a mieinknél sokkal emberszerűbb robotokat gyártanak?

– Azt hiszem, igaz.

– És tudnának olyan robotot is gyártani, amelyről mindennapi körülmények között fel se lehetne ismerni, hogy nem ember?

Gerrigel homlokát ráncolva latolgatta a kérdést.

– Véleményem szerint igen, Mr. Baley. De rettenetesen költséges volna, és nem hinném, hogy kifizetődnék.

– És el tudja képzelni – folytatta könyörtelenül Baley –, hogy olyan robotot is tudnának készíteni, amellyel még önt is megtéveszthetnék, vagyis elhinné róla, hogy ember?

A robotszakértő megint felkuncogott.

– Ó, kedves Mr. Baley, ezt azért kétlem, hogy egy robotnak nemcsak egyszerűen a külsejéből…

Dr. Gerrigelbe a mondat közepén belefagyott a szó. Lassan R. Daneel felé fordult, és rózsaszínű arca halotthalvánnyá vált.

– Ó, egek – suttogta –, egek! – Kinyújtotta a kezét, és óvatosan megtapintotta R. Daneel arcát. Az nem moccant, nyugodtan nézett a robotszakértőre. – Egek – ismételte dr. Gerrigel, és hangja már-már elcsuklott a zokogástól. – Maga robot!

– Elég hosszú ideig tartott, amíg rájött – jegyezte meg szárazon Baley.

– Nem voltam rá felkészülve. Ehhez hasonlót még sohase láttam. Űrlakó gyártmány?

– Igen – válaszolta Baley.

– Most már nyilvánvaló. A testtartása. A beszédmódja. Nem egészen tökéletes utánzat.

– De azért elég jó, nem?

Ó, csodás! Kétlem, hogy első pillantásra bárki is felismerné a csibészt. Nagyon hálás vagyok önnek, hogy összehozott vele. Szabad megvizsgálnom? – A robotszakértő mohón talpra ugrott.

De Baley elébe tartotta a karját.

– Kérem, doktor úr, egy pillanatra. Előbb intézzük el a gyilkosság ügyét.

– Hát nemcsak mese volt? – Dr. Gerrigel nem is próbálta leplezni csalódottságát. – Azt hittem, az egész csak egy trükk, hogy elterelje a figyelmemet, és lássa, meddig tud bolonddá tenni…

– Nem volt trükk, dr. Gerrigel. Most azt mondja meg nekem, kérem, ha egy ilyen humanoid robotot, mint ez itt, kifejezetten azzal a szándékkal készítenek, hogy embernek tartsák, nem szükségszerűe, hogy az agya is az emberéhez minél hasonlóbb sajátosságokkal rendelkezzék?

– De igen. Feltétlenül.

– Nagyon helyes. És az nem lehetséges, hogy egy ilyen emberszerű agyvelőre nem érvényes az Első Törvény? Talán véletlenül nem építették bele. Ön azt mondja, nem ismerjük az elméletet. De maga a tény, hogy nem ismerjük, még nem zárja ki, hogy a konstruktőrök esetleg ráhibázzanak egy olyan agyra, amely nincs alávetve az Első Törvénynek. Hiszen nem tudják, hogyan lehet egy ilyen hibát elkerülni.

Dr. Gerrigel határozottan megrázta a fejét.

– Nem, nem. Ez lehetetlen.

– Biztos ebben? A Második Törvény érvényességét persze kipróbálhatjuk. Add ide a sugárpisztolyodat, Daneel.

Baley nem vette le a szemét a robotról. És közben alaposan megmarkolta a magáét, amely az oldalánál lapult.

– Tessék, Elijah – mondta nyugodtan R. Daneel, és csövénél fogva Baley felé nyújtotta a pisztolyát.

– Egy detektívnek – jegyezte meg Baley – sosem szabad elhagynia a fegyverét, a robotok azonban kötelesek engedelmeskedni az embernek.

– Kivéve, Mr. Baley – tette hozzá Gerrigel –, ha épp az engedelmességükkel sértenék meg az Első Törvényt.

– Tudja azt, doktor úr, hogy Daneel egy csoport fegyvertelen férfira és nőre rászegezte a pisztolyát, sőt lelövéssel fenyegette meg őket?

– De nem lőttem – mondta R. Daneel.

– Ez igaz, csakhogy már maga a fenyegetőzés is elég szokatlan. Nem, doktor úr?

Dr. Gerrigel az ajkába harapott.

– Ennek megítéléséhez ismernem kellene a körülményeket. Első hallásra mindenesetre szokatlannak tartom.

– Akkor vegye figyelembe még a következőket. R. Daneel a gyilkosság alkalmával annak színhelyén tartózkodott, és ha kizárjuk annak lehetőségét, hogy egy földi ember fegyveresen átvágjon a szabad térségen, a gyilkosság színhelyén levő összes személy közül csakis Daneel rejthette el a fegyverét.

– Mit ért azon, hogy elrejthette a fegyverét?

– Mindjárt megmagyarázom. A fegyvert, amellyel a gyilkosságot elkövették, nem találták meg. A gyilkosság színhelyét alaposan átkutatták, de semmit se találtak. De hát mégse szívódhatott fel. Csak egyetlen helyen lehetett, mégpedig olyan helyen, amelyre senki se gondolt.

– Hol, Elijah? – kérdezte R. Daneel.

Baley előkapta pisztolyát, és csövét a robotra szegezte.

– Az ételzsákodban – mondta. – Az ételzsákodban, Daneel!

TIZENHARMADIK FEJEZET

A szerepek megcserélődnek

– Ez tévedés – mondta nyugodtan R. Daneel.

– Igen? Nos, bízzuk a doktor úrra a döntést. Dr. Gerrigel!

– Tessék, Mr. Baley. – A robotszakértő szeme, amely eddig vadul cikázott a detektív és a robot között aszerint, hogy melyikük beszélt, most az emberen pihent meg.

– Azért kértem önt ide, hogy hitelt érdemlő elemzést kapjak erről a robotról. Intézkedem, hogy igénybe vehesse a City Szabványügyi Hivatalának laboratóriumát. Ha bármi olyan műszerre volna szüksége, amellyel ott nem rendelkeznek, megszerzem önnek. Szeretnék gyors és határozott választ kapni. Költség és fáradság nem számít.

Baley felállt. Szavai elég nyugodtan hangzottak, de ő maga érezte a mögöttük rejtőző, egyre fokozódó idegességet. Ebben a pillanatban szinte úgy érezte, ha torkon ragadhatná dr. Gerrigelt, és kikényszeríthetné belőle a remélt választ, nem érdekelné semmiféle tudományos vizsgálat.

– Nos, dr. Gerrigel?

Dr. Gerrigel idegesen elkuncogta magát.

– Ó, kedves Mr. Baley, ehhez nekem nincs szükségem laboratóriumra.

– Hogyhogy? – nézett rá nyugtalanul Baley. Érezte, hogy izmai megfeszülnek, és egész teste rángatózik.

– Az Első Törvény érvényességét nem nehéz ellenőrizni. Igaz, eddig erre sose volt szükségem, de a vizsgálat egészen egyszerű.

Baley nagy lélegzetet vett, majd lassan kiengedte tüdejéből a levegőt.

– Megmagyarázná, mit ért ezen? Azt akarja mondani, hogy akár itt is el tudja végezni a vizsgálatot?

– Igen. Természetesen. Nézze, Mr. Baley, hadd mondjak egy hasonlatot. Ha orvos volnék, és meg akarnám mérni valakinek a vércukorszintjét, ehhez vegyészeti laboratóriumra volna szükségem. Ha meg akarnám állapítani az alapanyagcsere-értékét, ellenőrizni kívánnám a kéregfunkcióit, vagy meg szeretném vizsgálni a génjeit, hogy nincsenek-e valamiféle veleszületett működési zavarai, ehhez bonyolult műszerekre volna szükségem. De annak megállapításához, hogy vak-e az illető, csak egyszerűen elhúzom a kezemet a szeme előtt, ahhoz pedig, hogy tudjam, halott-e, csak kitapintom az érverését. Mindezzel azt akarom mondani, hogy minél fontosabb tulajdonságok vizsgálatáról van szó, annál egyszerűbb műszerekre van szükség. És ez érvényes a robotokra is. Az Első Törvény alapvető tulajdonság. Mindenre kihat. Ha nem állna fenn, a robot egész sereg tekintetben szembeszökően hibás reakciókat mutatna.

Magyarázat közben elővett egy lapos, fekete tárgyat, amely egy kis könyvnézőkében végződött. Kopott orsóját belehelyezte az aljzatba, aztán előhalászott egy stopperórát meg egy sorozat fehér lapocskát, amelyek valamiféle logarlécnek látszó szerszámmá illeszkedtek össze. Három, önállóan mozgó skála volt rajta, jelöléseihez hasonlót Baley – emlékezete szerint – még sose látott.

Dr. Gerrigel a könyvnézőkére koppintott, és arcára kiült az előbbi halvány mosoly, mintha az előtte álló kísérlet jókedvre derítette volna.

– Ez az én robotika-kézikönyvem – mondta. – Mindig magammal hordom. Az öltözékemhez tartozik.

Szeméhez emelte a nézőkét, ujjai óvatosan játszottak a szabályozóval. A nézőke felberregett, aztán elhallgatott.

– Beépített indexe van – jelentette ki büszkén a robotszakértő. A nézőke a száját is eltakarta, ezért kissé tompa hangon beszélt. – Magam szerkesztettem. Nagyon sok időt megtakarítok vele. De most nem erről van szó, ugye? No lássuk. Hm, húzza csak kissé közelebb hozzám a székét, Daneel.

R. Daneel engedelmeskedett. Nagy figyelemmel, de az érzelem legcsekélyebb jele nélkül nézte a robotszakértő előkészületeit. Baley leeresztette sugárpisztolyát.

Ami most következett, zavart és csalódást ébresztett benne. Dr. Gerrigel egy sereg kérdést tett fel, értelmetlennek tűnő műveleteket hajtott végre, közben hármas logarlécét tologatta, és időnként a nézőkébe pillantott. Egyszer azt kérdezte:

– Ha két unokatestvérem van, kettejük között öt év a korkülönbség, és a fiatalabb lány, a másiknak mi a neme?

– A kapott adatok alapján ezt nem lehet megmondani – válaszolta (Baley szerint magától értetődően) a robot.

Dr. Gerrigel erre csak annyiban reagált, hogy egy pillantást vetett a stopperórájára, aztán jobb karját, amennyire tudta, oldalt nyújtotta.

– Érintse meg a bal keze gyűrűsujjának hegyével a középső ujjam hegyét – mondta. Daneel habozás nélkül eleget tett az utasításnak.

Tizenöt percbe telt, nem többe, és dr. Gerrigel végzett a vizsgálattal. Még egy utolsó néma számítás logarlécén, majd sűrű pattintgatások közepette szétszedte.

Utána zsebre tette a stopperórát, levette a kézikönyvnek nevezett micsodát a nézőkéről, és összetolta az utóbbit.

– Ennyi az egész? – kérdezte Baley a homlokát ráncolva.

– Igen.

– De hát ez nevetséges. Egyetlen olyan kérdést se tett fel, ami az Első Törvénnyel kapcsolatban állna.

– Ó, kedves Mr. Baley, amikor az orvos egy kis gumikalapáccsal megkopogtatja az ön térdét, és az megrándul, ugye nem kételkedik benne, hogy ebből a műveletből valamilyen idegbetegség fennforgására vagy az ellenkezőjére lehet következtetni? És amikor közelről megvizsgálja a szemét, és megnézi, hogyan reagál a szivárványhártyája a fényre, ugye akkor sincs meglepve, hogy ebből meg tudja mondani, nem rabja-e ön bizonyos alkaloidáknak?

– Értem. És végül is ön mit állapított meg?

– Daneelre teljes mértékben érvényes az Első Törvény. – A robotszakértő heves fejbólintással erősítette meg állítását.

– Ez nem lehet igaz – mondta rekedt hangon Baley.

A detektív el se tudta képzelni, hogy dr. Gerrigel képes legyen még az eddiginél is merevebb testtartást felvenni. De szemmel láthatóan képes volt. A robotszakértő szeme összeszűkült, pillantása rideggé vált.

– Engem akar kioktatni?

– Nem a hozzáértésében kételkedem – válaszolta Baley, és kérő mozdulattal nyújtotta felé jókora kezét. – De nem lehetséges, hogy mégis téved? Hisz ön maga mondta, hogy a nem szaturált robotok elméletét senki sem ismeri. Egy vak is képes olvasni Braille-vagy hangírás segítségével. Tegyük fel, hogy ön nem tud a Braille-vagy a hangírás létezéséről. Ilyen körülmények között nem állíthatná-e teljes meggyőződéssel valakiről, hogy lát, mert az illető ismeri egy bizonyos könyvfilm tartalmát?

– Értem, mit akar mondani. – A robotszakértő hangja újból nyájasan csengett. – Csakhogy a vak a szemével semmiképpen se tudna olvasni, márpedig, ha szabad az ön hasonlatával élnem, éppen ezt vizsgáltam. Higgye el nekem, bármire képes vagy képtelen is egy nem szaturált robot, annyi bizonyos, hogy R. Daneel alá van vetve az Első Törvénynek.

– Nem lehetséges, hogy szándékosan meghamisította a válaszait? – Baleyből már csak a kétségbeesés beszélt, és ezt maga is tudta.

– Persze hogy nem. Ez a különbség az ember és a robot között. Az emberi agyat, illetve az emlősök agyát nem lehet semmiféle jelenleg ismert matematikai módszerrel tökéletesen kielemezni. Ennélfogva a válaszokat se lehet teljesen megbízhatónak tekinteni. A robot agya viszont tökéletesen kielemezhető, hisz másképp nem is lehetne megszerkeszteni. Tehát itt eleve tudjuk, hogy az adott ingerre milyen reakciónak kell következnie. Egyetlen robot se képes igazán meghamisítani a válaszait. Az, amit mi hamisításnak nevezünk, a robot szellemi horizontján egyszerűen nem létezik.

– Akkor vegyük a nyers tényeket. R. Daneel pisztolyt szegezett egy emberi lényekből álló tömegre. Ezt saját szememmel láttam. Ott voltam. Igaz, nem lőtt, de akkor is, nem kellett volna az Első Törvénynek valamilyen idegmegrázkódtatást létrehoznia benne? Mert semmi ilyesmi nem történt. Utána is teljesen normálisan viselkedett.

A robotszakértő habozva állához emelte a kezét.

– Ez mindenképpen rendellenes.

– Egyáltalán nem – vágott közbe R. Daneel. – Elijah kollégám, nézd csak meg azt a sugárpisztolyt, amit elvettél tőlem.

Baley lepillantott a bal tenyerében pihenő pisztolyra.

– Nyisd fel a tölténytárát – sürgette R. Daneel. – Vizsgáld meg.

A detektív felmérte a kockázatot, aztán a saját pisztolyát lassan letette maga mellé az asztalra. Majd egy gyors mozdulattal kinyitotta a robot fegyverét.

– Üres – mondta megdöbbenve.

– Nincs benne töltény – helyeselt R. Daneel. – És ha közelebbről megnézed, látni fogod, hogy soha nem is volt. A pisztolynak nincs gyújtószerkezete, így nem is lehet használni.

– Töltetlen fegyvert szegeztél a tömegre? – hápogta Baley.

– Pisztolyt kell hordanom magammal, mert másképp nem tölthetném be a detektív szerepét – felelte R. Daneel. – De ha töltött és használható fegyver van velem, esetleg merő véletlenségből kárt okozhatnék emberi lényekben, ami persze elképzelhetetlen. Ezt már annak idején elmondtam volna neked, de te annyira dühös voltál, hogy nem hallgattál végig.

Baley még mindig a tenyerén fekvő ártalmatlan sugárpisztolyra meredt.

– Hát akkor, azt hiszem, végeztünk, dr. Gerrigel – mondta halkan. – Köszönöm a segítségét.

Baley elküldött az ebédjéért, de amikor megjött (diótorta volt, természetesen élesztőből, meg egy különlegesen szép szelet sült csirke pirítóssal), csak bámult rá.

Agyában egymást hajszolták a gondolatok. Az elkeseredés mély barázdákat vágott hosszú arcába.

Irreális világban élek, kesergett magában, kegyeden, feje tetejére állított világban.

Hogy történhetett meg ez az egész? A közelmúlt mint valami ködös, valószínűtlen álom villant fel emlékezetében, attól a pillanattól kezdve, hogy belépett Julius Enderby szobájába, és ott hirtelen rátelepedett a gyilkosság és a robotika kettős lidércnyomása.

Az áldóját! Az egész csak ötven órával ezelőtt kezdődött!

A megoldást makacsul az Űrvárosban kereste. Kétszer vádolta meg R. Daneelt a gyilkossággal, először mint álcázott embert, másodszor mint valódi robotot. És vádja mindkét alkalommal elhamarkodottnak, alaptalannak bizonyult.

Visszavonulásra kényszerítették. Akarata ellenére a City felé kell fordítania gondolatait, holott a múlt éjjel óta épp ez elől igyekezett menekülni. Kérdések dörömböltek agya kapuján, de nem akarta beengedni őket, válaszolnia is kell rájuk, és Úristen, nem mer szembenézni a válaszokkal!

– Lije! Lije! – Valaki vadul rázta a vállát. Baley megmozdult.

– Mi van, Phil? – kérdezte.

Philip Norris C-5-ös detektív leült, kezét térdére fektette, előrehajolt, és Baley arcába bámult.

– Veled mi van? Tán kábítószeren élsz mostanában? Úgy ültél itt, tágra nyitott szemmel, hogy biz’ isten azt hittem, meghaltál. – Végigsimította ritkuló, világosszőke haját, és közel fekvő szemeivel irigykedve nézte Baley hűlő ebédjét. – Csirke! – lelkendezett. – Ha így megy tovább, már csak orvosi előírásra lehet majd kapni.

– Egyél belőle – mondta fásultan Baley.

De az illendőség legyőzte Norris sóvárgását.

– Ó – szabadkozott –, én is megyek mindjárt ebédelni. Edd csak meg. Mondd, mi van a góréval?

– Hogyhogy?

Norris igyekezett közömbösnek mutatkozni, de az ujjai nyugtalanul táncoltak.

– Ne tettesd magad. Nagyon jól tudod, miről beszélek. Mióta visszajött, sülve-főve együtt vagytok. Miről van szó? Előléptetés a láthatáron?

Baleyt a hivatali politika némileg visszatérítette a valósághoz. Norris nagyjából egy rangban volt vele, így érthető módon feszülten figyelte a Baley iránti hivatalos részrehajlás legcsekélyebb jelét is.

– Szó sincs előléptetésről – nyugtatta meg Baley. – Elhiheted nekem. Semmi ilyesmiről az égvilágon. És ha a főnököt akarod, bár neked adhatnám. Szent Jozafát! A tied lehet!

– Ne érts félre – mondta Norris. – Nem irigylem tőled az előléptetést. Csak azt akartam mondani, ha van valami befolyásod a górénál, szólj egy szót ennek a srácnak az érdekében.

– Miféle srácról beszélsz?

Válaszra nem volt szükség. Vincent Barrett, akit kitettek állásából, hogy helyet csináljanak R. Sammynek, nyomban elősündörgött a terem egyik homályos sarkából. Sipkáját idegesen forgatta kezében, kiugró pofacsontján rángatózott a bőr, ahogy mosolyogni próbált.

– Hello, Mr. Baley!

– Ó, hello, Vince! Hogy s mint?

– Nem a legjobban, Mr. Baley.

Éhes pillantással nézett körül. Milyen elesettnek látszik, gondolta Baley. Lefokozott. Félholt. Ám azután vadul, az érzelmek erejétől szinte rángatózó ajakkal kérdezte magában: de mit akar tőlem?

– Sajnálom, fiam. – Mi egyebet mondhatott volna?

– Folyton az jár a fejemben, hátha adódik valami.

Norris közelebb húzódott, és Baley fülébe súgta:

– Meg kéne akadályozni, hogy ez így menjen tovább. Most Csen Lát akarják kirakni.

– Micsoda?!

– Nem hallottad?

– Nem. Erről nem hallottam. Mennydörgős mennykő, hisz ő C-3-as! Már tíz év van mögötte.

– Pontosan. De emiatt még egy két lábon járó masina is el tudja látni a munkáját. És ki lesz a következő?

Az ifjú Vincent Barrett nem is figyelt a suttogókra, saját gondolatainak fonalát követte.

– Mr. Baley! – szólalt meg.

– Tessék, Vince.

– Tudja, mit mesélnek? Az a hír járja, hogy Lyrane Millane, a szubéterikus táncosnő a valóságban robot.

– Buta beszéd.

– Biztos? Azt mondják, vannak robotok, amelyek pont úgy néznek ki, mint az emberek. Valamiféle különleges műbőrt tesznek rájuk.

Baley bűntudattal gondolt R. Daneelre, és nem talált szavakat. Csak a fejét rázta.

– Ugye, nem fogja senki kifogásolni, ha körbejárok egy kicsit? – kérdezte a fiú. – Olyan jó látni ezt a régi helyet.

– Menj csak, fiam.

A legény odébbállt. Baley és Norris utána pillantott.

– Úgy látszik, a konzervatívoknak van igazuk – jegyezte meg Norris.

– Mármint abban, hogy térjünk vissza a természethez? Erre gondolsz, Phil?

– Nem. Arra, amit a robotokról mondanak. Vissza a természethez! Ugyan! A jó öreg Földnek határtalan jövője van. Csak robotokra nincs szükségünk, ennyi az egész.

– Nyolcmilliárd ember, és az uránium kifogyóban – dörmögte Baley. – Hol itt a határtalan jövő?

– Nem érdekes, ha ki is fogy az uránium. Majd importálunk. Vagy felfedezünk más nukleáris anyagokat. Az emberiség fejlődésének nem lehet gátat vetni, Lije. Optimistának kell lenni, bízni kell a jó öreg emberi agyvelőben. A mi legnagyobb erőforrásunk a találékonyság, és ebből sose fogunk kifogyni, Lije. – Most aztán belelendült. – Példának okáért – magyarázta – kihasználhatjuk a napenergiát, ez sok milliárd évre mindent megoldana. A Merkúr keringési pályáján belül űrállomásokat építhetnénk, amelyek energiaakkumulátorként szolgálnának. Irányított sugarakkal továbbíthatnánk az energiát a Földre.

Baley már hallott erről a tervről. A tudományos fantázia már legalább százötven éve játszott ezzel a gondolattal. De mindeddig megvalósíthatatlanná tette az a körülmény, hogy az ötvenmillió mérföld hosszúságú sugarat lehetetlen kellőképpen összetartani, haszontalanul szétszóródna. Baley ezt meg is mondta.

– Ha szükség lesz rá – válaszolta Norris –, majd ezt is megoldják. Emiatt ne fájjon a fejed.

Baley elképzelte, milyen volna, ha a Föld korlátlan energiával rendelkezne. A népesség határtalanul szaporodhatna. Az élesztőüzemek kiterjeszkednének, a hidroponikus gazdálkodás fokozottabb erővel folyna. Hiszen csak energia kellene hozzá. A Naprendszer lakatlan sziklatömbjeiről ásványi kőzeteket lehetne behozni. És ha a víz válna „szűk keresztmetszetté”, még azt is importálni lehet a Jupiter holdjairól. Vagy befagyasztanák az óceánokat, és kivontatnák őket a világűrbe, ahol mint jégholdacskák keringenének a Föld körül, bármikor felhasználásra készen, a tengerfenéken pedig tágas tér nyílna, amelyet szintén ki lehetne aknázni, ahol élni lehetne. Még a szén és az oxigén mennyisége is fenntartható, sőt fokozható volna a Földön a Titán metánatmoszférájának és az Umbriel megfagyott oxigénjének kihasználásával.

A Föld lakossága egy-két billióra[25] növekedhetne. Miért ne? Volt idő, amikor a jelenlegi nyolcmilliárdos lakosságot is elképzelhetetlennek tartották. Sőt, amikor egymilliárdot se tudtak volna elképzelni. A malthusianizmusnak minden nemzedékben akadtak prófétái, de jóslataik mindig tévesnek bizonyultak.

De mit mondana erre Fastolfe? Egybilliós lakosságú világ? Helyes. Csakhogy ennek a világnak még a levegőt és a vizet is importálnia kellene, és az energiát ötvenmillió mérföld távolságban levő bonyolult raktárházakból kellene behoznia. Milyen végtelenül bizonytalan állapot volna! A Földet örökké csak egy hajszál választaná el a teljes katasztrófától, és egy ilyen katasztrófa a Naprendszert felölelő mechanizmus bármely pontján előálló legcsekélyebb hibából bekövetkezhetne.

– Én amondó vagyok – morfondírozott Baley –, hogy egyszerűbb volna a fölös népesség egy részét űrhajókba ültetni. – Tulajdonképpen nem is Norris szavaira, mint inkább a maga gondolataira válaszolt.

– De ki fogadna be minket?

– Bármelyik lakatlan bolygó.

Norris felállt, és megveregette Baley vállát.

– Lije, edd meg a csirkédet, és térj magadhoz. Esküszöm, te kábítószeren élsz. – S nevetve odébbállt.

Baley utána nézett, és ajka fanyar mosolyra húzódott. Norris majd továbbadja, gondolta, és hetekig fog tartani, amíg a hivatal jópofái (minden hivatalban akadnak ilyenek) békén hagyják. De legalább elfeledkezett az ifjú Vince-ről, a robotokról, a lefokozásról.

Fölsóhajtott, és beleszúrta villáját a kihűlt és kissé rágós csirkébe.

Csak amikor az utolsó falat élesztőtortával is végzett, állt fel R. Daneel az íróasztalától, amelyet aznap reggel jelöltek ki neki, és lépett oda hozzá. A detektív kényszeredett pillantással fogadta.

No, mi újság?

– A rendőrfőnök nincs a szobájában – mondta R. Daneel –, és nem is tudják, mikor jön vissza. Szóltam R. Sammynek, hogy odamegyünk, és hogy a rendőrfőnökön kívül senkit se engedjen be.

– De minek nekünk a szobája?

– Nehogy kihallgassák, mit beszélünk. Bizonyára egyetértesz azzal, hogy meg kell fontolnunk a következő lépésünket. Gondolom, a történtek ellenére sem akarod abbahagyni a nyomozást, ugye?

Baleynek épp ez lett volna a leghőbb vágya, de persze nem vallhatta be. Fölállt, és elindult a robottal Enderby szobája felé.

– Itt volnánk, Daneel – mondta odabent. – Miről van szó?

– Elijah kollégám – válaszolta a robot –, múlt éjjel óta nem vagy a régi. A szellemi aurád határozottan megváltozott.

Baley agyán szörnyű gondolat cikázott végig.

– Te gondolatolvasó is vagy? – robbant ki belőle. Kevésbé zavaros pillanatában egy effajta lehetőség eszébe se jutott volna.

– Nem. Dehogy vagyok gondolatolvasó! – tiltakozott R. Daneel. Baley ijedtsége alábbhagyott.

– Akkor mi az ördögöt beszélsz itt az én szellemi aurámról?

– Ez csak egy egyszerű kifejezés. Olyan érzés leírására használom, amit te nem érezhetsz.

– Mi az az érzés?

– Nehéz megmagyarázni, Elijah. Bizonyára emlékszel rá, hogy engem eredetileg az Űrvárosban az emberi pszichológia tanulmányozására szerkesztettek.

– Igen, tudom. És azáltal tettek alkalmassá a detektívmunkára, hogy egyszerűen beléd szerelték az igazságszeretet áramkörét. – Baley meg se próbálta tompítani a hangjából kicsendülő gúnyt.

– Pontosan, Elijah. De az eredeti szerkezetem azért lényegében változatlan maradt. Engem cerebroanalízis céljaira konstruáltak.

– Agyhullámok elemzésére?

– Úgy is mondhatod. Megfelelő vevőkészülék segítségével meg lehet oldani térmérés útján is, nincs szükség közvetlen elektródakapcsolatra. Az én agyam egy ilyen vevőkészülék. Nálatok nem alkalmazzák ezt a módszert?

Baleynek fogalma se volt róla, ezért elsiklott a kérdés felett.

– És ezzel az agyhullámméréssel mit lehet megállapítani? – tudakolta óvatosan.

– Gondolatokat semmiképpen sem, Elijah. Érzelmi villanásokat észlelek, mindenekelőtt elemezni tudom az emberek kedélyállapotát, az alapvető ösztönöket és a szellemi beállítottságot. Például én állapítottam meg, hogy Enderby rendőrfőnök a gyilkosság idején fennálló körülmények között képtelen volna megölni valakit.

– Tehát a te véleményed alapján mentesült a gyanú alól?

– Igen. Ezt minden kockázat nélkül megtehettük. Ebben a vonatkozásban igen megbízható gép vagyok.

Baley agyán újból átcikázott a gondolat.

– Várj csak! Ezek szerint, ugye, Enderby rendőrfőnök nem is sejtette, hogy cerebroanalizáltátok?

– Teljesen indokolatlan lett volna, hogy megbántsuk érzelmeiben.

– Vagyis te csak ott álltál, és nézted őt. Nem kellettek hozzá gépek, sem elektródák. Sem ionok, sem diagramok.

– Persze hogy nem. Én önállóan működő egység vagyok.

Baley bosszúsan harapott az alsó ajkába. Ez volt az utolsó ellentmondás, az egyetlen fennálló rés, amelyen át még egy kétségbeesett kísérletet tehetett volna, hogy a bűntényt az Űrváros nyakába varrja.

R. Daneel azt mondta, hogy a rendőrfőnökön cerebroanalízist végeztek, de egy órával később maga a rendőrfőnök szemmel láthatólag teljes őszinteséggel jelentette ki, hogy nem ismeri ezt a fogalmat. Holott nincs olyan ember, pláne gyilkossággal vádolva, aki az elektródákkal és diagramokkal végzett, testet-lelket megrázó elektroencefalografikus méréseken túlesne anélkül, hogy egy életre szóló tapasztalatot ne szerezzen a cerebroanalízis mibenlétéről.

Ez az ellentmondás most feloldódott. A rendőrfőnököt cerebroanalizálták, de tudtán kívül. R. Daneel igazat mondott, és igazat mondott a rendőrfőnök is.

– No és az én cerebroanalízisemből mit tudtál meg? – firtatta éles hangon Baley.

– Hogy nyugtalan vagy!

– Óriási felfedezés! Persze hogy nyugtalan vagyok.

– Igen, de pontosabban megfogalmazva: ez a nyugtalanság a benned dúló ellentétes indítékok összecsapásából ered. Egyfelől a hivatásod elvei iránti odaadás arra ösztökél, hogy tüzetesen megvizsgáld azoknak a földlakóknak az összeesküvését, akik tegnap este nyomon követtek bennünket, de ugyanakkor egy hasonlóan erős indok az ellenkező irányba taszít. Ennyit világosan ki lehet olvasni az agysejtjeid elektronikus teréből.

– Agysejtjeim!… Ostobaság.! – heveskedett Baley. – Ide figyelj, megmondom én neked, miért nincs értelme kivizsgálni ezt a te úgynevezett összeesküvésedet. Mert semmi köze a gyilkossághoz. Eleinte azt hittem, lehet köze hozzá. Beismerem, hogy így volt. Tegnap az étkezőben azt hittem, veszélyben vagyunk. De mi történt? Követtek minket, s a szalagokon egykettőre a nyomunkat vesztették, és kész. Ez nem lehetett jól szervezett, mindenre elszánt emberek műve. A saját fiam könnyűszerrel kiderítette, hol lakunk – folytatta. – Egyszerűen felhívta a főkapitányságot. Még csak igazolnia se kellett magát. A mi drágalátos összeesküvőink is megtehették volna ugyanezt, ha valóban meg akartak minket támadni.

– És nem akartak?

– Nyilvánvaló, hogy nem. Ha lázadást szándékoznak szítani, megtehették volna a cipőboltban, ehelyett azonban szép engedelmesen meghátráltak egyetlen ember és egyetlen sugárpisztoly elől. Egyetlen robot és egyeden sugárpisztoly elől, holott tudniuk kellett, hogy nem volnál képes tüzelni, hiszen felismerték, hogy mi vagy. Ezek a konzervatívok ártalmatlan, ütődött népség. Te ezt nem tudhatod, de én igen. És azonnal rá is jöttem volna, ha e miatt az ügy miatt nem támadnak holmi… bolond, melodramatikus gondolataim. És azt is megmondhatom neked, hogy miféle emberekből lesznek a konzervatívok. Azokból a puhány ábrándozókból, akik az itteni életet túlságosan nehéznek találják, és elmerülnek egy sohase létezett, idealizált múltban. Ha ezt a mozgalmat az egyes emberekhez hasonlóan cerebroanalizálni tudnád, kiderülne, hogy éppoly kevéssé képesek a gyilkosságra, mint Julius Enderby.

– Ezt a megállapításodat – válaszolta lassan R. Daneel – szó szerinti értelemben nem fogadhatom el.

– Miért nem?

– Mert a pálfordulásod túl hirtelen következett be. Amellett vannak itt bizonyos ellentmondások is. Dr. Gerrigellel jóval vacsora előtt megállapodtál a mai találkában. Holott akkor még nem tudtál az ételzsákomról, és így nem gyanúsíthattál a gyilkossággal. De ha így van, miért akartál beszélni vele?

– Már akkor is gyanúsítottalak.

– És múlt éjjel almodban beszéltél.

Baley szeme tágra nyílt.

– Mit mondtam?

– Csak azt ismételgetted, hogy „Jessie”. Azt hiszem, a feleségedre céloztál.

A detektív megfeszült izmai fellazultak.

– Lidérces álom volt – mondta bizonytalanul. – Tudod, mi az?

– Személyes tapasztalatból persze nem tudom. De az értelmező szótár szerint rossz álmot jelent.

– És azt tudod, hogy mi az az álom?

– Erre nézve is csak az értelmező szótár meghatározását ismerem. Eszerint a valóság illúziója, amely a tudatos gondolkodás időleges szünetelése közben jelentkezik, amikor – ahogy ti mondjátok – alusztok.

– Helyes. Elfogadom. Illúzió. De néha ezek az illúziók fenemód valóságosnak tűnnek. Nos hát, azt álmodtam, hogy a feleségemet veszély fenyegeti. Gyakran álmodunk ilyesmit. A nevét ismételgettem. Ilyen körülmények között ez is megesik. Ezt elhiheted nekem.

– Készséggel elhiszem. Csakhogy ez felvet egy másik gondolatot. Honnét jött rá Jessie, hogy robot vagyok?

Baley homlokát újra elöntötte a veríték.

– Ne kezdjük ezt elölről, jó? A híresztelések…

– Bocsáss meg, hogy a szavadba vágok, Elijah kollégám, de nincsenek efféle híresztelések. Ha volnának, akkor ma szerte a Cityben nyugtalanság uralkodnék. Ellenőriztem a főkapitányságra bejött bejelentéseket, és azokban szó sincs ilyesmiről. Egyszerűen nincsenek ilyen híresztelések. Tehát felmerül a kérdés: honnét jött rá a feleséged, hogy robot vagyok?

– Az áldóját! Mit akarsz ezzel mondani? Tán csak nem azt, hogy a feleségem is tagja a… a…

– De azt, Elijah.

Baley szorosan összefogta a kezét.

– Pedig nem tagja. És erről ne is beszéljünk többé.

– Ez nem emlékeztet rád, Elijah. Te engem hivatalosan kétszer is gyilkossággal vádoltál.

– És így akarsz kvittelni?

– Nem tudom pontosan, mit értesz ezen a kifejezésen. Én a magam részéről helyeslem, hogy gyanúsítottál. Megvoltak rá az indokaid. Tévedtél ugyan, de ugyanúgy igazad is lehetett volna. Viszont hasonlóan erős érvek szólnak a feleséged ellen.

– Hogy gyilkos volna? A fene egyen meg, Jessie még a legnagyobb ellenségének se tudna ártani! És nem is tehette ki a lábát a Cityből. Nem!… Ha hús-vér volnál, most…

Én csak azt állítom, hogy részt vesz az összeesküvésben. És hogy szerintem ki kellene hallgatni.

– Ezt verd ki a fejedből. Akármiféle áramköreid vannak is. Ide figyelj! A konzervatívok nem akarnak vért ontani. Ez nem az ő módszerük. De azon vannak, hogy eltávolítsanak téged a Cityből. Ennyit biztosra vehetünk. És ezt a szándékukat valamilyen pszichológiai támadással igyekeznek megvalósítani. Kellemetlenkedni akarnak neked, és nekem is, mivel együtt dolgozunk. Könnyűszerrel kideríthették, hogy Jessie a feleségem, és így kézenfekvő volt az a lépésük, hogy fülébe juttatták a hírt, Jessie pedig olyan, mint a többiek: nem szereti a robotokat, nem akarja, hogy együtt dolgozzam egy robottal; különösen, ha ez szerinte még veszéllyel is jár. Ezt ők előre tudták, és a módszer be is vált. Jessie egész éjjel könyörgött, hogy hagyjam abba a nyomozást, vagy valamiképpen távolítsalak el téged a Cityből.

– Feltehetőleg nagyon nyomós indokaid vannak, hogy a feleséged megvédd a kihallgatástól – válaszolta R. Daneel. – Nyilvánvaló, hogy a felsorakoztatott érveidben magad se hiszel.

– Mi a fészkes fenét képzelsz te magadról?! – üvöltötte Baley. – Te nem vagy detektív. Te csak egy cerebroanalizáló gép vagy, mint az elektroencefalográfok itt az épületben. Karod, lábad, fejed van, tudsz beszélni, de egy fikarcnyival se vagy több, mint azok a gépek. Hiába rakták beléd azt a nyavalyás áramkört, attól még nem lettél detektív, hát mit vágsz föl? Fogd be a szád, és bízd rám a gondolkozást!

– Sokkal okosabban tennéd, Elijah, ha halkabban beszélnél – mondta nyugodtan a robot. – Elismerem, hogy nem vagyok detektív abban az értelemben, ahogy te az vagy, de azért egy apró tényt mégis szeretnék tudomásodra hozni.

– Nem érdekel.

– Hallgass meg, kérlek. Ha tévednék, majd megmondod, ebből nem származhat semmi baj. Mindössze a következőről van szó. Múlt éjjel kimentél a szobából, hogy a földszinti videofonon felhívd a feleségedet. Én javasoltam, hogy inkább a fiadat küldd. Erre azt felelted, hogy nálatok, földieknél nem szokás, hogy az apa veszélybe küldje a fiát. De az szokás, hogy az anya ilyet tegyen?

– Nem, persze hogy… – kezdte Baley, de rögtön el is hallgatott.

– Tehát érted, mire gondolok – állapította meg R. Daneel. – Rendes körülmények között, ha Jessie aggódnék miattad, és figyelmeztetni akarna valamilyen veszélyre, saját életét kockáztatná, nem pedig a fiát küldené el. Az a tény, hogy mégis Bentleyt küldte, csak annyit jelenthet: úgy érezte, a fiának nem eshet baja, neki azonban igen. Ha az összeesküvők nem ismernék Jessie-t, más lett volna a helyzet, vagy legalábbis Jessie-nek nem lett volna semmi oka, hogy így ítélje meg a helyzetet. De ha maga is az összeesküvők közé tartozik, akkor tudta, jól tudta, Elijah, hogy figyelik őt és felismernék, Bentleyt viszont nem.

– Várj egy pillanatra – vágott közbe elkeseredetten Baley –, ez igen finom logikájú érvelés, csak…

Nem kellett várniuk. A rendőrfőnök íróasztalán a jelzőlámpa vadul felvillant. R. Daneel várt, hogy Baley válaszoljon, de a detektív csak gyámoltalanul bámult a jelzőlámpára. A robot végre megfordította a kapcsolót.

– Mi az?

R. Sammy szólalt meg sustorgó hangon:

– Egy hölgy van itt, Lije-zsal szeretne beszélni. Mondtam neki, hogy el van foglalva, de nem akar elmenni. Azt mondja, Jessie-nek hívják.

– Engedd be őt – válaszolta nyugodtan R. Daneel, és szenvtelen barna szemét Baley megrettent arcára függesztette.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

A név hatalma

Baley a megdöbbenéstől görcsös merevségbe dermedt. Jessie odafutott hozzá, vállon ragadta, és a mellére simult.

– Bentley? – kérdezte a férfi elfehéredve.

Jessie ránézett, megrázta a fejét; a heves mozdulattól barna haja szerteszét repült.

– Neki nincs semmi baja.

– Hát akkor?

Jessie-t hirtelen heves zokogás fogta el. Olyan halkan szólalt meg, hogy szinte meg se lehetett érteni:

– Nem bírom tovább, Lije. Nem bírom. Nem tudok sem enni, sem aludni. El kell hogy mondjam…

– Ne mondj semmit – válaszolt mélységes aggodalommal Baley. – Az isten szerelmére, Jessie, ne most!

– De muszáj. Rettenetes dolgot tettem. Rettenetes dolgot. Ó, Lije… – Szavai zokogásba fúltak.

– Nem vagyunk egyedül, Jessie – jegyezte meg gyámoltalanul Baley.

Az asszony felpillantott, de úgy bámult R. Daneelre, mintha meg se ismerné. A szemét elöntő könnyek, úgy látszik, jellegtelen, elmosódott figurává torzították a robotot.

– Jó napot kívánok, Jessie – mormolta halkan R. Daneel.

– Ez a… a robot? – lihegte Jessie. Keze fejével megtörölte a szemét, és kibontakozott Baley öleléséből. Mély lélegzetet vett, és egy pillanatra reszkető mosoly futott végig az ajkán. – Maga az, ugye?

– Igen, Jessie.

– És nem haragszik, ha robotnak nevezem?

– Nem, Jessie, hiszen az vagyok.

– És én se haragszom, ha bolondnak, hülyének és… felforgatónak neveznek, mert én meg az vagyok.

– Jessie! – nyögött fel Baley.

– Nincs értelme tagadni, Lije – mondta az asszony. – Hadd tudja meg, hiszen a munkatársad. Én meg nem bírok tovább hallgatni. Mit kínlódtam tegnap óta! Azt se bánom, ha börtönbe dugnak. Vagy ha a legalacsonyabb szintre tesznek, és nyers élesztőn meg vízen kell élnem. Nem bánom!… De ugye, nem hagyod, hogy ezt tegyék velem, Lije? Nem hagyod, hogy bármi bajom essen? Úgy fé… félek!

Baley megveregette az asszony vállát, és hagyta, hogy kisírja magát.

– Nincs eszénél – súgta oda R. Daneelnek. – Nem tarthatjuk itt. Hány óra van?

– Tizennégy negyvenöt – válaszolta R. Daneel anélkül, hogy az órájára nézett volna.

– A rendőrfőnök bármely pillanatban itt lehet. Azt mondom, vezényeltess ide egy riadóautót, és az úton megbeszéljük a dolgot.

Jessie fölkapta a fejét.

– Az autóúton? Ó, ne, Lije!

– De Jessie – mondta Baley annyira megnyugtató hangon, ahogy csak tőle telt –, ne légy babonás. Ilyen állapotban nem utazhatsz az expresszjáraton. Légy jó kislány, nyugodj meg, mert másképp nem mehetünk át a termen. Hozok neked egy kis vizet, jó?

Jessie megtörölte arcát egy nedves zsebkendővel, és elborzadva mondta:

– Szépen nézhetek ki.

– Ne törődj most ezzel – válaszolta Baley. – Mi van a kocsival, Daneel?

– Már vár ránk, Elijah kollégám.

– Gyerünk, Jessie!

– Várj! Várj még egy pillanatig, Lije. Valamit csinálnom kell az arcommal.

– Ez most nem érdekes.

– De kérlek, Lije! Így nem mehetek át a termen. Csak egy pillanat az egész.

Az ember és a robot várt, az ember görcsösen ökölbe szorította a kezét, a robot meg se moccant.

Jessie a táskájába túrt, hogy elővegye a kellékeket. (Ha valamiről el lehet mondani, jelentette ki egyszer ünnepélyesen Baley, hogy több ezer év óta ellenáll mindenféle technikai újításnak, akkor az a női táska. Még az is sikertelen kísérletnek bizonyult, hogy fémcsukló helyett mágneses zárat alkalmazzanak rajta.) Jessie előhalászott egy kis tükröt és egy kis, ezüstveretes kozmetokészletet, amelyet Baley három évvel ezelőtt a születésnapjára vett neki.

A kozmetokészletnek különféle rekeszei voltak, és Jessie most ezeket sorban igénybe vette. De csak az utolsó művelet eredménye volt igazán látható. Az asszony azzal a különleges könnyedséggel, mondhatni művészettel használta ezeket a szereket, ami úgy látszik, még a legfelindultabb nőnek is születési előjoga.

Először alapozót fújt az arcára, amely eltüntette bőre fényességét és apró hibáit. Nyomában halvány aranyos pír maradt vissza; Jessie sokéves tapasztalatból tudta, hogy ez illik legjobban a haja és a szeme színéhez. Aztán egy kis napbarnított árnyalatot kölcsönzött homlokának és állának, gyengéden, az álla irányában egyre halványabban kipirosította mindkét orcáját, vékony kék vonást húzott a felső szemhéjára és a fülcimpája mentén. Végül pedig sima kárminvöröset permetezett az ajkára. A halvány rózsaszínű pára nedvesen csillogott a levegőben, de amikor az ajkát érintette, megszáradt, és mélyvörösre váltott át.

– Kész – mondta Jessie. Még néhány gyors mozdulattal megigazította a haját. Szemében mélységes elégedettség tükröződött. – Most talán már jó lesz.

A művelet a megígért pillanatnál ugyan tovább tartott, de tizenöt másodpercnél többet mégse vett igénybe. Baley szemében ez is végtelen hosszúnak tűnt.

– Gyerünk – mondta.

Jessie-nek alig volt ideje eltenni a kozmetokészletet, férje máris kituszkolta az ajtón.

Az autóút mindkét oldalán sűrű, kísérteties csönd honolt.

– Hát halljuk, Jessie – szólalt meg Baley.

Mióta elhagyták a rendőrfőnök szobáját, Jessie arca nem mutatott érzelmeket, de most újból kiütköztek rajta az izgalom jelei. Gyámoltalanul pillantgatott férjére és Daneelre.

– Essünk túl rajta, Jessie. Kérlek szépen. Követtél el valami bűnt? Valóságos bűnt?

– Bűnt? – Az asszony bizonytalanul rázta a fejét.

– Uralkodj magadon. Ne kezdj el hisztizni. Felelj egyszerű igennel vagy nemmel. Meg… – egy pillanatig habozott – megöltél valakit?

Jessie arcára hirtelen a méltatlankodás felhője borult.

– Hogy képzelsz ilyet, Lije Baley?

– Igen vagy nem, Jessie?

– Nem. Persze hogy nem.

A görcsös feszültség Baley gyomrában érezhetően feloldódott.

– Elloptál valamit? Meghamisítottad az élelmiszerjegyeket? Tettleg bántalmaztál valakit? Megrongáltad az állam vagyonát? Beszélj, Jessie!

– Nem tettem semmit… semmi ilyen meghatározható dolgot. Nem ilyesmiről van szó. – Hátranézett. – Muszáj itt lent maradnunk, Lije?

– Itt maradunk, amíg túl nem esünk ezen. Hát kezdd el az elején. Mit akartál elmondani nekünk? – Baley az asszony lehajtott feje fölött R. Daneel szemébe nézett.

Jessie halkan fogott neki, de beszéd közben hangja egyre erőteljesebbé, tisztábbá vált.

– Ezekről a konzervatívokról van szó. Te tudod, kikről beszélek, Lije. Mindenütt beléjük botlik az ember, folyton csak fecsegnek. Már akkor is, amikor még konyhafőnök-helyettes voltam. Emlékszel Elisabeth Thornbowe-ra? Ő is közéjük tartozott. Unos-untalan arról beszélt, hogy a city a mi legnagyobb bajunk, és hogy mennyivel jobb volt, amikor még nem voltak cityk. Ilyenkor megkérdeztem tőle, honnét tudja ezt olyan biztosan, különösen azután, hogy te meg én összetalálkoztunk, Lije (hiszen emlékszel a beszélgetéseinkre, ugye?), és ő válaszul azokból a kis könyvtekercsekből idézett, amelyek kézről kézre jártak. Olyasmiről beszélek, tudod, mint A City szégyene, tudod, amit az az alak írt. A neve nem jut eszembe.

– Ogrinsky – vetette közbe Baley.

– Igen, de a legtöbb még annál is sokkal rosszabb volt. Amikor azután férjhez mentem hozzád, Lizzyből csak úgy áradt a gúny. „Most, hogy egy zsaruhoz mentél – mondta –, biztos valódi city-hölgy lesz belőled.” Ezután már nemigen beszélgettünk, az állásomból is kiléptem, és ezzel az ügy lezárult. Érzésem szerint a fecsegése jórészt arra ment ki, hogy megbotránkoztasson vagy hogy feltűnjön valamivel. Vénlány, haláláig nem fog már férjhez menni. A konzervatívok többsége egy és más tekintetben nem tud beilleszkedni a társadalomba. Emlékszel, Lije, egyszer azt mondtad, hogy az emberek saját gyarlóságaikért a társadalmat hibáztatják, és a cityket akarják megváltoztatni, mert önmagukat nem tudják.

Baley emlékezett a szavaira, csak most üresnek, semmitmondónak érezte őket.

– Maradj a tárgynál, Jessie – mondta gyengéden.

– Lizzy tehát folyton arról papolt, hogy egyszer majd eljön a mi napunk, és hogy az embereknek össze kell tartaniuk. Örökké azt hajtogatta, az egész az űrlakók bűne, akik azt akarják, hogy a Föld gyenge és dekadens legyen. Dekadens: ez volt a szavajárása. Ránézett az étlapokra, amelyeket a következő hétre készítettem, elfintorította az orrát, és azt mondta: dekadens. Jane Myers mindig utánozta őt a konyhában, majd meghaltunk a nevetéstől. Elizabeth azt mondogatta, hogy majd egy szép napon feloszlatjuk a cityket, visszatérünk a természethez, és leszámolunk az űrlakókkal, akik ránk erőszakolják a robotokat, és ezzel örökre a citykhez akarnak láncolni bennünket. Csak ő sose hívta robotnak őket. Mindig „lelketlen szörnyeteget” mondott, már ne haragudjon a kifejezésért, Daneel.

– A jelzőnek, amit használt, nem ismerem az értelmét, Jessie, de nem haragszom érte. Folytassa, kérem.

Baley nyugtalanul fészkelődött. Jessie javíthatatlan. Akármilyen kritikus helyzetben van, csak a maga körülményes módján képes elmondani valamit.

– Elisabeth mindig úgy beszélt – folytatta az asszony –, mint aki egy csomó hasonszőrűvel együtt szövögeti a terveit. „A legutóbbi ülésünkön…” – szokta mondani, és ilyenkor elhallgatott, és félig kérdő, félig ijedt pillantást vetett rám, mintha azt akarta volna, hogy én kérdezzek, ő meg fontoskodhassak. De félt is, hogy esetleg bajba hozom. Én persze soha semmit nem kérdeztem tőle. Nem akartam lovat adni alá. Akárhogy is volt, amikor hozzád mentem, Lije, az egésznek vége szakadt, míg aztán… – Elhallgatott.

– Folytasd, Jessie – nógatta Baley.

– Emlékszel, Lije, arra a vitánkra? Jezebelről?

– Kiről? – Egy-két másodpercig tartott, amíg Baley ráeszmélt, hogy Jessie a saját nevéről beszél, nem valami idegen asszonyról. Ösztönösen R. Daneelhez fordult, és védekező hangon magyarázta: – Jessie-nek Jezebel a teljes neve. De nem szereti, és így nem is használja.

R. Daneel komolyan bólintott. A fene egye meg, gondolta Baley, mit izgatom magam miatta?

– Akkor nagyon felpiszkáltál, Lije – folytatta Jessie. – Nagyon. Tudom, butaság volt, de állandóan arra kellett gondolnom, amit mondtál. Vagyis hogy Jezebel egyszerűen konzervatív volt, aki az ősi életformáért harcolt az újonnan jöttek furcsa szokásaival szemben. Végeredményben én is Jezebel vagyok, és mindig…

– Azonosítottad magad vele? – segítette ki Baley.

– Igen – felelte Jessie, de rögtön megrázta és elfordította a fejét. – Valójában persze mégse. Legalábbis nem szó szerinti értelemben. Nem azzal azonosítottam magamat, akinek én tartottam őt. Te is tudod, hogy ahhoz nem hasonlítottam.

– Tudom, Jessie. Ne légy csacsi.

– És mégis sokat gondoltam rá, és valahogy az jutott eszembe, hogy ma ugyanaz a helyzet, mint akkor volt. Vagyis hogy nekünk, földlakóknak megvolt a magunk életformája, és most jönnek ezek az űrlakók mindenféle új eszmékkel, és nálunk is el akarják terjeszteni azokat az újmódi szokásokat, mi pedig oktalanul felvesszük őket, és talán a konzervatívoknak igazuk van. Talán tényleg vissza kellene térnünk a mi régi, jó életformánkhoz. Ezért aztán megkerestem Elisabethet.

– Értem. Folytasd!

– Azt mondta, nem tudja, miről beszélek, és különben is én egy zsaru felesége vagyok. Ennek, válaszoltam, semmi köze a dologhoz. Úgyhogy a végén belement, hogy majd beszél valakivel. És vagy egy hónap múlva el is jött hozzám, és azt mondta, rendben van. Én meg beléptem közéjük, és azóta is eljárok a gyűléseikre.

– És nekem erről egy szót se szóltál – nézett rá szemrehányóan Baley.

– Bocsáss meg, Lije – szólt Jessie remegő hangon.

– Ez nem segít a dolgon. Mármint az, hogy én megbocsátok. Mondj el mindent a gyűlésekről. Először is hol tartották őket?

A tárgyilagosság érzete lopakodott belé, és elnémította az érzelmeit. Kiderült, hogy amit igyekezett maga előtt tagadni, igaz, leplezhetetlenül, félreérthetetlenül igaz. És most, hogy túl volt a bizonytalanságon, mondhatni megkönnyebbült.

– Idelent – válaszolta Jessie.

– Idelent? Itt, ezen a helyen? Hogy érted ezt?

– Itt az autóúton. Ezért nem akartam lejönni ide. De a gyűlések céljaira nagyszerű hely volt. Itt összejöttünk…

– Hányan?

– Nem tudom pontosan. Hatvanan-hetvenen lehettünk. De ez csak az egyik helyi tagozat volt. Összehajtható székeket állítottak fel, enni-innivalót kaptunk, és valaki beszélt, többnyire arról, milyen nagyszerű volt az élet a régi időkben, és hogy majd egy szép napon elintézzük azokat a szörnyetegeket, vagyis a robotokat meg az űrlakókat is. Voltaképpen irtó unalmas volt az egész, mert mindig ugyanazt ismételgették. De azért elviseltük őket, főleg mert olyan jó mulatság volt összejönni és fontoskodni. Esküvel fogadtunk hűséget a mozgalomnak, és ha valahol összetalálkoztunk, titkos jellel köszöntöttük egymást.

– És sose zavartak meg benneteket? Sose jött arra egy riadó-vagy tűzoltóautó?

– Nem. Soha.

– Ezt különösnek tartod, Elijah? – szólt közbe R. Daneel.

– Tulajdonképpen nem – válaszolta elgondolkodva Baley. – Vannak itt olyan átjárók, amelyeket gyakorlatilag sose használnak, viszont elég dörzsöltnek kell lenni ahhoz, hogy valaki tudja, melyek ezek az átjárók. Más nem volt ezeken a gyűléseken, Jessie? Csak beszédeket tartottatok meg összeesküvősdit játszottatok?

– Nagyjából. Néha énekeltünk. És persze enni-innivalót kaptunk. Nem sokat. Többnyire csak szendvicset meg gyümölcslevet.

– De ha csak ennyi volt az egész, mi a fenének vagy most úgy kétségbeesve?! – tört ki gorombán Baley.

Jessie arca megvonaglott.

– Te haragszol.

– Kérlek, Jessie – mondta vastürelemmel Baley –, felelj a kérdésemre. Ha ilyen ártalmatlan dologról van szó, miért éltél az utóbbi másfél nap alatt ilyen rettegésben?

– Attól féltem, bántani fognak téged, Lije, miért teszel úgy, mintha nem értenéd? Hiszen elmondtam, miről van szó.

– Nem, még nem mondtad el. Te csak ártatlan kávénénikék titkos kis klikkjéről beszéltél. Arra felelj, nem rendeztek-e soha nyílt tüntetéseket? Robotokat se romboltak? Nem szítottak lázadást? Nem öltek meg embereket?

– Soha! Ilyesmit sose tettem volna, Lije. Nem maradtam volna köztük, ha ilyesmivel próbálkoznak.

– Hát akkor miért mondod, hogy rettenetes dolgot műveltél? Miért félsz attól, hogy börtönbe kerülsz?

– Mert… mert arról beszéltek, hogy majd nyomást gyakorolnak a kormányra. Arról volt szó, hogy megszerveznek minket, és azután nagy sztrájkok és munkabeszüntetések lesznek. Kényszeríteni fogjuk a kormányt, hogy tiltsa be a robotokat, az űrlakókat pedig küldje vissza, ahonnét jöttek. Azt hittem, mindez csak üres beszéd, és akkor elkezdődött ez a dolog veled meg Daneellel. Erre azt mondták, „most jönnek a tettek”, és hogy „példát statuálnak”, meg „egyszer s mindenkorra gátat vetünk a robotinváziónak”. Még ott a mosdóban is ezt mondogatták, mert nem tudták, hogy rólad van szó. De én tudtam. Rögtön tudtam… – Megint elcsuklott a hangja.

– Ugyan, Jessie – mondta Baley megenyhülten. – Ez mind semmiség. Üres fecsegés. Magad is láthatod, hogy semmi se történt.

– De én úgy megijedtem! Azt mondtam magamban: én is részt vettem benne. És ha gyilkolni meg rombolni fognak, megölhetnek téged meg Bentleyt, és ez valahogy az én… az én bűnöm lesz, mert részt vettem benne, és megérdemlem, hogy börtönbe csukjanak.

Baley hagyta, hogy kisírja magát. Átölelte a vállát, és közben R. Daneelre nézett, aki nyugodtan viszonozta pillantását.

– Most szeretném, ha gondolkodnál egy kicsit, Jessie – mondta. – Ki volt a csoportotok vezetője?

Az asszony kissé már megnyugodott, zsebkendőjével szárogatta a szeme alját.

– A vezetőt Joseph Kleminnek hívják, valójában egy nagy senki. Legfeljebb százhatvanöt centi magas, és odahaza szörnyű nagy papucs lehet. Szerintem teljesen ártalmatlan ember. Csak nem akarod letartóztatni, Lije? Az én bemondásom alapján? – Nyugtalan pillantást vetett férjére.

– Egyelőre senkit se tartóztatok le. Honnét kapta Klemin az utasításait?

– Azt nem tudom.

– Jártak idegenek is a gyűlésekre? Tudod, kikre gondolok: nagyfejűek a szervezet központjából?

– Néha jöttek mások, és beszédet tartottak. De ez csak ritkán fordult elő, talán kétszer egy évben.

– A nevüket meg tudnád mondani?

Nem. Mindig úgy mutatták be őket, hogy az „egyik bajtársunk” vagy „egy barátunk a Jackson Heightsből” vagy máshonnét.

– Értem. Daneel!

– Tessék, Elijah.

– Írd le azokat az embereket, akiket gyanúsnak találtál. Hátha Jessie felismeri őket.

R. Daneel matematikai pontossággal végigment a listán. Az egyre sokasodó testméretek hallatára Jessie arcára kiült a megdöbbenés, és mind hevesebben rázta a fejét.

– Jaj, istenem! – hajtogatta. – Hogy emlékezhetnék rá? Egyikre sem emlékszem Nem tudok… – Elhallgatott, és gondolataiba merült. Majd hirtelen megszólalt: – Azt mondta az egyikről, hogy élesztőmunkás?

– Francis Clousarr – felelte R. Daneel –, a New York-i élesztőüzem alkalmazottja.

– Hát egyszer, tudja, tartott valaki egy beszédet, én meg történetesen az első sorban ültem, és folyton éreztem egy icipici nyers élesztőszagot. Érti, mire gondolok ugye? Csak azért emlékszem rá, mert aznap épp el volt rontva a gyomrom, és attól a szagtól hányingert kaptam. Föl kellett állnom a helyemről, és hátrább ülnöm, de persze nem mondhattam meg, miért. Irtó kínos volt. Lehet, hogy erről az emberről van szó. Hiszen ha valaki folyton élesztővel dolgozik, a szag a ruhájába is beeszi magát. – Jessie most is fintorgatta az orrát.

A külsejére nem emlékszel?

– Nem – felelte Jessie határozott hangon.

– No, jól van. Ide hallgass, Jessie, most elviszlek az anyádhoz. Bentley is ott lesz veled, és egyikőtök se hagyja el a körzetet. Ben ne menjen iskolába. Én majd elintézem, hogy házhoz küldjék az ételt, és a lakás körüli folyosókat rendőrök őrizzék.

– De veled mi lesz? – Jessie hangja remegett.

– Engem nem fenyeget semmi veszély.

– És meddig fog ez tartani?

– Nem tudom. Talán egy-két napig. – De maga se hitt a szavaiban.

Baley és R. Daneel, most már csak kettesben, újból az autóúton haladtak. Baley arcán sötét aggodalom ült.

– Szerintem – mondta – egy két szinten működő szervezettel állunk szemben. Az elsőnek, az alacsonyabb szinten működőnek nincs semmiféle határozott programja, rendeltetése mindössze annyi, hogy egy esetleges puccsnak tömegtámogatást biztosítson. A második, egy lényegesen szűkebb elit gárda viszont jól kitervelt akcióprogramokat tűzött maga elé. Ezt az elitet kell megtalálnunk. Azokra az operettbe illő csoportokra, amelyekről Jessie beszélt, nem érdemes időt vesztegetni.

– Mindez igaz lehet – válaszolta R. Daneel –, feltéve, hogy Jessie elbeszélését készpénznek vesszük.

– Szerintem – mondta szárazon Baley – Jessie elbeszélését százszázalékosan igaznak fogadhatjuk el.

– Látszólag igen – jegyezte meg R. Daneel. – A cerebrális impulzusaiból nem lehet arra következtetni, hogy patologikus hajlama volna a hazudozásra.

Baley most már leplezetlenül sértődött arckifejezéssel fordult a robot felé.

– Ezt én se mondanám. A jelentésünkben nem is kell megemlítenünk a nevét. Érted?

– Ha így akarod, Elijah kollégám – felelte higgadtan R. Daneel. – Csakhogy akkor a jelentésünk nem lesz se teljes, se pontos.

– Lehet, de ebből nem származik semmi baj. Jessie magától jött hozzánk, elmondta mindazt, amit tud a dologról, és ha megemlítjük a nevét, az csak arra jó, hogy bekerüljön a rendőrségi nyilvántartásba. Ezt pedig nem akarom.

– Ha ez a helyzet, persze igazad van. Feltéve, hogy egészen biztosan nem maradt semmi kiderítetlen.

– Ami Jessie-t illeti, semmi se maradt. Ezért kezeskedem.

– Akkor meg tudnád magyarázni, hogy ez a Jezebel, ez az egyetlen szó, egy puszta név, miért indította őt arra, hogy feladja régi elveit, és újakhoz pártoljon át? Homályosnak találom az indokot.

Lassan hajtottak a kanyargó, néptelen alagúton.

– Nehéz lenne elmagyarázni – válaszolta Baley. – A Jezebel ritka név. Valaha egy nagyon rossz hírű asszonyt neveztek így. Feleségem ezt a tényt kincsként őrzi. Így mintegy a bűnös asszony szerepében tetszeleghetett magának, és ez kárpótolta egyhangúan tisztes életéért.

– De miért akar egy törvénytisztelő asszony a bűnös szerepében tetszelegni?

Baley már-már elmosolyodott.

– Ilyenek az asszonyok, Daneel. De akárhogy van, nagy ostobaságot követtem el. Egy ingerült pillanatomban kijelentettem, hogy a történelmi Jezebel nem is volt valami különlegesen bűnös asszony, sőt kifejezetten jó feleség volt. Azóta is bánom ezt az ostobaságot. Mert kiderült, hogy Jessie-t ezzel nagyon boldogtalanná tettem. Elvettem tőle valamit. És amit azután tett, azzal, azt hiszem, a maga módján rajtam akart bosszút állni. Olyasmibe bonyolódott, amiről tudta, hogy én nem helyeselném. Persze nem állítom, hogy tudatos szándék volt.

– Lehet egy szándék más, mint tudatos? Ez nem mond ellent önmagának?

Baley a robotra bámult, és nem bírta rászánni magát, hogy a tudatalatti fogalmát magyarázgassa. Ehelyett csak ennyit mondott:

– Amellett a Biblia nagy hatással van az ember gondolkodására és érzelmi világára.

– Mi az a Biblia?

A detektív egy pillanatra meglepődött, de aztán azon csodálkozott, hogy miért is lepődött meg. Az űrlakók filozófiája, ezt tudta, teljesen mechanisztikus, és R. Daneel csak azt tudhatja, amit az űrlakók, semmivel sem többet.

– A Biblia a földi lakosság körülbelül felének szent könyve.

– Nem tudom felfogni a jelző értelmét.

– Olyasmit jelent, hogy tiszteletben tartott. A könyv egyes részei, ha helyesen értelmezik őket, olyan erkölcsi normákat tartalmaznak, amelyeket sokan a legjobbnak tartanak az emberiség végső boldogságának elérésére.

R. Daneel szemmel láthatóan elgondolkozott.

– És a törvényeitek magukban foglalják ezeket a normákat? – kérdezte azután.

– Sajnos, nem. Nem lehet őket törvényekkel kötelezővé tenni. Minden egyén saját elhatározásából, önnön vágyaitól vezérelve kell, hogy engedelmeskedjék nekik. Bizonyos értelemben a normák felette állnak minden lehetséges törvénynek.

– Felette állnak a törvénynek? Ez nem ellentmondás?

Baley kényszeredetten mosolygott.

– Idézzek neked valamit a Bibliából? Érdekelne?

– Kérlek rá.

A detektív leállította az autót, és néhány percig csukott szemmel, elgondolkozva ült. Szerette volna a középkori Biblia zengzetes nyelvén idézni a verseket, de tudta, hogy R. Daneel így nem értené meg.

Ezért hát szinte könnyed hangon recitálta a modern változat szavait, mintha valamilyen mai életből fakadó történetet mondana el, nem pedig az ember legősibb múltjából idézne fel egy példázatot.

– Jézus pedig elment az Olajfák hegyére, de pirkadatkor már ismét ott volt a templomban. És az egész nép eljött hozzá, ő meg leült, és tanította őket. Az írástudók és a farizeusok elébe hoztak egy asszonyt, akit házasságtörésen kaptak, középre állították, és ezt mondták: „Mester, ezt az asszonyt házasságtörésen kapták. A törvényben pedig Mózes megparancsolta, hogy az ilyen bűnösöket meg kell kövezni. Te mit mondasz?” Ezt pedig azért kérdezték, hogy megkísértsék őt, és hogy legyen majd mivel vádolniuk. Jézus pedig lehajolt, és az ujjával a földre írt, mintha nem is hallotta volna őket. De azok sürgetve ismét kérdezték őt, mire felegyenesedett, és azt mondta nekik: „Aki közületek nem bűnös, az vesse rá az első követ.” Azután újra lehajolt, és tovább írt a földre. Azokat pedig, akik hallották, amit mondott, vádolta önnön lelkiismeretük, és a vénektől kezdve egymás után, mindannyian az utolsóig elmentek. Jézus pedig egyedül maradt az előtte álló asszonnyal. „Asszony – mondta neki –, hol vannak a vádlóid? Senki sem ítélt el téged?” „Senki, uram!” – mondta az asszony. Jézus meg így szólt hozzá: „Én se ítéllek el. Eredj, és ne vétkezz többé.”

R. Daneel figyelmesen végighallgatta a történetet, aztán azt kérdezte:

– Mi az, hogy házasságtörő?

– Ez nem fontos. Olyan bűn, amelynek annak idején megkövezés volt a szokásos büntetése, vagyis a bűnöst kövekkel dobálták, míg csak meg nem halt.

– És az asszony bűnös volt?

– Igen.

– Akkor miért nem kövezték meg?

– Mert Jézus szavai után senki sem érezte magát képesnek rá. A történet azt akarja példázni, hogy van valami magasabb rendű annál az igazságnál, amelynek szeretetét beléd szerelték. Olyan emberi érzés, amelyet kegyelemnek neveznek; olyan cselekedet, amit megbocsátásnak hívunk.

– Ezeket a szavakat nem ismerem, Elijah kollégám.

– Tudom – dünnyögte Baley. – Tudom.

Hirtelen mozdulattal elindította a riadóautót, és hagyta, hadd száguldjon. A légnyomás az ülés párnázatához szorította.

– Hová megyünk? – kérdezte R. Daneel.

– Az élesztővárosba – felelte Baley –, hogy kiszedjük az igazat Francis Clousarr-ből, az összeesküvőből.

– Van erre valamilyen módszered, Elijah?

– Nekem éppenséggel nincs. De neked van, Daneel. Egy egészen egyszerű módszered.

Az autó továbbszáguldott velük.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

EGY ÖSSZEESKÜVŐ LETARTÓZTATÁSA

Baley érezte, hogy az élesztőváros felől áradó enyhe illat mind erősebbé, áthatóbbá válik. Egyesektől, például Jessie-től eltérően, nem tartotta kellemetlennek. Sőt inkább kedvelte. Derűs emlékeket ébresztett benne.

Valahányszor nyers élesztőszag ütötte meg az orrát, az érzetek alkímiája több mint három évtizeddel visszavetette a múltba. Újból tízéves volt, látogatóban Boris nagybátyjánál, aki egy élesztőüzemben dolgozott. Boris bácsinál mindig várt rá néhány falat élesztőínyencség: aprósütemények, édes lével töltött csokoládébonbonok, macska és kutya alakú nyalánkságok. Fiatal létére is tudta, hogy Boris bácsinak voltaképpen nem szabadna ilyesmit hazahoznia, ezért mindig nagyon csöndesen eszegette őket, a szoba sarkában, a fal felé fordulva. És sietett is az evéssel, nehogy rajtakapják.

De annál édesebbek voltak.

Szegény Boris bácsi! Baleset érte, és belehalt. Sose mondták meg neki, pontosan mi történt. Keservesen sírt, azt hitte, Boris bácsit letartóztatták, mert élesztőt csempészett ki az üzemből. És attól félt, hogy őt is elfogják és kivégzik. Évekkel később gondosan végigböngészte a rendőrségi aktákat, és ekkor megtudta az igazat. Boris bácsi egy szállítókocsi alá esett. A romantikus mítosz – legnagyobb sajnálatára – szertefoszlott.

De a nyers élesztő szagára a mítosz mindig újraéledt, legalábbis néhány másodpercre.

New York Citynek nem volt olyan része, amelyet hivatalosan élesztővárosnak hívtak volna. Sem a helységnévtárban, sem a hivatalos térképen nem lehetett nyomát lelni. Amit a mindennapi életben élesztővárosnak hívtak, az a postahivatal számára csak Newark, New Brunswick és Trenton volt, egy széles sáv, amely a hajdani New Jerseyn vágott keresztül, lakónegyedekkel tarkítva – főleg Newark és Trenton központjaiban –, de legnagyobb részét a gyárak foglalták el, ahol tömérdek kádban ezer különféle fajtájú élesztőt termeltek és szaporítottak.

A City lakosságának egyötöde az úgynevezett élesztőüzemekben dolgozott, további egyötöde pedig a kisegítő iparágakban. Kezdve az Allegheny kusza vadonjaiból a Citybe vontatott fa-és nyerscellulózhegyektől a savas kádakon, amelyekben a nyersanyagot hidrolízis útján glükózzá alakították át, meg a kocsiszám felhasznált segédanyagokon: a salétrom-és foszfáthalmokon keresztül, egészen a vegyészeti laboratóriumok által szállított szervesanyag-bödönökig – mind csak egyetlen célt szolgált: élesztő és még több élesztő termelését.

Élesztő nélkül a Föld nyolcmilliárd lakosából hatmilliárd egy éven belül éhen pusztulna.

E gondolatra Baley megborzongott. Ez az eshetőség három nappal ezelőtt ugyanígy fennállt, mint most, csakhogy három nappal ezelőtt ilyesmi nem jutott volna eszébe.

Az egyik kijáraton át kisüvítettek az autóútról a newarki kültelekre. A sugárút két oldalán jellegtelen háztömbök – gazdasági épületek – húzódtak, de csak kevés ember járt errefelé, így nem kellett lelassítaniuk a kocsi futását.

– Hány óra van, Daneel? – kérdezte Baley.

– Tizenhat-nulla-öt – válaszolta R. Daneel.

– Akkor még dolgozik, ha nappali műszakos.

Baley egy rakodóbeugrónál leparkírozta a riadóautót, és rögzítette a kormányt.

– Ez tehát a New York-i élesztőüzem, Elijah? – tudakolta a robot.

– Egy része – felelte Baley.

Beléptek egy folyosóra, melynek mindkét oldalán irodák nyíltak. Az egyik kanyarban az ügyfeleket fogadó, csupa mosoly titkárnő elé kerültek.

– Kivel óhajtanak beszélni?

Baley kinyitotta a tárcáját.

– Rendőrség – mondta. – Dolgozik itt bizonyos Francis Clousarr?

A lány zavartan nézett rá.

– Mindjárt megkérdezem.

Kapcsolótáblájába bedugta a jól olvashatóan „Személyzeti” megjelölésű vezetéket, ajkai épphogy csak mozogtak, hallani nem lehetett, amit mond. Majd szavai hallhatóvá váltak, de mindössze ennyit mondott:

– …azt állítja, uram, hogy rendőr.

Fekete hajú, jól öltözött férfi lépett ki az egyik ajtón. Ritkás bajusza volt, és kissé már kopaszodott. Ajkán félénk mosoly bujkált.

– Prescott vagyok a Személyzetiről – mutatkozott be. – Mi baj van, biztos úr?

Baley fagyos pillantással válaszolt, mire Prescott mosolya kényszeredetté vált.

– Nem szeretem felidegesíteni a munkásokat – jegyezte meg Prescott. – Húzódoznak a rendőrségtől.

– Ne mondja! – gúnyolódott Baley. – Clousarr itt tartózkodik az épületben?

– Igen, biztos úr.

– No, akkor adjon egy botot. És ha Clousarr megugrana, mielőtt odaérnénk, majd újból beszélgetünk egymással.

Prescott ajkáról végleg lefagyott a mosoly.

– Hozok egy botot, biztos úr – motyogta.

A vezérlőbot a C-G osztály 2. sz. csoportjára volt beállítva. Hogy ez a gyári szóhasználat szerint mit jelentett, Baley nem tudta. De nem is kellett tudnia. A botot feltűnés nélkül tenyérben lehet tartani, hegye, ha a beállításnak megfelelő irányba fordították, felmelegedett, ellenkező esetben pedig gyorsan kihűlt. És ahogy közeledtek vele a cél felé, egyre melegebb lett.

A be nem avatottak a hőmennyiség gyors, alig észlelhető változásai miatt nemigen tudták hasznát venni a botnak, de a Citylakók között csak kevesen akadtak, akik ebben a művészetben járatlanok lettek volna. Mert a gyerekek egyik legnépszerűbb, soha meg nem unt játékát: az iskolaszintek folyosóin űzött bújócskát ilyen gyermekvezérlőbotokkal játszották. („Akár hideg, akár meleg, Hipp-hoppbottal célod leled! Hipp-hopp vezérlőbot világmárka!”)

Baley a száz meg száz hatalmas épületcsoport között is eligazodott, és a bottal a kezében oly könnyen meglelte a legrövidebb utat, mintha naponta erre járt volna.

Amikor tíz perc múlva belépett egy fényesen megvilágított terembe, a vezérlőbot hegye csaknem forró volt.

– Francis Clousarr itt dolgozik? – kérdezte az ajtóhoz legközelebb álló munkástól.

A munkás befelé intett a fejével. Baley elindult a jelzett irányba. A levegőben erős, átható élesztőszag terjengett, pedig a légpumpák állandóan dolgoztak, zümmögésük betöltötte a helyiséget.

A terem túlsó végében egy férfi felállt, és levetette a kötényét. Középtermetű ember volt, aránylag fiatal, arcát mégis mély barázdák szántották, és a haja is már szürkülni kezdett. Celltextörülközőjével lassan szárogatta nagy, bütykös kezét.

– Francis Clousarr vagyok – mondta.

Baley egy kurta pillantást vetett R. Daneelre. A robot bólintott.

– Oké – szólt Baley. – Tudunk itt valahol beszélni?

– Esetleg – felelte lassan Clousarr. – De a műszaknak mindjárt vége. Hagyjuk talán holnapra.

– Holnapig még hosszú a nap. Essünk túl most rajta. – Baley kinyitotta a tárcáját, és az élesztőmunkás felé fordította.

De Clousarr keze nem remegett meg; gondosan tovább törülközött.

– Nem tudom, maguknál a rendőrségen mi a szokás – jegyezte meg hűvösen –, de itt nálunk szigorúan betartják az étkezési időket. Vagy 17.00 és 17.45 között eszem, vagy éhen maradok.

– Értem – mondta Baley. – Majd intézkedem, hogy elhozzák a vacsoráját.

– Príma – bólintott Clousarr örömtelen ábrázattal. – Akár egy arisztokratának vagy egy C kategóriás zsarunak. És azután mi jön még? Privát fürdő?

– Maga csak feleljen a kérdéseinkre, Clousarr – figyelmeztette Baley. – A vicceivel a babáját szórakoztassa. Hol beszélhetünk?

– Ha beszélni akarnak, menjünk talán a mázsálóba. Ebben legyen a kedvük szerint. De ami a beszédet illeti, nekem nincs mondanivalóm.

Baley betolta Clousarrt a mázsálóba. Négyszögletes, higiénikusán fehérre mázolt szoba volt, a nagyobb teremtől független (és hatékonyabb) légszabályozó berendezéssel. A falak mentén üveggel körülzárt elektronikus precíziós mérlegek álltak, amelyeket kizárólag elektromágneses tér révén lehetett működtetni. Baley egyetemi tanulmányai során e mérlegek olcsóbb típusaival már találkozott. Az egyik ittenit mindjárt felismerte: csekély egymilliárd atomot tudott mérni.

– Nem hiszem, hogy egy ideig bárki is bejönne – jegyezte meg Clousarr. Baley erre csak morgott egyet, aztán Daneelhez fordult.

– Légy szíves, intézkedj, hogy küldjenek ide egy vacsorát. És kérlek, várd meg odakint, amíg hozzák. – A távozó R. Daneel után nézett, majd azt kérdezte: – Maga vegyész?

– Erológus vagyok, ha nincs ellene kifogása.

– Mi a különbség?

Clousarr fensőbbséges ábrázatot vágott.

– A vegyész csak amolyan létologató, bűzmanipulátor. Az erológus meg néhány milliárd ember táplálásához nyújt segédkezet. Én erjesztési szakember vagyok.

– Értem.

– Ez a laboratórium – folytatta Clousarr –, a New York-i Élesztő szíve. Nincs egyetlen nap, egyetlen istenverte óra, amikor az üstjeinkben a vállalat összes fajta élesztőiből ne állítanánk elő tenyészetet. Mi ellenőrizzük és szabályozzuk a tápláléktényezővel kapcsolatos követelményeket. Mi kontrolláljuk, hogy jó-e a kitenyésztett fajta. Átalakítjuk öröklött sajátságait, új fajtákat hozunk létre, a rosszakat kigyomláljuk, tulajdonságaikat szétcsoportosítjuk, majd újból összevegyítjük. Az a földieper, amit a New York-iak két év óta idényen kívül esznek, barátom, nem földieper, hanem különlegesen magas cukortartalmú és a valódinak megfelelő színű élesztőtenyészet, épp csak egy kis ízesítő hozzáadásával. Itt, ebben a teremben tenyésztettük ki. Húsz esztendővel ezelőtt a Saccharomyces Olei Benedictae csak egy undorító, faggyúízű, vacak cserje volt. Ma is faggyúízű, de a zsírtartalmát tizenöt százalékról nyolcvanhét százalékra tornásztuk fel. Ha utazik ma az expresszjáraton, jusson eszébe, hogy azt kizárólag S. O. Benedictae AG-7-tel zsírozzák. Itt kísérleteztük ki, ebben a teremben. Ne hívjon hát vegyésznek. Erológus vagyok.

Baley akarata ellenére is meghátrált Clousarr kérkedő, heves szóáradata előtt. De most közbevágott:

– És hol volt tegnap este tizennyolc és húsz óra között?

Clousarr vállat vont.

– Sétáltam. Szeretek vacsora után járni egyet.

– Ismerősökhöz ment? Vagy szubéterikusba?

– Nem. Csak sétáltam.

Baley összeszorította ajkait. Ha Clousarr szubéterikusba ment volna, akkor ez megmutatkoznék a jegytömbjén. Ha meg valamelyik ismerősénél járt volna, akkor meg kellene neveznie egy férfit vagy nőt, és ezt ellenőrizni lehetne.

– Szóval senki se látta?

– De lehet, hogy látott. Nem tudom.

– És előző este?

– Akkor is sétáltam.

– Tehát egyik estére sincs alibije?

– Ha valami bűnt követtem volna el, biztos uram, akkor lenne. De mért volna nekem szükségem alibire?

Baley a noteszát vizsgálgatta.

– Maga egyszer már állt bíróság előtt. Lázongás miatt.

– Úgy van. Egy R-pofa elment előttem, és én felbuktattam. Ezzel lázongásra szítottam?

– A bíróságnak az volt a nézete. Bűnösnek mondták ki, és megbírságolták.

– De ezzel az ügy le is van zárva, nem? Vagy újból meg akar bírságolni?

– Tegnapelőtt este egy bronxi cipőboltban kisebb zavargás volt. Magát is ott látták.

– Ki látott?

– Magának akkor itt vacsoraideje lett volna. Vacsorázott tegnapelőtt este?

Clousarr habozott, majd megrázta a fejét.

– El volt rontva a gyomrom. Az élesztőtől megesik néha. Még az olyan öreg fiúknál is, mint én.

– Múlt éjjel Williamsburgben is zavargásféle volt, és ott is látták magát.

– Ki látott?

– Tagadja, hogy mindkét esetben jelen volt?

– Nem állít semmi olyat, amit tagadhatnék. Hol történtek pontosan ezek az esetek, és ki mondja, hogy látott engem?

Baley erősen az erológus szemébe nézett.

– Maga nagyon jól tudja, miről beszélek. Maga szerintem egy illegális konzervatív szervezetben fontos szerepet tölt be.

– Azt gondol, biztos úr, amit akar. De ez még nem bizonyíték. Ezt valószínűleg maga is tudja – és Clousarr elvigyorogta magát.

– Valószínűleg – felelte Baley, és mereven szembenézett vele. – De majd kiszedjük magából az igazat. – A mázsáló ajtajához lépett, kinyitotta, és megkérdezte az odakint türelmesen várakozó R. Daneeltől: – Megjött már Clousarr vacsorája?

– Már jön, Elijah.

– Hozd majd be, kérlek.

– R. Daneel egy perc múlva bejött egy fémrekeszekre osztott tállal.

– Tedd le Mr. Clousarr elé, Daneel – mondta Baley. Leült a mérlegfal előtt álló egyik székre, keresztbe rakta lábait, és cipőjét ritmikusan ide-oda lengette. Látta, hogy Clousarr idegesen elhúzódik, amikor R. Daneel leteszi mellé a tálat egy székre.

– Mr. Clousarr – mondta Baley –, bemutatom magának a kollégámat, Daneel Olivawt.

Daneel kinyújtotta a kezét.

– Jó napot, Francis.

Clousarr egy szót se szólt. És nem is fogadta el Daneel felé nyújtott kezét. A robot csak állt változatlan testtartásban, mire Clousarr lassanként elvörösödött.

– Miért ilyen udvariatlan, Mr. Clousarr? – kérdezte halkan Baley. – Talán méltóságán alulinak tartja, hogy kezet fogjon egy rendőrrel?

– Ha nincs kifogása ellene, éhes vagyok – motyogta Clousarr. Elővett egy zseb-evőeszközkészletet, kihajtotta a villát, leült, és az étel fölé hajolt.

– Daneel – mondta Baley –, a barátunk, úgy látszik, megsértődött, mert túl hűvösen viselkedsz vele. De te, ugye, nem haragszol rá?

– Nem én, Elijah – felelte R. Daneel.

– Akkor mutasd meg, hogy nincs harag közöttetek. Tedd a vállára a kezedet.

– Szívesen – mondta R. Daneel, és egyet lépett a férfi felé. Clousarr letette a villát.

– Hát ez meg mi? Mit akar maga?

R. Daneel háborítatlan nyugalommal kinyújtotta a kezét. Clousarr visszakézből, vadul ellökte R. Daneel karját.

– Ne nyúljon hozzám, a fene egye meg! – Felpattant a székről, odébb ugrott, és közben felborította a tálat, amely nagy lármával a padlóra esett. Az étel kiömlött.

Baley kemény pillantással kurtán biccentett R. Daneel felé, mire az makacsul követte az egyre hátráló erológust. Baley az ajtó elé állt.

– Hívja vissza ezt a nyavalyát! – üvöltötte Clousarr.

– Hogy beszél maga? – kérdezte a legnagyobb lelki nyugalommal Baley. – Ez a férfi a kollégám.

– Ez egy rohadt robot! – kiabálta Clousarr.

– Hagyd őt, Daneel – intett Baley.

R. Daneel hátralépett, csöndben az ajtónak támaszkodott, közvetlenül Baley mögött. Clousarr hevesen zihálva, ökölbe szorított kézzel állt Baley előtt.

– No, jól van, okos fiú – szólt Baley. – Honnét veszi, hogy Daneel robot?

– Ezt a vak is látja.

– Bízzuk ezt a bíróra. Előbb azonban bejön velünk a kapitányságra. Szeretnénk, ha pontosan elmagyarázná nekünk, honnét tudja, hogy Daneel robot. És még sok minden egyebet is, uracskám, sok minden egyebet. Daneel, menj csak, és hívd fel a rendőrfőnököt. Közben biztosan hazament már. Mondd meg neki, hogy jöjjön vissza a hivatalba. Beviszünk egy alakot, aki alig várja, hogy kihallgassák.

R. Daneel kiment a szobából.

– Miben fő a feje, Clousarr? – kérdezte Baley.

– Ügyvédet akarok.

– Majd kap. De előbb mondja meg nekem, mért eszi magukat, konzervatívokat a fene?

Clousarr eltökélt csendbe burkolózva elfordította a szemét.

– Szent Jozafát, ember – mondta Baley –, mindent tudunk magáról és a szervezetéről. Ne higgye, hogy blöffölök. Csak puszta kíváncsiságból kérdezem: mit akarnak maguk, konzervatívok?

– Visszatérni a természethez – felelte Clousarr fojtott hangon. – Egyszerű, nem?

– Kimondani igen. De megtenni nem. Hogy tudna a természet eltartani nyolcmilliárd embert?

– Nem azt mondtam, hogy egyik napról a másikra térjünk vissza. Sem azt, hogy egyik évről a másikra. Vagy hogy száz év alatt. Lépésről lépésre, rendőr uram. Nem számít meddig tart, de kerüljünk ki egyszer ezekből az aknákból. Kerüljünk ki a szabadba.

– Maga járt valaha odakint a szabadban?

Clousarr megborzongott.

– Nem, de csak azért nem, mert engem már tönkretettek. De a gyerekeket még nem. És nap mint nap születnek újak. Vigyük ki őket a szabadba, az isten szerelmére! Hadd élvezzék a szabad teret, a levegőt, a napfényt. És ha muszáj, fokozatosan csökkenthetjük a népességet is.

– Más szóval térjünk vissza egy képtelen múlthoz. – Baley maga sem tudta, miért vitatkozik, hacsak nem a különös láz miatt, amely ereiben égett. – Térjünk vissza a csírához, a tojáshoz, az anyaméhhez. Miért ne inkább előremennénk? Nem csökkenteni kell a Föld lakosságát, hanem meg kell indítani a kivándorlást. Térjünk vissza a természethez, de más bolygókon.

– Még több Külső Világot alapítsunk? – nevetett fel élesen Clousarr. – Még több űrlakóval?

– Nem. A Külső Világok alapításakor a Földön még nem léteztek cityk, az idegen bolygókon letelepedett földlakók pedig individualisták és materialisták voltak. És ezek a tulajdonságok az idők során egyre túlzottabb, egészségtelenebb mértékben fejlődtek ki bennük. Most viszont egy olyan társadalommal kezdhetjük el, amely épp a közösségi életforma terén ment túlságosan messzire. De a környezet és a hagyomány összjátékából egy új, közbenső életforma jöhet létre, amely mind az öreg Földétől, mind a Külső Világokétól különbözne. Újabb és jobb volna azoknál.

Tisztában volt vele, hogy Fastolfe-ot szajkózza, mégis úgy áradt belőle a szó, mintha hosszú évek óta ő maga is ezekkel a gondolatokkal foglalkozott volna.

– Ostobaság! – vágta rá Clousarr. – Miért telepítsünk be üres világokat, amikor itt van a kezünk ügyében a magunké? Hol akadna olyan hülye, aki erre vállalkozna?

– Sokan akadnának. És nemcsak hülyék. Amellett a robotok is segítenének.

– Nem! – robbant ki vadul Clousarr. – Soha! Nem kellenek nekünk robotok!

– Miért nem, az ég szerelmére? Én se rajongok értük, de puszta előítéletből nem leszek a magam ellensége. Miért félünk a robotoktól? Ha akarja tudni a véleményemet, kisebbrendűségi érzésből. Mindannyian kisebbrendűnek érezzük magunkat az űrlakóknál, és ez kelt bennünk gyűlöletet. És hogy ezért kárpótlást szerezzünk, valahol, valahogyan mi is szeretnénk kiélni a felsőbbrendűségünket, és épp az őrjít meg minket, hogy még a robotoknál sem érezhetjük felsőbbrendűnek magunkat. Még ők is jobbnak látszanak nálunk. Pedig nem jobbak. Ez az egészben a legnagyobb irónia. – Baley érezte, hogy belehevül a beszédbe. – Nézze ezt a Daneelt. Több mint két napja együtt vagyok vele. Magasabb, erősebb, jóképűbb nálam. Valójában olyan, mint az űrlakók. Jobb az emlékezőtehetsége, több adatot tud. Nem kell sem aludnia, sem ennie. Nem kell félnie betegségtől, nem érez se félelmet, se szeretetet, se bűntudatot. De végeredményben mégiscsak egy gép. Azt tehetem vele, amit akarok, csakúgy, mint ezzel a mikromérleggel itt. Ha erre ráütök, nem üt vissza. És Daneel se ütne vissza. Megparancsolhatom neki, hogy fordítsa maga ellen a sugárpisztolyát, és megteszi. Sose leszünk képesek olyan robotot szerkeszteni, amely bármely igazán érdemleges szempontból felérne az emberrel, még kevésbé olyat, amely tökéletesebb volna nála. A robotnak nem lesz soha szépérzéke, se erkölcsi, se vallásos érzelme. A pozitronagyat egyetlen centivel se tudjuk a végletes materializmus szintje fölé emelni. Nem tudjuk, értse meg, nem tudjuk! És nem is fogjuk tudni, amíg csak rá nem jövünk, mitől forognak saját agyunkban a kerekek. Amíg csak lesznek olyan titkok, amelyekhez a tudomány nem ér föl. Mi a szépség, a jóság, a művészet, a szeretet, az Isten? Mi állandóan a megismerhetetlen szakadékának szélén tántorgunk, olyasmit próbálunk megérteni, ami fölfoghatatlan. És épp ez tesz minket emberré. A robot agyának viszont végesnek kell lennie, másképp nem tudnánk megszerkeszteni. Az utolsó tizedesig ki kell kalkulálni, ezért végesnek muszáj lennie. Szent Jozafát, mitől fél maga? Egy robot lehet olyan, mint Daneel vagy akár mint egy félisten, és mégse emberibb, mint egy darab fa. Hát nem érti?

Clousarr többször is közbe akart vágni, de Baley vad prédikációja mindannyiszor belefojtotta a szót. Most azonban, amikor Baley puszta érzelmi kimerültségében elhallgatott, bágyadtan megszólalt:

– Nicsak, egy zsaru filozofál. Mit meg nem ér az ember!…

R. Daneel belépett a szobába. Baley rápillantott, homlokát ráncolta, egyrészt még mindig eleven haragjában, másrészt friss bosszúságában.

– Hol a csudában maradtál ilyen soká?!

– Nehezen tudtam elérni Enderby rendőrfőnököt, Elijah – válaszolta R. Daneel. – Kiderült, hogy még mindig a hivatalban van.

– Baley az órájára pillantott.

– Ilyenkor? Miért?

Pillanatnyilag valami zűrzavar van odabent. Egy holttestet találtak a főkapitányságon.

– Micsoda?! Az isten szerelméért, kinek a holttestét?!

– R. Sammyét, a kifutóét.

Baley csak hápogott. Aztán dühösen kitört:

– Úgy emlékszem, holttestet mondtál!

R. Daneel szenvtelenül helyesbített:

– Egy teljesen deaktivált agyú robotot találtak, ha így jobban tetszik neked.

Clousarr hirtelen felnevetett, mire Baley rekedt hangon rárivallt:

– Egy szót se! Megértette? – Aztán határozott mozdulattal leoldotta a sugárpisztolyát. Clousarr menten befogta a száját.

– No és? – mondta Baley. – R. Sammyben kiégett egy biztosíték. Annyi baj legyen.

– Enderby rendőrfőnök kitérő válaszokat adott, Elijah. És bár nem mondta meg nyíltan, de nekem mégis az az érzésem, hogy azt hiszi, R. Sammyt szándékosan deaktiválták. – És hogy Baley nem szólt semmit, komoran hozzátette: – Vagy ha így jobban tetszik neked… meggyilkolták.

TIZENHATODIK FEJEZET

A LEHETSÉGES INDÍTÉKOK

Baley visszadugta sugárpisztolyát, de kezét feltűnés nélkül az agyán tartotta.

– Előre, Clousarr! – mondta. – Indítás a Tizenhetedik utca B kijáratához.

– Még nem ettem – jegyezte meg Clousarr.

– Az a maga baja – szólt türelmetlenül Baley. – Ott a vacsorája a földön, ahová kiborította.

– Jogom van enni.

– Majd a fogdában eszik, vagy ez egyszer nem eszik. Ettől még nem hal éhen. Indulás!

Egyetlen szó nélkül kanyarogtak végig az üzemóriás labirintusán. Clousarr merev testtartással ment elöl, közvetlen mögötte Baley, a sort pedig R. Daneel zárta be.

Csak miután Baley és R. Daneel kijelentkezett a titkárnő íróasztalánál, Clousarr pedig szabadságot vett ki, és kérte, küldjenek valakit, hogy kitakarítsa a mázsálót. Majd kiértek a szabadba, épp a riadóautó mellett, szólalt meg Clousarr:

– Egy pillanatra.

Megállt, R. Daneel felé fordult, és mielőtt Baley megakadályozhatta volna, egyet lépett előre, és nyitott tenyérrel képen törölte a robotot.

– Mi az ördög?! – kiáltotta Baley, és nagyot rántott Clousarren. Az ellenkezés nélkül tűrte, hogy megmarkolják.

– Jól van, na – vigyorgott. – Megyek magamtól is. Csak saját szememmel akartam meggyőződni róla.

R. Daneel, aki megpróbált félrehajolni, de mégse tudta teljesen kikerülni a csapást, nyugodt pillantást vetett Clousarr-re. Arca nem borult pírba, az ütés legcsekélyebb nyoma se látszott rajta.

– Ez veszélyes dolog volt, Francis – mondta. – Ha nem lépek hátra, könnyen megsérthette volna a kezét. Sajnálom, hogy még így is bizonyára fájdalmat okoztam magának.

De Clousarr erre is csak nevetett.

– Szálljon be, Clousarr – mondta Baley. – Te is, Daneel. A hátsó ülésre vele. És ügyelj rá, hogy meg ne moccanjon. Még ha közben el is töröd a karját. Ezt vedd parancsnak.

– És az Első Törvény, az kutya? – gúnyolódott Clousarr.

– Daneel, azt hiszem, elég erős és elég gyors ahhoz, hogy minden baj nélkül féken tartsa magát. De csak jót tenne magának, ha akár mindkét karját eltörné.

Baley a kormánykerék mögé ült, és a riadóautó nekilendült. A könnyed szél felborzolta a detektív és Clousarr haját, R. Daneelé azonban változatlanul sima maradt.

– Az állását félti a robotoktól, Mr. Clousarr? – kérdezte nyugodt hangon R. Daneel.

Baley nem fordulhatott meg, hogy lássa, milyen arcot vág erre Clousarr, de biztos volt benne, hogy kemény, fagyos megvetés tükröződik rajta. És azt is sejtette, hogy olyan messzire húzódik R. Daneeltől, amennyire csak tud.

– Meg a gyerekeim állását – válaszolta Clousarr. – Meg valamennyi gyerekét.

– Ezen bizonyára lehetne segíteni – jegyezte meg a robot. – Ha például a gyerekei hajlandók volnának gyakorlóiskolába járni a kivándorlás…

– Te is, fiam, Brutus? – vágott közbe Clousarr. – A zsaru is ezt a nótát fújta. Úgy látszik, jó robotiskolája volt. Vagy talán ő is robot.

– Elég volt ebből, hallja? – dörrent rá Baley.

– A kivándorlási gyakorlóiskola – mondta higgadtan R. Daneel – biztonságot, jó besorolást, biztos karriert garantálna. Ha valóban szívén viseli a gyermekei sorsát, ezt feltétlen figyelembe kell vennie.

– Nekem nem kell semmi sem a robotoktól, sem az űrlakóktól, sem pedig a maguk kormányának idomított vérebeitől.

Ennyiben maradtak. Az autóúton csönd borult rájuk, csak a riadóautó motorjának halk surrogása meg az úttesten futó kerekek sziszegése hallatszott.

A rendőrségre visszatérve, Baley aláírta Clousarr letartóztatási parancsát, és a férfit megfelelő kezekre bízta. Aztán ő meg R. Daneel motospirállal fölvitette magát a főkapitányság szintjére.

R. Daneel nem mutatott semmi meglepetést, amiért nem liften mennek föl, és Baley nem is várta, hogy meglepődjék. Lassan kezdte megszokni a robot képességeinek és engedelmességének furcsa vegyülékét, és már-már teljesen kihagyta őt számításaiból. A lift lett volna a logikus eszköz a fogda és a főkapitányság közötti függőleges távolság áthidalására. A motospirálnak nevezett hosszú mozgólépcsőt ugyanis általában csak rövidebb távú föl-vagy leutazásra, legfeljebb két-három emeletnyi szintváltoztatásra használták. Minden rendű és rangú és beosztású ember lépett föl rá és hagyta el egy percen belül. Csak Baley meg R. Daneel maradtak. Egyhangú, lassú ütemben haladtak vele felfelé.

Baley úgy érezte, időre van szüksége. Legjobb esetben is csak percekről volt szó, de fent a főkapitányságon tüstént fejest kell ugrania a probléma újabb szakaszába, és előbb egy kicsit pihenni akart. Gondolkodni, tájékozódni. És bár a motospirál nagyon lassan haladt, Baley még ezt is túlságosan gyorsnak találta.

– Úgy látszik, egyelőre nem fogjuk kihallgatni Clousarrt – mondta R. Daneel.

– Ami késik, nem múlik – válaszolta ingerülten Baley. – Előbb lássuk, mi a csuda történt R. Sammyvel. – Aztán motyogva hozzátette, inkább magához, mint R. Daneelhez intézve szavait: – Ez a két eset nem lehet független egymástól. Valami kapcsolatnak kell lennie közöttük.

– Kár – jegyezte meg R. Daneel. – Clousarr agyi sajátságai…

– Mi van velük?

– Igen érdekes változáson mentek át. Mi történt kettőtök között a mázsálóban, amíg én távol voltam?

– Csak egy kis prédikációt tartottam neki – válaszolta szórakozottan Baley. -Továbbadtam Szent Fastolfe evangéliumát.

– Ezt nem értem, Elijah.

– Megpróbáltam elmagyarázni neki, hogy a Föld okosabban tenné, ha hasznosítaná a robotokat, és a fölös népességét más bolygókra küldené át. Megpróbáltam a konzervatív szólamok egy részét kiverni a fejéből. Tudj’ isten, miért. Sose gondoltam volna, hogy egy misszionárius veszett el bennem. Elég az hozzá, csak ez történt.

– Aha. Ez egy s mást megmagyaráz. Be is illik talán az összképbe. És mondd csak, Elijah, mit beszéltél neki a robotokról?

– Igazán tudni akarod? Azt mondtam, hogy a robotok nem egyebek, mint gépek. Ezt meg Szent Gerrigel evangéliuma alapján hirdettem. Úgy látszik, számtalan evangélium létezik.

– És véletlenül nem tettél olyan megjegyzést, hogy ha valaki megüt egy robotot, éppoly kevéssé kell félnie attól, hogy az visszaüt, mint ha bármilyen más mechanikus tárgyat ütne meg?

– Kivéve persze a bokszolok pofozólabdáját. Valóban ezt mondtam. Honnét jöttél rá? – nézett Baley kíváncsian a robotra.

– Mert ez felel meg az agyi változásoknak – válaszolta R. Daneel. – És magyarázatul szolgál arra is, miért ütött arcon, mihelyt elhagytuk a gyárat. Úgy látszik, gondolkozott azon, amit mondtál neki, és egyidejűleg ellenőrizte állításod helyességét; kiélte agresszív érzéseit, ráadásul abban a kielégülésben is részesült, hogy engem olyan helyzetbe hozott, amely az ő szemében kisebbrendűségemet bizonyítja. Ahhoz, hogy ilyen indítékai legyenek, és figyelembe véve a deltavariációkat a kvintália… – Hosszú szünetet tartott, majd hozzátette: – Igen, ez nagyon érdekes, és azt hiszem, most már az adataim alapján összefüggő képet alkothatok.

Közeledtek a főkapitányság szintjéhez.

– Hány óra van? – kérdezte Baley.

Ostobaság, gondolta bosszúsan, megnézhetném magam is az órámat.

– De tudta, miért a robotot kérdezi. Az indok nem sokban különbözött Clousarr-rétől, amikor megütötte R. Daneelt. A robotnak adott csip-csup parancs, melyet az kénytelen teljesíteni, hangsúlyozza, hogy R. Daneel robot, Baley pedig ember. Mindannyian egyívásúak vagyunk, morfondírozott Baley. Testben-lélekben. Az áldóját!

– Húsz tíz – válaszolta R. Daneel.

Leléptek a motospirálról, és Baleyt néhány másodpercre az a megszokott, furcsa érzés fogta el, amely akkor támad az emberben, ha hosszan tartó állandó mozgás után újból alkalmazkodnia kell a mozdulatlansághoz.

– És még csak nem is ettem! – fortyant fel. – A fene egye meg ezt az egész ügyet.

Szobájának nyitott ajtaján át Baley látta és hallotta Enderby rendőrfőnököt.

A közös terem üres volt, mintha tisztára seperték volna, és Enderby hangja szokatlanul tompán áradt rajta végig. A rendőrfőnök kezében tartotta szemüvegét, így kerek arca csupasznak, ernyedtnek látszott. Beszéd közben egy vékony papírszalvétával sima homlokát törölgette.

Mihelyt Baley az ajtóhoz ért, a rendőrfőnök észrevette, és hangja ingerültté vált:

– Úristen, Baley, hol az ördögben voltál?!

Baley csak vállat vont.

– Mi van itt? – kérdezte. – Hol az éjszakai műszak? – De ekkor meglátta, hogy még valaki van a rendőrfőnök szobájában. – Dr. Gerrigel! – tört ki belőle a meglepetés.

Az ősz hajú robotszakértő ezt az akaratlan üdvözlést kurta biccentéssel viszonozta.

– Örülök, hogy újból látom, Mr. Baley.

A rendőrfőnök orrára illesztette szemüvegét, és most már azon keresztül bámult Baleyre.

– Az egész osztály odalent van kihallgatáson. Már majd megőrültem, hogy sehol se talállak. Furcsa látszata volt, hogy nem vagy itt.

– Hogy én nem vagyok itt?! – kiáltotta hevesen Baley.

– Vagy hogy bárki más. A tettes a hivatalunkból való, és ezért pokoli árat kell fizetnünk. Micsoda szörnyű ügy! Micsoda nyavalyás ügy!

Fölemelte kezét, mintha az égnek panaszkodnék, és közben pillantása R. Daneelre esett.

Most első ízben néz Daneel szeme közé, gondolta gúnyosan Baley. Jól nézd meg magadnak, Julius!

– Neki is vallomást kell tennie – mondta a rendőrfőnök tompa hangon. – Még én se kerülhettem el. Még én se!

– Ide figyelj, főnök, miért vagy olyan biztos benne, hogy R. Sammy nem magától égett ki? – kérdezte Baley. – Miért kellett ennek szándékos rongálásnak lennie?

A rendőrfőnök lehuppant a székébe.

– Kérdezd meg őt – mondta, és dr. Gerrigelre mutatott. Dr. Gerrigel megköszörülte a torkát.

– Nem is tudom, hol kezdjem, Mr. Baley. Az arckifejezéséből arra következtetek, meg van lepve, hogy itt lát.

– Kissé – ismerte be Baley.

– Nem volt különösebben sürgős számomra, hogy visszatérjek Washingtonba. Elég ritkán kerülök el New Yorkba, ezért azt gondoltam, hogy egy kicsit itt maradok. De ennél lényegesebb, hogy mindinkább arra a meggyőződésre jutottam, egyenesen bűnös dolog volna, ha anélkül távoznék, hogy legalább még egyszer meg ne kíséreljek engedélyt kérni az ön csodás robotjának megvizsgálására, aki mellesleg, mint látom – és dr. Gerrigel sóvárgó arcot vágott –, itt van önnel. Baley idegesen fészkelődött.

– Ez teljesen ki van zárva.

A robotszakértő igen csalódottnak látszott.

– Ha most nem is, de talán egy más alkalommal?

Baley hosszú arcáról nem lehetett leolvasni semmi választ.

– Felhívtam önt – folytatta dr. Gerrigel –, de nem volt bent, és senki se tudta, hol lehet megtalálni. Ekkor a rendőrfőnök urat kértem, s ő azt mondta, jöjjek be a főkapitányságra, és itt várjam meg önt.

– Azt hittem, valami fontos dologról van szó – vágott közbe gyorsan a rendőrfőnök. – Tudtam, hogy beszélni akarsz ezzel az úrral.

Baley bólintott.

– Köszönöm.

– Sajnos – folytatta dr. Gerrigel –, a vezérlőbotom rosszul volt beállítva, vagy esetleg túlzott igyekezetemben nem jól ítéltem meg a hőmérsékletét. Elég az hozzá, rossz irányba fordultam, és egy kis szobában találtam magamat.

A rendőrfőnök újból közbeszólt:

– Az egyik fényképészeti alkatrészraktárban, Lije.

– Igen – mondta dr. Gerrigel. – És ott a földön feküdt valami, nyilvánvalóan egy robot. Rövid vizsgálat után láttam, hogy helyrehozhatatlanul deaktivált állapotban van. Mondhatnám, halott. És a deaktiválás okát sem volt különösebben nehéz megállapítanom.

– Éspedig?

– A robot csaknem teljesen összeszorított jobb öklében – válaszolta dr. Gerrigel – egy körülbelül két hüvelyk hosszú, fél hüvelyk széles, tojásdad alakú, fényes tárgy volt, egyik végén csillámablakkal. A robot ökle a koponyáját érintette, mintha utolsó tette az lett volna, hogy a fejéhez kapjon. A kezében levő tárgy egy alfaporlasztó volt. Gondolom, tudja, hogy mi az?

Baley bólintott. Nem volt szüksége se lexikonra, se kézikönyvre, hogy kisüsse, mi az alfaporlasztó. Fizikaórákon a laboratóriumban nemegyszer használta ezt az ötvözött ólom burkolatú műszert, amelyen hosszirányban egy keskeny furat volt, alján kevéske plutóniumsóval. A furatot egy kis, alfa-részecskéket áteresztő csillámlap borította. Itt szórta ki a kemény sugarakat.

Az alfaporlasztót sokféle célra használták, de a robotok elpusztítása nem tartozik ezek közé, legalábbis nem a törvényes célok közé.

– Föltételezem, hogy a csillámos végével fordította a feje felé – mondta Baley.

– Igen – felelte dr. Gerrigel –, és a sugarak tüstént szétroncsolták a pozitronagypályát. A halál, mondhatni, azonnal bekövetkezett.

Baley a sápadt rendőrfőnök felé fordult.

– Nem tévedtek? Biztos, hogy alfa-porlasztóról van szó?

A rendőrfőnök bólintott, vastag ajkát összecsücsörítette.

– Semmi kétség. A számlálók tíz láb távolságból felfedezték. A raktárban levő filmeket szürke fátyol borította. Halálbiztos. – Pár pillanatig töprengett, aztán hirtelen így szólt: – Dr. Gerrigel, sajnos egy-két napig a Cityben kell maradnia, amíg a tanúvallomását magnóra vesszük. Majd átkísértetem önt egy szobába. Remélem, nincs kifogása ellene, hogy védőőrizet alá helyezzük?

– Gondolja, hogy erre szükség van? – kérdezte idegesen a robotszakértő.

– Biztonságosabb.

Dr. Gerrigel szórakozottan mindenkivel kezet fogott, még R. Daneellel is, és távozott.

A rendőrfőnök nagyot sóhajtott.

– A tettes közülünk való, Lije. Ez az, ami nyugtalanít. Kívülálló nem jönne be a rendőrségre, csak hogy egy robotot lepuffantson. Talál eleget odakint, ahol jóval kevesebb kockázattal is megteheti. És olyasvalakinek kellett lennie, aki hozzájuthatott egy alfa-porlasztóhoz. Nem könnyű szerezni.

Most R. Daneel szólalt meg; hűvös, nyugodt hangja furcsa ellentétben állt a rendőrfőnök izgatottságával.

– De mi ennek a gyilkosságnak az indítéka? – kérdezte.

A rendőrfőnök szemmel látható undorral pillantott R. Daneelre, majd elfordította róla a tekintetét.

– Mi is emberek vagyunk. Gondolom, a rendőrök éppoly kevéssé rajonganak a robotokért, mint bárki más. Ez a robot most kikészült, ami valakinek jól jön. Te is folyton bosszankodtál miatta, emlékszel, Lije?

– De ez aligha lehet indok a gyilkosságra – jegyezte meg R. Daneel.

– Nem bizony – helyeselt határozott hangon Baley.

– Ez nem gyilkosság – vetette közbe a rendőrfőnök –, hanem állami vagyon rongálása. Tartsuk magunkat a jogi fogalmakhoz. Csak az a baj, hogy itt, a rendőrségen történt. Ha bárhol másutt történik, semmi az egész. Semmi. Így azonban botrány lehet belőle, Lije!

– Tessék?

– Te mikor láttad utoljára R. Sammyt?

– R. Daneel ebéd után beszélt vele – válaszolta Baley. – Gondolom, ez körülbelül 13.30-kor lehetett. Megállapodott vele, hogy igénybe vesszük a szobádat.

– Az én szobámat? Miért?

– Szerettem volna, amennyire lehet, zavartalanul megbeszélni az egész ügyet R. Daneellel. Te nem voltál benn, és így a te szobád volt a legalkalmasabb hely.

– Értem. – A rendőrfőnök kétkedő pillantást vetett Baleyre, de nem firtatta tovább a dolgot. – És te magad is láttad őt?

– Nem, de vagy egy órával később hallottam a hangját.

– Biztos vagy benne, hogy ő volt?

– Egész biztos.

– Ez tehát körülbelül 14.30-kor történt?

– Vagy talán egy kicsit korábban.

A rendőrfőnök elgondolkozva harapott vastag alsó ajkába.

– Ez egy dolgot legalább tisztáz.

– Éspedig?

– Ma bent volt itt az a fiú, Vincent Barrett. Ezt tudod?

– Igen. De ő nem volna képes ilyesmire, főnök.

A rendőrfőnök Baleyre függesztette a szemét.

– Miért ne? R. Sammy miatt vesztette el az állását. El tudom képzelni, mit érez. Bizonyára rettenetes igazságtalanságnak tartja, és valahogy bosszút szeretne állni. Te nem így volnál vele? De tény, hogy 14 órakor elhagyta az épületet, te pedig 14.30-kor hallottad R. Sammy hangját. Persze mielőtt elment, odaadhatta R. Sammynek az alfaporlasztót azzal az utasítással, hogy egy óráig ne használja; de hol szerezhetett ő egy alfaporlasztót? Nincs értelme ezen törni a fejünket. Térjünk vissza R. Sammyhez. Amikor 14.30-kor vele beszéltél, mit mondott?

Baley egy kurta pillanatig habozott.

– Nem emlékszem – válaszolta óvatosan. – Nem sokkal később elmentünk.

– Hová mentetek?

– Az élesztővárosba. Mellesleg szeretnék erről majd beszélni veled.

– Később, később. – A rendőrfőnök az állát dörzsölgette. – Jessie szintén itt volt ma, igaz? Ellenőriztük az összes mai látogatót, és véletlenül észrevettem a nevét.

– Igen, itt volt – felelte hűvösen Baley.

– Miért?

– Családi ügyben.

– Majd őt is ki kell hallgatnunk. Persze csak puszta formaságról van szó.

– Tisztában vagyok a rendőrségi gyakorlattal, főnök. Mellesleg hogy áll a dolog magával az alfa-porlasztóval? Megállapították, honnét való?

– Ó, igen. Az egyik erőműtelepről.

– És mit mondanak, hogyan kerülhetett ki onnét?

– Nem tudják. Fogalmuk sincs róla. De ide figyelj, Lije, eltekintve a rutinvallomástól, te ezzel a dologgal ne foglalkozz, folytasd csak a magad ügyét. Pusztán arról van szó… Igen, folytasd csak az űrvárosi nyomozást.

– Nem lehetne, hogy csak később tegyek vallomást, főnök? – kérdezte Baley. – Őszintén szólva, még nem ettem.

Enderby rendőrfőnök Baley felé villantotta a szemüvegét.

– Hát persze, egyél csak előbb. De maradj a kapitányságon, jó? Egyébként a kollégádnak igaza van, Lije – úgy látszik, el akarta kerülni, hogy Daneelhez szóljon, vagy hogy a nevét használja –, az indítékot kell megtalálnunk. Az indítékot.

Baley hirtelen úgy érezte, megfagy ereiben a vér. Valami rajta kívül álló, valami tőle teljesen idegen erő felmarkolta a ma, a tegnap és a tegnapelőtt eseménymozaikjait, és összerázta őket. És a kövek megint szépen összeilleszkedtek, és egységes mintázattá alakultak.

– Melyik erőműtelepről lopták el az alfaporlasztót, főnök?

– A williamsburgiből. Miért?

– Semmi, semmi.

Amikor Baley és közvetlenül a nyomában R. Daneel elhagyták a szobát, a detektív már hallotta, ahogy a rendőrfőnök maga elé motyogja: -Az indítékot, az indítékot…

Baley a rendőrség kicsi és ritkán látogatott büféjében ette meg szerény ebédjét. Csak befalta a töltött paradicsomot meg a salátát anélkül, hogy valójában tudta volna, mit eszik, és amikor lenyelte az utolsó falatot is, villája egy-két másodpercig még céltalanul csúszkált tányérja sima felületén, olyasmit keresve, ami már nem volt ott.

Végre ráeszmélt, hogy mit művelt, és letette a villát.

– Szent Jozafát! – dörmögte maga elé. – Daneel!

R. Daneel egy másik asztalnál ült, mintha nem akarta volna háborgatni a szemmel láthatóan gondolataiba merülő Baleyt, vagy mintha ő is szeretett volna kicsit magára maradni. Most felállt, átjött Baley asztalához, és ott megint leült.

– Tessék, Elijah kollégám?

Baley nem nézett rá.

– Daneel, a segítségedre van szükségem.

– Miben?

– Ki fognak hallgatni minket, Jessie-t és engem. Ez biztos. Hagyd, hogy a magam módján válaszoljak a kérdéseikre. Érted?

– Értem persze, amit mondasz. De ha nekem tesznek fel kérdéseket, miképpen tehetném, hogy mást mondjak, mint az igazat?

– Ha kérdeznek, az más. Én csak arra kérlek, hogy magadtól ne mondj semmit. Ezt megteheted, ugye?

– Azt hiszem, igen, Elijah, feltéve, hogy a hallgatásommal nem okozok kárt emberi lénynek.

– Ha az ellenkezőjét teszed, nekem okozol kárt – jegyezte meg komoran Baley. – Erről biztosíthatlak.

– Nem egészen értem az álláspontodat, Elijah kollégám. Hiszen ez az R. Sammy-ügy téged nem érinthet.

– Nem? Minden az indíték körül forog, ugye? Te is az indíték után érdeklődtél. A rendőrfőnök is. Miért akarhatta valaki megölni R. Sammyt? Gondold meg, itt nem arról van szó, hogy általában ki pusztítana el egy robotot. Ezt gyakorlatilag minden földlakó megtenné. Az a kérdés, ki akarhatta éppen R. Sammyt megölni? Vincent Barrettről el lehetne képzelni, de a rendőrfőnök azt mondta, hogy nem juthatott alfa-porlasztóhoz, és ebben igaza van. Máshol kell a tettest keresnünk, és történetesen egyvalakinek minden oka megvolt rá, hogy elpusztítsa R. Sammyt. Ez a napnál is világosabb. Szinte ordít. Egyenesen bűzlik.

– De kinek, Elijah?

– Nekem, Daneel – válaszolta halkan Baley. R. Daneel arca a meglepő kijelentésre is változatlanul kifejezéstelen maradt.

Csak a fejét rázta meg.

– Látom, nem értesz egyet velem – mondta Baley. – Hát ide figyelj. A feleségem ma bejött a hivatalba. Ezt már tudják. Sőt a rendőrfőnök nagyon kíváncsi, hogy miért jött be. Ha nem volnék a barátja, nem is hagyta volna olyan hamar abba a kérdezősködést. De most ki fogja deríteni. Holtbiztos. Jessie részt vett egy összeesküvésben; igaz, hogy ostoba, ártalmatlan dolog, de mégis összeesküvés. És egy rendőr nem engedheti meg magának, hogy a felesége ilyesmibe keveredjék. Tehát nekem elsőrendű érdekem, hogy az ügyet eltussolják. És ki tudott róla? Te, én. Jessie és R. Sammy. Látta, hogy Jessie-t milyen páni félelem fogta el. Amikor megmondta neki, hogy mi olyan utasítást adtunk, hogy senki se háborgasson minket Jessie bizonyára elvesztette a fejét. Láttad, milyen állapotban jött be a szobába.

– Nem valószínű, hogy bármiféle, önmagára terhelő kijelentést tett volna előtte.

– Lehet. Én azonban úgy rekonstruálom az ügyet, ahogy ők fogják. Ők pedig azt fogják állítani, hogy igenis tett valami efféle kijelentést. És itt az indíték. Azért öltem meg R. Sammyt, hogy elhallgattassam.

– Nem fogják ezt gondolni.

– De igen. A gyilkosságot szándékosan úgy rendezték el, hogy a gyanú rám terelődjön. Mit gondolsz, miért használtak alfaporlasztót, holott ez meglehetősen kockázatos? Nehéz hozzájutni, de könnyű megállapítani, honnét való. Szerintem pontosan ezen okok miatt használták. A gyilkos még azt is megparancsolta Sammynek hogy a fényképészeti alkatrészraktárba menjen, és ott ölje meg magát. Kézenfekvőnek tartom, hogy a gyilkosság módja félreérthetetlen legyen. Még ha valaki olyan tudatlan volna is, hogy nem ismerné fel azonnal az alfaporlasztót, akkor is egykettőre felfedeznék, hogy a filmeket szürke fátyol borítja.

– És ez mennyiben terhelő rád nézve, Elijah?

Baley idegesen elmosolyodott, de hosszú arcán nyoma se volt a jókedvnek.

– Ügyesen kieszelték. Az alfaporlasztó a williamsburgi erőműtelepről származik. Te és én átmentünk ezen az erőműtelepen. Láttak bennünket, így ez nem maradt titokban. Megvan tehát, hogy miképpen jutottam a fegyverhez, és megvan, hogy miért követtem el a bűntettet. És még az is kiderülhet, hogy utoljára mi láttuk és hallottuk R. Sammyt, kivéve persze az igazi gyilkost.

– De én ott voltam veled az erőműtelepen, és tanúsíthatom, hogy neked nem volt módod ellopni egy alfaporlasztót.

– Köszönöm – mondta szomorkásán Baley. – Csakhogy te robot vagy, így a vallomásod nem jogérvényes.

– A rendőrfőnök a barátod. Ő majd a pártodra áll.

– A rendőrfőnök meg akarja tartani az állását, és már most is kényelmetlenül érzi magát miattam. Csak egy mód van rá, hogy kikerüljek ebből a csávából.

– Éspedig?

– Azt kérdem magamtól: miért akarják rám kenni a dolgot? Nyilvánvalóan azért, hogy megszabaduljanak tőlem. De miért akarnak megszabadulni tőlem? Újból csak nyilvánvaló, hogy azért, mert valakire nézve veszélyes vagyok. Minden tőlem telhetőt elkövetek, hogy veszélyes legyek arra, aki az Űrvárosban megölte dr. Sartont. Persze lehet, hogy a konzervatívokról van szó, vagy legalábbis a szervezetük belső magjáról. Ez a csoport tudomást szerzett arról, hogy átmentem az erőműtelepen. Úgy látszik, legalább egy közülük egészen odáig követett minket a szalagokon, bár te azt mondtad, hogy mind lemaradt. Tehát megvan az esély arra, hogy ha megtalálom dr. Sarton gyilkosát, megtalálom azt az embert vagy embereket is, akik engem félre akarnak állítani az útból. Ha megoldom a rejtélyt, de csakis ha megoldom a rejtélyt, akkor leszek biztonságban. És Jessie ugyanígy. Nem bírnám ki, ha vele… De nincs sok időm. – Görcsösen összeszorította és kinyitotta az öklét. – Nincs sok időm.

Hirtelen fellobbanó reménykedéssel nézett R. Daneel szépen metszett arcába. Akármiféle teremtmény is, hűséges, önzetlen. Mi többet kívánhat valaki egy baráttól? Baleynek barátra volt szüksége, és jelenlegi hangulatában korántsem akadt fenn azon, hogy ennek a barátnak vérerek helyett huzalok vannak a testében.

R. Daneel azonban megcsóválta a fejét.

– Sajnálom, Elijah – mondta, de arcán persze nyoma se volt a sajnálkozásnak –, hogy mindezt nem láttam előre. Lehet, hogy a cselekedetemmel kárt okoztam neked. Sajnálom, de a közérdek mégis ezt kívánta.

– Miféle cselekedeteddel? – hebegte Baley.

– Összeköttetésbe léptem dr. Fastolfe-fal.

– Szent Jozafát! Mikor?

– Mialatt ettél.

Baley összeszorította ajkát.

– És… – nyögte ki végül – és mi történt?

– Valamilyen más módon kell magadat tisztáznod R. Sammy meggyilkolásának gyanúja alól, nem dr. Sarton gyilkosának kinyomozásával. A mieink ott az Űrvárosban a jelentésem alapján arra az elhatározásra jutottak, hogy a mai nappal lezárják a nyomozást, és felkészülnek az Űrváros, illetve a Föld elhagyására.

TIZENHETEDIK FEJEZET

A végrehajtott terv

Baley szinte közönyös pillantást vetett az órájára: 21.45; két és negyed óra múlva éjfél. Reggel hat előtt kelt, és immár két és fél napja állandó feszültségben él. Mintha körülötte minden a valószínűtlenség ködébe burkolózna.

Elővette pipáját meg a zacskót, amelyben dohányának féltve őrzött morzsáit tartotta.

– Mi ennek a magyarázata, Daneel? – kérdezte. Kínosan igyekezett elfojtani hangja remegését.

– Hát nem látod? Pedig magától értetődő – mondta R. Daneel.

– Nem látom. És nem is magától értetődő.

– Mi, vagyis az űrvárosiak – magyarázta a robot –, azért jöttünk ide, hogy áttörjük a Földet körülvevő kérget, és népét új terjeszkedésre és gyarmatosításra kényszerítsük.

– Ezt tudom. Ne részletezd, kérlek.

– De muszáj, mert ez a dolog lényege. Mi nem azért kívántuk dr. Sarton gyilkosának megbüntetését, mintha azt hittük volna, hogy ezzel dr. Sartont életre kelthetjük. Hanem azért, mert ha ezt elmulasztjuk, anyabolygónkon megszilárdítanánk azoknak a politikusoknak a helyzetét, akik eleve ellenzik az Űrváros fenntartását.

– De hisz az imént azt mondtad – vágott közbe hevesen Baley –, hogy most saját elhatározásotokból haza akartok menni? Miért? Az ég szerelmére, miért?! Nagyon közel vagyunk a Sarton-ügy megoldásához. Ez egészen biztos, másképp nem igyekeznének annyira, hogy kinyírjanak engem. Az az érzésem, már az összes tény együtt van a rejtély megfejtéséhez. A megoldásnak itt kell lennie valahol! – Vadul a homlokára csapott! – Egyetlen mondat kihozhatja. Egyetlen szó.

Hirtelen erőszakosan behunyta szemét, mintha az utóbbi hatvan óra áthatolhatatlan köde valóban mindjárt fölszakadna, és a kép kitisztulna. De a köd nem szakadt fel. Nem!

Mély lélegzetet vett. Elszégyellte magát. Micsoda mamlaszt csinált magából ez előtt a hideg, részvétlen masina előtt, amely csak szótlanul néz rá!

– No, hagyjuk ezt – mondta érdes hangon. – Miért akarnak az űrlakók odébbállni?

– A tervünket végrehajtottuk – válaszolta a robot. – Most már biztosak vagyunk benne, hogy a Föld megkezdi a gyarmatosítást.

– Szóval egyszerre optimisták lettetek? – A detektív a dohányfüst első, megnyugtató szippantására érezte, hogy lassan úrrá lesz idegein.

– Igen. Mi, űrvárosiak hosszú idő óta arra törekedtünk, hogy a gazdasági körülmények megváltoztatásával érjük el célunkat a Földön. Itt akartuk bevezetni a magunk C/Fe-kultúráját. A ti planetáris és city-kormányzataitok együttműködtek velünk. És mégis kudarcot vallottunk. Minél inkább erőltettük a dolgot, annál erősebb len az ellenzéki konzervatív mozgalom.

– Ezt mind tudom – jegyezte meg Baley. Hiába, gondolta, a maga módján kell elmondania a dolgot, mint egy indukciós felvevőgépnek. Gondolatban R. Daneelre ordított: „Te masina!”

– Elsőnek dr. Sarton vetette fel azt a gondolatot – folytatta R. Daneel –, hogy épp az ellenkező taktikához kell folyamodnunk. Először egy olyan népréteget kell találnunk a Földön, amely ugyanazt kívánja, amit mi, vagy amelyet szándékaink helyességéről meg tudunk győzni. Ha ennek a rétegnek bátorítást és segítséget nyújtunk, elérhetjük, hogy a mozgalom hazai, nem pedig idegen talajból táplálkozzék. A nehézség abban áll, hogy megtaláljuk a céljainknak legjobban megfelelő hazai elemeket. És épp rajtad, Elijah, igen érdekes kísérletet hajtottunk végre.

– Rajtam?! – kiáltotta Baley. – Hogyhogy?

– Örültünk, hogy a rendőrfőnök téged ajánlott a nyomozáshoz. A lélektani portrédból arra következtettünk, hogy igen hasznos kísérleti alany leszel. A cerebroanalízis, amelyet, mihelyt találkoztunk, végrehajtottam rajtad, igazolta feltevésünket. Te gyakorlatias ember vagy, Elijah. Te nem szövögetsz romantikus ábrándokat a Föld múltjáról, bár egészséges érdeklődést mutatsz iránta. De nem is helyesled fenntartás nélkül a city-kultúrát. Úgy gondoltuk, hogy a magadfajták újból elindíthatják a földlakókat a csillagok felé. Többek között ezért is óhajtott dr. Fastolfe tegnap reggel találkozni veled. Igaz – folytatta a robot –, a te praktikus beállítottságod zavarba ejtően erősnek bizonyult. Nem voltál hajlandó belátni, hogy egy eszmény fanatikus szolgálata, legyen az bármilyen téves, egészen rendkívüli tettekre sarkallhat valakit, mondjuk arra, hogy a szabad térségen éjnek idején áthaladva elpusztítsa ennek az eszménynek a feltételezett főellenségét. Épp ezért nem is voltunk túlságosan meglepve, hogy a gyilkosságot makacsul és merészen csalásnak akarod minősíteni. Bizonyos értelemben épp azt igazoltad, hogy a kísérlet végrehajtásához te vagy a mi emberünk.

– Az isten szerelmére, miféle kísérletről beszélsz?! – Baley öklével az asztalra csapott.

– Meg akartunk győzni, hogy a Föld problémáit a gyarmatosítással és kivándorlással kell megoldani.

– Hát meggyőztetek. Ezt elismerem.

– Igen, de csak az erre a célra szolgáló kábítószer hatása alatt.

Baley fogai elengedték a pipát. Estében kapta el. Újból fölrémlett előtte az űrvárosi épületben lejátszódó jelenet. Ahogy lassanként magához tér afölötti megrázkódtatásából, hogy R. Daneel mégiscsak robot. Látta a robot sima ujjait, ahogy karján összecsípik a bőrt, és bőre alatt a befecskendezett folyadék sötét csíkját, ahogy apránként eloszlik.

– Mi volt a fecskendőben? – kérdezte elfulladva.

– Semmi olyan, amitől tartanod kellene, Elijah. Csak egy enyhe kábítószer, hogy az eszméink iránt fogékonyabb legyél.

– Hogy mindent elhiggyek, bármit mondtok nekem?

– Nem egészen. Semmi olyat nem hittél volna el, ami gondolkodásod fő irányától idegen. Sőt a kísérlet voltaképpen nem is járt sikerrel. Dr. Fastolfe azt remélte, hogy eszméink fanatikusan célratörő hívévé válsz. Ehelyett te csak eléggé tartózkodón helyesled azokat. Praktikus természeted minden erősebb nézetváltoztatásnak útját állta. Ez pedig ráébresztett bennünket, hogy végül is csak a romantikusokban reménykedhetünk, a romantikusok pedig sajnos mind vagy ténylegesen, vagy potencionálisan konzervatívok.

Baleyt furcsa módon büszkeség öntötte el: örült, hogy ilyen makacsnak bizonyult, hogy csalódást okozott az űrlakóknak. Kísérletezzenek mással, gondolta.

– És így feladtátok a terveteket, és most odébbálltak? – kérdezte vigyorogva.

– Nem, korántsem így áll a dolog. Az imént azt mondtam, biztosak vagyunk benne, hogy a Föld megindítja a gyarmatosítást. Te voltál az, aki erről meggyőzött minket.

– Én? Mivel?

– Azzal, hogy a gyarmatosítás előnyeit bizonygattad Francis Clousarrnek. Feltehetőleg igen nagy hévvel beszéltél. Tehát legalább ennyi hatása volt rád a kísérletünknek. És Clousarr cerebroanalitikus tulajdonságai erre megváltoztak. Igaz, eléggé kismértékben, de mégis.

– Azt akarod mondani, hogy én meggyőztem őt a magam igazáról? Ezt kétlem.

– Nem. Az emberek nem változtatják meg ilyen könnyen a meggyőződésüket. De a cerebroanalitikus átalakulások félreérthetetlenül igazolták, hogy a konzervatív elme igenis képes befogadni ezt a fajta meggyőződést. Én aztán tovább folytattam a kísérletezést. Clousarr agyi változásaiból kitaláltam, mi játszódott le kettőtök között, és ezért, amikor eljöttünk az élesztővárosból, felvetettem a kivándorlási gyakorlóiskolák gondolatát; azt mondtam, hogy ezzel biztosítani lehetne a gyermekei jövőjét. Clousarr elutasította a gondolatot, de az aurája megint megváltozott, s ebből világosan láttam, hogy a helyes úton haladunk. R. Daneel egy kis szünetet tartott, majd így folytatta:

– A konzervativizmussal együtt jár valamiféle sóvárgás az úttörő kísérletezésre. Persze, ennek a sóvárgásnak az iránya a nagy múltú, közeli Föld felé mutat. De az űrvilágok vízióját hasonló érzelmek szülik, és ezért a romantikusok könnyen magukévá tudják tenni, mint ahogy Clousarr is a te egyetlen előadásod hatására tüstént átérezte vonzerejét. Így tehát – magyarázta a robot – mi, űrvárosiak, anélkül hogy sejtettük volna, máris sikert értünk el. Kiderült, hogy valójában mi magunk képviseljük a fölbolygató erőt. A földlakók romantikus hajlamait konzervativizmusba kristályosítottuk ki, és a konzervatívokat arra késztettük, hogy szervezkedjenek. Végtére is ők azok, akik át akarják törni a szokások megkérgesedett burkait, nem pedig a city-hivatalnokok, akiknek legfőbb érdeke a status quo megőrzése. Ha tehát most itt hagyjuk az Űrvárost, ha állandó jelenlétünkkel nem ingereljük tovább a konzervatívokat, hogy dühükben végleg elkötelezzék magukat a Földnek és csakis a Földnek, s ugyanakkor itt hagyunk néhány feltűnést nem keltő űrlakót vagy magamfajta robotot, akik hozzád hasonló szimpatizáns földlakókkal összefogva létrehozzák azokat az általam említett kivándorlási gyakorlóiskolákat, akkor a konzervatívok előbb-utóbb elfordulnak a Földtől. Akkor pedig szükségük lesz robotokra, amelyeket vagy tőlünk szereznek majd be, vagy maguk készítenek el. Így aztán saját jószántukból alakítják ki a C/Fe-kultúrát.

R. Daneel szájából ez szokatlanul hosszú szónoklat volt. Úgy látszik, erre maga is ráeszmélt, mert rövid szünet után hozzátette:

– Mindezt csak azért mondom el neked, hogy magyarázattal szolgáljak, miért kell olyat tennünk, ami esetleg károdra van.

A robot nem okozhat kárt emberi lénynek, gondolta keserűen Baley, kivéve, ha valamilyen módon be tudja bizonyítani, hogy ezzel az emberiség végső javát szolgálja.

– Várj egy pillanatra – mondta hangosan. – Hadd tegyek egy gyakorlati megjegyzést. Ti most visszatértek a saját bolygótokra, és ott majd elmondjátok, hogy egy földlakó büntetlenül meggyilkolt valakit közületek. A Külső Világok erre jóvátételt fognak követelni a Földtől. Hát én figyelmeztetlek, hogy a Föld nem lesz többé hajlandó eltűrni ilyen megaláztatást. Ebből baj lesz.

– Ilyesmire nem fog sor kerülni, Elijah. Ez biztos. Azok az elemek bolygóinkon, akik leghangosabban követelnék a jóvátételt, egyben a leginkább érdekeltek abban, hogy kikényszerítsék az Űrváros feladását. Ha tehát mi az utóbbiba belemegyünk, könnyen rávehetjük őket arra, hogy mondjanak le a jóvátételről. Nekünk mindenesetre ez lesz a taktikánk. Meglátod, békén fogják hagyni a Földet.

Baleyből hirtelen kitört a kétségbeesés.

– És velem mi lesz? – kérdezte rekedt hangon. – A Sarton-féle nyomozást a rendőrfőnök tüstént leállítja, mihelyt az Űrváros beleegyezik, de R. Sammy ügyében a vizsgálat tovább fog folyni, mert ez a rendőrségen belül történt. A rendőrfőnök azonnal a bizonyítékok egész seregét hozza fel nekem. Holtbiztos. Ezt előre kitervelték. Le fognak fokozni, Daneel, Jessie-t pedig elítélik mint felforgatót, és Bentleyre…

– Ne gondold, Elijah – válaszolta a robot –, hogy nem látom át, milyen nehéz helyzetbe kerültél. De az emberiség javának szolgálatában a kisebb sérelmek felett szemet kell hunynunk. Dr. Sartonnak felesége volt, két gyermeke, szülei, nővére és sok-sok barátja. Mind gyászolják a halálát, és fájdalmasan fogja őket érinteni, hogy a gyilkos büntetés nélkül ússza meg a dolgot.

– Hát akkor miért nem maradsz itt, hogy megtaláljuk?

– Mert erre már nincs szükség.

– Szóval beismered – jegyezte meg keserűen Baley –, hogy az egész nyomozás csak kifogás volt. Csak arra kellett, hogy a helyszínen tanulmányozhassatok minket. És a legkevésbé sem érdekel titeket, hogy ki ölte meg dr. Sartont.

– Szerettük volna kideríteni – mondta hűvösen R. Daneel. – De abban sohase kételkedtünk, mi a fontosabb: az egyén vagy az emberiség? A nyomozás folytatása azzal járna, hogy megbolygatnánk egy olyan helyzetet, amelyet most kedvezőnek tartunk.

– Vagyis esetleg kiderülne, hogy a gyilkos a konzervatívok közt előkelő szerepet játszik, az űrlakók pedig pillanatnyilag nem akarnak ujjat húzni új barátaikkal.

– Én ugyan nem így fejezném ki magam, de ami a lényeget illeti, igazad van.

– És mit szól ehhez az igazságossági áramköröd, Daneel? Ez igazság?

– Az igazságnak fokozatai vannak, Elijah. Ha a kisebbet nem lehet összeegyeztetni a nagyobbal, a kisebbnek engednie kell.

Úgy rémlett, mintha Baley elméje körbecirkálná R. Daneel pozitronagyának megrendíthetetlen logikáját, hátha mégis talál rajta egy rést, egy kiskaput.

– És a kíváncsiság nem furdal, Daneel? – kérdezte Baley. – Te detektívnek mondtad magad. Tudod, mit jelent ez. Nem érted, hogy a nyomozás több, mint egyszerű hivatali munka? A nyomozás vetélkedés. A te agyad áll szemben a tettes agyával. Két értelem összecsapásáról van szó. És te feladod a harcot, tudomásul veszed, hogy vereséget szenvedtél?

– Igen, ha a nyomozás folytatása nem szolgál semmilyen érdemleges célt.

– És nem érzel veszteséget? Nem marad benned az elégedetlenség tüskéje? Ki nem elégített kíváncsiság?

Baley eleve is halvány reménye beszéd közben szinte teljesen szertefoszlott. Kétszer is használta a „kíváncsiság” szót, és ez emlékezetébe idézte a négy órával ezelőtt Francis Clousarrnek tett megjegyzését. Lám, akkor még nagyon jól tudta, milyen különbségek vannak az ember és a gép között. A kíváncsiságnak is e különbségek közé kell tartoznia. Egy hathetes cicában él a kíváncsiság, de hogy lehetne kíváncsi egy masina, ha mégoly emberszabású is?

– Mit értesz kíváncsiságon? – kérdezte R. Daneel, mintegy Baley elmélkedésének visszhangjaként.

Baley tőle telhetően jó arcot vágott a kérdéshez.

– Kíváncsiságnak azt a vágyat nevezzük, hogy gyarapítsuk ismereteinket.

– Ez a vágy bennem is él, ha az ismeretek gyarapítása szükséges az elvégzendő feladat megvalósításához.

– Igen – mondta gúnyosan Baley. – Te például azért érdeklődtél Bentley kontaktlencséje iránt, hogy tájékozódj a földiek különös szokásairól.

– Pontosan – válaszolta R. Daneel. A legcsekélyebb jelét se mutatta, hogy elértette volna a gúnyt. – Ámde az ismeretek céltalan gyarapítása és szerintem a kíváncsiság fogalma valójában azt jelenti: puszta időpocsékolás. Márpedig engem épp ennek elkerülésére szerkesztettek.

Így történt, hogy az a bizonyos „mondat”, amire Elijah Baley várt, egyszerre fölvillant az agyában. A köd hirtelen oszladozni kezdett, fölszakadt, és a kép átlátszóan tiszta lett!

Nem egyszerre, nem készen ötlött föl az egész. Valahol a tudatalattijában már fölépítette az egész ügyet, aprólékosan, minden részletében, csak egyetlen ellentmondás elállta az útját. Ezt az ellentmondást nem tudta se átugrani, se keresztülszakítani, se megkerülni. Amíg ez az ellentmondás fennállt, a rejtély megoldása ott feküdt gondolatai mélyén, tudata hiába próbálta felszínre hozni.

De most a mondat felszínre tört, az ellentmondás szertefoszlott. Megoldotta a rejtélyt!

Elméjének ez a hirtelen villanása rendkívül serkentő hatással volt Baleyre. Legalábbis egyszerre rádöbbent, hol kell R. Daneel – és vele együtt minden gondolkodó masina – gyengéjét keresni: a gépnek mindent betű szerint kell értenie!

– Tehát az Űrváros-programot a mai nappal lezárjátok, és ezzel együtt a Sarton-féle nyomozást is, igaz?

– Igen. Így határoztak a mieink az Űrvárosban – válaszolta nyugodtan R. Daneel.

– De a mának még nincs vége. – Baley az órájára pillantott: 22.30. – Még másfél óra van éjfélig.

R. Daneel nem felelt. Szemmel láthatólag elgondolkodott.

– Tehát éjfélig még a munkatársam vagy, és a nyomozás is folyik tovább – hadarta Baley. Sietségében szinte sürgönystílusban beszélt: – Folytassuk úgy, mint eddig. Dolgozzunk tovább. Ezzel nem okozunk bajt a tieiteknek. Sőt javukra fog szolgálni. Szavamat adom rá. Ha megítélésed szerint ártalmas dolgot művelek, állíts meg. Csak másfél órát kérek.

– Megállapításod helyes – mondta R. Daneel. – A mának még nincs vége. Ez nem jutott eszembe, Elijah kollégám.

Baley tehát újból „Elijah kolléga” lett.

– Úgy emlékszem – mondta széles mosollyal –, hogy amikor az Űrvárosban voltam, dr. Fastolfe említést tett egy filmről, melyet a gyilkosság színhelyéről készítettetek.

– Úgy van.

– Tudnál erről egy másolatot szerezni?

– Igen, Elijah kollégám.

– Úgy értem, most rögtön.

– Tíz perc alatt, ha használhatom a rendőrségi adót.

Még tíz percbe se telt, és Baley remegő kezében tartott egy alumíniumtömböt. A tömb belsejében az Űrvárosból idesugárzott, különleges energia letörölhetetlenül kirajzolt egy meghatározott atomalakzatot.

Ebben a pillanatban Julius Enderby rendőrfőnök bukkant fel az ajtóban. Mikor meglátta Baleyt, kerek arcán az ijedség árnyékát a készülő dühkitörés fellege váltotta fel.

– Mondd csak, Lije, mi az ördögnek kell ennyi idő ahhoz, hogy megvacsorázz?

– Halálos fáradt voltam, főnök. Ne haragudj, hogy megvárakoztattalak.

– Szót sem érdemel, csak… De gyere be inkább a szobámba.

Baley egy gyors pillantást vett R. Daneelre, a robot arca azonban kifejezéstelen maradt. Együtt mentek ki az étkezőből.

Julius Enderby nehéz léptekkel fel-alá járkált íróasztala előtt. Baley figyelte, de maga sem volt túlságosan nyugodt. Időnként órájára pillantott.

22.45.

A rendőrfőnök homlokára tolta szemüvegét, hüvelyk-és mutatóujjával megdörgölte a szemét. Ujjai köröskörül vörös nyomokat hagytak maguk után. Újból az orrára eresztette szemüvegét, és Baleyre pillantott.

– Lije – szólalt meg hirtelen –, mikor jártál te utoljára a williamsburgi erőműtelepen?

– Tegnap, amikor elmentem a hivatalból – válaszolta Baley. – Körülbelül tizennyolc órakor vagy valamivel később.

A rendőrfőnök megcsóválta a fejét.

– És ezt miért nem mondtad?

– Megmondtam volna. Még nem tettem hivatalos vallomást.

– De mit kerestél ott?

– Csak éppen átmentem rajta, útban az ideiglenes hálóhelyem felé.

A rendőrfőnök abbahagyta a járkálást, és Baley elé állt.

– Ez nem valami meggyőző, Lije. Miért vág át valaki egy erőműtelepen, ha máshová akar menni?

Baley vállat vont. Nincs értelme elmesélni, hogy üldözték őket a konzervatívok, s ők hogy rohantak előlük a szalagokon. Még nem jött el az ideje.

– Szóval arra célzol – mondta helyette –, hogy módom volt ellopni azt az alfaporlasztót, amellyel R. Sammyt lepuffantották? Emlékeztetlek, hogy együtt voltam R. Daneellel, és ő tanúsíthatja, hogy megállás nélkül mentünk át az erőműtelepen, és amikor kiértünk, nem volt nálam alfaporlasztó.

A rendőrfőnök lassan leült. Nem nézett R. Daneel irányába, és nem is kívánt szólni hozzá. Tömzsi, fehér kezét maga elé rakta, és azt nézegette. Arcán kétségbeesés tükröződött.

– Nem tudom, mit mondjak és mit gondoljak, Lije. Nincs értelme, hogy a… kollégádra hivatkozz. Ő nem tehet tanúvallomást.

– Akkor is tagadom, hogy elloptam volna egy alfaporlasztót.

A rendőrfőnök összekulcsolta ujjait.

– Lije – kérdezte –, miért jött be hozzád Jessie ma délután?

– Ezt már kérdezted egyszer, főnök. Válaszom a régi. Családi ügyről van szó.

– Francis Clousarr mondott egyet s mást, Lije.

– Például mit?

– Azt állítja, hogy Jezebel Baley tagja egy konzervatív szervezetnek, amely a kormány erőszakos megdöntésére törekszik.

– Biztos vagy benne, hogy róla beszél? A Baley elég gyakori név.

– De a Jezebel Baley nem olyan gyakori.

– Szóval ő ezt a nevet mondta?

– Jezebelt mondott. Saját fülemmel hallottam, Lije.

– Helyes, Jessie valóban tagja volt egy ártalmatlan, kelekótya bandának. De nem tett semmi egyebet, mint hogy részt vett a gyűléseiken, és állítólag remekül szórakozott rajtuk.

– Az ellenőrző bizottság nem így fogja megítélni a dolgot, Lije.

– Azt akarod mondani, hogy fel fognak függeszteni? Hogy azzal gyanúsítanak, én lőttem le R. Sammyt, és ezzel állami vagyont rongáltam meg?

– Remélem, nem, Lije, de nagyon csúnyán néz ki a dolog. Köztudomású, hogy ki nem állhattad R. Sammyt. A feleségedet látták ma délután beszélni vele. Rettenetesen ki volt borulva, de néhány szavát azért meghallották. Önmagukban ártatlan szavakat, ám a következtetés mégis nyilvánvaló, Lije. Attól féltél, ha a robot beszélni fog, ez veszélyes lehet rád nézve. És arra is volt módod, hogy fegyvert szerezz.

– De ha minden Jessie ellen szóló bizonyítékot el akartam tüntetni – vágott közbe Baley –, miért állítottam elő Francis Clousarrt? Hisz ő, úgy látszik, sokkal többet tud róla, mint amennyit R. Sammy hallhatott. És még valami. Én tizennyolc órával azelőtt mentem át az erőműtelepen, hogy R. Sammy Jessie-vel beszélt. Ennyivel előre tudtam volna, hogy el kell majd őt tennem láb alól, és e látnoki képességgel fölruházva nyomban elloptam egy alfaporlasztót?

– Ezek jó érvek – mondta a rendőrfőnök. – Én mindent megteszek, ami tőlem telik. Nagyon sajnálom ezt az egész dolgot, Lije.

– Igen? És el is hiszed, hogy nem én vagyok a tettes, főnök?

– Nem tudom, mit gondoljak, Lije – mondta lassan Enderby. – Őszintén beszélek veled.

– Akkor én megmondom neked, hogy mit gondolj. Főnök, ez az egész egy igen gondosan és aprólékosan kidolgozott lebuktatási manőver.

A rendőrfőnök megmerevedett.

– Állj meg, Lije. Ne csapkodj vaktában. Ilyen védekezéssel nem tudsz szimpátiát ébreszteni magad iránt. Ezzel már túl sok csirkefogó próbálkozott.

– Nekem nincs is szükségem szimpátiára. Az igazat mondom. Azért akar valaki kivonni a forgalomból, hogy megakadályozzon a Sarton-féle gyilkosság felderítésében. De „jóakaróm” pechére, már késő.

– Hogyhogy?

Baley az órájára pillantott: 23.00.

– Tudom, ki akar lebuktatni, és azt is tudom, ki és hogyan ölte meg dr. Sartont. És pontosan egy órám van, hogy ezt elmondjam neked, lefüleljem az illetőt, és befejezzem a nyomozást.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

A nyomozás vége

Enderby rendőrfőnök összehúzott szemmel fürkészte Baleyt.

– Mire jó ez? Ilyesmivel már tegnap reggel is próbálkoztál Fastolfe-nál. Ne kövesd el újból ugyanazt a hibát, Lije.

Baley bólintott.

– Akkor tévedtem.

És másodszor is tévedtem, gondolta izgatottan. De most nem tévedek, most nem…

– Ítéld meg magad, főnök – folytatta fennhangon. – Tételezd fel, hogy az ellenem szóló bizonyítékokat úgy fabrikálták össze. Azután vizsgáld meg, hogy ebből mi következik. Kérdezd meg magadtól, ki fabrikálhatott ellenem ilyen bizonyítékokat. Nyilvánvalóan csak olyasvalaki, aki tudja, hogy tegnap este a williamsburgi erőműtelepen voltam.

– Helyes. És ki volna az?

– Az étkezőből jövet egy konzervatív csoport a nyomomba szegődött. Lehagytam őket, helyesebben: azt hittem, hogy lehagytam őket, de úgy látszik, legalább egy látta, amint bemegyek az erőműtelepre. Amit egyébként kizárólag azért tettem, hogy egészen biztosan nyomomat veszítsék.

A rendőrfőnök elgondolkozott.

– Clousarr-re gondolsz? Ő is köztük volt?

Baley bólintott.

– Jól van – mondta Enderby –, majd kihallgatjuk. Mindent kiszedünk belőle, amit csak lehet. Mit tehetek még, Lije?

– Várj még egy kicsit. Még nem végeztünk. Érted, hogy képzelem el a dolgot?

– Lássuk csak. Clousarr látta, hogy bemégy az erőműtelepre. Vagy valaki más látta a bandájából, és elmondta neki. Mire Clousarr elhatározta, hogy ezt a tényt felhasználja, bajba juttat téged, és így megakadályozza, hogy folytasd a nyomozást. Ezt akarod mondani?

– Nagyjából.

– Helyes. – A rendőrfőnök szemmel láthatólag belemelegedett. – Clousarr természetesen tudta, hogy a feleséged tagja az ő szervezetének, és így azt is tudta, hogy neked kellemetlen volna, ha a magánéletedet tüzetesebb vizsgálat alá vetnék. Azt remélte, hogy inkább leköszönsz, mintsem hogy megpróbáld megcáfolni a terhelő bizonyítékokat. Egyébként mondd csak, Lije, mi volna, ha tényleg leköszönnél? Mármint ha a dolgok végképp rossz fordulatot vesznek. Szép csöndben lezárnánk…

– Erről szó se lehet, főnök!

Enderby vállat vont.

– Hát hol is tartottam? Ja igen. Szóval Clousarr szerzett egy alfaporlasztót, feltehetőleg az erőműtelepen dolgozó egyik bűntársának a segítségével, és egy másik bűntársa útján elpusztította R. Sammyt. – A rendőrfőnök ujjai halkan doboltak az íróasztalon. – Ez nem meggyőző, Lije.

– Miért nem?

– Túl mesterkélt. Túl sok a bűntárs. Amellett Clousarrnek megcáfolhatatlan alibije van az űrvárosi gyilkosság éjjelére és reggelére. Ezt rögtön ellenőriztük, bár csak én tudtam, miért ellenőrizzük épp ezeket az időpontokat.

– Én egy szóval se mondtam, főnök, hogy Clousarr-re gondolok – jegyezte meg Baley. – Ezt csak te mondtad. Bárki lehetett a konzervatívok közül. Clousarr csak egyike azoknak, akiknek arcát Daneel történetesen felismerte. A magam részéről nem is hiszem, hogy különlegesen fontos szerepet játszana a szervezetben. Bár van vele valami furcsaság.

– Éspedig?

– Az, hogy tudta: Jessie tagja a szervezetnek. Gondolod, hogy a szervezet valamennyi tagját ismeri?

– Nem tudom. Jessie-ről mindenesetre tudott. Talán fontosnak tartotta őt, mert rendőrfeleség. Talán ezért emlékezett rá.

– Azt akarod mondani, egyenesen előállt és kijelentette, hogy Jezebel Baley tagja a szervezetnek? Csak így egyszerűen? Hogy Jezebel Baley?

Enderby bólintott.

– Hányszor mondjam neked, hogy saját fülemmel hallottam?

– Ez nagyon furcsa, főnök. Bentley még meg se született, amikor Jessie abbahagyta a teljes neve használatát. A konzervatívokhoz pedig csak jóval azután csatlakozott. Honnét tudhatta hát Clousarr, hogy Jezebelnek hívják?

A rendőrfőnök elvörösödött.

– Ó – vágta rá gyorsan –, hát valószínűleg Jessie-t mondott. Én csak úgy automatikusan használtam a teljes nevet. Valójában egészen biztos vagyok benne, hogy Clousarr Jessie-t mondott.

– De eddig abban voltál egészen biztos, hogy Jezebelt mondott. Többször is megkérdeztem.

A rendőrfőnök hangja most élesebb lett.

– Csak nem akarsz hazugsággal vádolni?!

– Én csupán azon tűnődöm, hátha Clousarr nem is mondott semmit. Azon tűnődöm, hogy te ezt az egészet csak kitaláltad. Te már húsz éve ismered Jessie-t, és te tudtad, hogy Jezebel a teljes neve.

– Nem vagy észnél, ember!

– Nem? Hol voltál ma ebéd után? Legalább két óra hosszat nem voltál a hivatalban.

– Te akarsz engem kikérdezni?

– Felelek is helyetted. A williamsburgi erőműtelepen voltál.

A rendőrfőnök felállt a székéből. Homloka fénylett, szája sarkában fehér hab bukkant föl.

– Mi az ördögöt beszélsz te itt?

– Hát nem ott voltál?

– Baley, azonnal felfüggesztelek! Add át az igazolványodat.

– Nem adom. Előbb hallgass végig.

– Szó sincs róla. Bűnös vagy. Bűnös, és ami igazán felháborít, az az ócska trükköd, hogy rám, énrám akarod kenni. – A méltatlankodástól hangja vinnyogásba fúlt. Csak nagy nehezen bírta kinyögni: – Letartóztatlak.

– Nem – mondta hevesen Baley –, még nem, főnök. Kezemet a sugárpisztolyon tartom. Feléd fordítom, és fel is van húzva. Ne játssz velem, mert én mindenre el vagyok szánva, és igenis el fogom mondani, amit akarok. Aztán tehetsz kedved szerint.

Julius Enderby tágra nyílt szemmel bámult Baley sugárpisztolyának fenyegető torkolatára.

– Ezért húsz évet kapsz, Baley – hebegte –, a City legmélyebb börtönében.

R. Daneel hirtelen megmozdult, és megfogta Baley csuklóját.

– Ezt nem engedhetem meg, Elijah kollégám – mondta nyugodtan. – Nem szabad kárt okoznod a rendőrfőnökben.

Mióta R. Daneel a Citybe jött, Enderby most először szólt egyenesen hozzá:

– Fogd le! Első Törvény!

– Nem akarom őt bántani, Daneel – hadarta Baley –, csak akadályozd meg, hogy letartóztasson. Megígérted, hogy segítesz nekem tisztázni az ügyet. Még negyvenöt percem van.

– Rendőrfőnök úr – mondta R. Daneel anélkül, hogy eleresztette volna Baley csuklóját –, szerintem módot kellene adni Elijah-nak, hogy elmondja, amit akar. E pillanatban összeköttetésben vagyok dr. Fastolfe-fal…

– Tessék? Hogyan?! – kiáltotta vadul a rendőrfőnök.

– Önálló szubéterikus készülékem van – válaszolta R. Daneel. – Összeköttetésbe léptem dr. Fastolfe-fal, és igen rossz benyomást tenne, rendőrfőnök úr, ha nem hallgatná végig Elijah-t. Hátrányos következtetéseket vonnának le belőle.

– A rendőrfőnök szótlanul visszahanyatlott a székébe.

– Azt mondtam – kezdte Baley –, hogy ma a williamsburgi erőműtelepen voltál, főnök, elvettél egy alfaporlasztót, és odaadtad R. Sammynek. Szándékosan választottad a williamsburgi erőműtelepet, hogy gyanúba keverj engem. Még dr. Gerrigel újramegjelenését is felhasználtad, idehívtad a rendőrségre, de szándékosan rosszul beállított vezérlőbotot adtál neki, hogy a fényképészeti raktárban kössön ki, és ott megtalálja R. Sammyt. Joggal tételezted fel, hogy ő helyes diagnózist fog adni.

Baley leeresztette sugárpisztolyát.

– Ha most le akarsz tartóztatni, hát rajta. Csakhogy az Űrváros ezt nem fogja válasznak tekinteni.

– De az indíték – buggyant ki Enderbyből zihálva. Szemüvege bepárásodott. Levette, és most megint olyan furcsán bizonytalannak, gyámoltalannak látszott. – Miféle indítékom lehetett rá?

– Hogy gyanúba keverj. Hogy útját álld a Sarton-féle nyomozásnak. Amellett R. Sammy túl sokat tudott.

– Miről, az ég szerelmére?!

– Arról, hogyan gyilkoltak meg öt és fél nappal ezelőtt egy űrlakót. Mert te ölted meg dr. Sartont az Űrvárosban.

Enderby nem szólt, csak lázasan markolászta a haját, és vadul rázta a fejét.

– Elijah kollégám – mondta a robot –, attól tartok, ez a feltevésed tarthatatlan. Mint tudod, Enderby rendőrfőnök nem lehetett képes arra, hogy meggyilkolja dr. Sartont.

– Nem? Hát hallgass ide, és jól figyelj! Enderby engem kért fel a vizsgálat vezetésére, nem pedig valamelyik magasabb rangú kollégámat. Erre több oka is volt. Először is még az egyetemről jó barátok vagyunk, és azt hitte, nekem sohase fog eszembe jutni, hogy régi pajtásom és nagyra becsült főnököm lehet a gyilkos. Közismert lojalitásomra számított, érted? Másodszor tudta, hogy Jessie egy földalatti szervezet tagja, és így azt hitte, bármikor kitessékelhet a nyomozásból, vagy zsarolással elhallgattathat, ha túl közel járnék az igazsághoz. De ettől nem is nagyon tartott. Már rögtön az elején minden tőle telhetőt elkövetett, hogy bizalmatlanná tegyen irántad, Daneel, és ezzel elérje, hogy mi ketten külön úton járjunk. Tudott az apám lefokozásáról is. Sejtette, miképp fogok reagálni. Mert hát, tudod, a gyilkos számára nagy előny, ha ő vezeti a nyomozást.

– Honnét tudtam volna Jessie-ről? – suttogta erőtlenül a rendőrfőnök. A robothoz fordult. – Te! Ha ezt az egészet közvetíted az Űrvárosba, mondd meg nekik, hogy hazugság! Szemenszedett hazugság!

Baley egy pillanatra felemelte a hangját, aztán furcsa, feszült nyugalommal megint halkabbra fogta:

– Hát persze hogy tudtál Jessie-ről. Konzervatív vagy, és szintén tagja a szervezetnek. Bizonyíték rá a régimódi szemüveged! Az ablakaid! Világos, hogy a beállítottságod ebbe az irányba fordít. De ennél meggyőzőbb bizonyítékaim is vannak. Honnét tudta meg Jessie, hogy Daneel robot? Ezen annak idején sokat törtem a fejemet. Persze most már tudjuk, hogy a szervezetében tudta meg, de ez mindjárt egy újabb kérdést vet fel: honnét tudták ők? Te, főnök, azzal a feltevéssel intézted ezt el, hogy valaki a cipőboltban felismerte Daneel robot voltát. Ezt már akkor sem igen hittem el. Én magam, amikor megláttam, embernek véltem, pedig nekem jó szemem van. Tegnap idekérettem dr. Gerrigelt Washingtonból. Később ugyan úgy határoztam, hogy több kérdésben is igénybe veszem a segítségét, de amikor felhívtam, csak az volt a szándékom, hogy meggyőződjem, felismeri-e Daneel robot voltát, ha nem én irányítom rá a figyelmét. És nem ismerte fel! Bemutattam őt Daneelnek, kezet fogtak, hármasban beszélgettünk, és csak amikor az emberszabású robotokra terelődött a szó, kapott észbe. Pedig dr. Gerrigel a Föld legnevesebb robotszakértője! És te mégis azt állítod, hogy pár konzervatív bajkeverő, méghozzá egy zavaros és feszült szituációban, túltesz egy tudóson, és olyan biztos a dolgában, hogy az egész szervezetet mozgósítja. Világos, hogy a konzervatívok eleve tudták, hogy Daneel robot. A cipőboltbeli incidenst előre kitervelték, hogy megmutassák Daneelnek és rajta keresztül az Űrvárosnak, milyen erős robotellenes hangulat uralkodik a Cityben. És hogy megzavarják a nyomozást, vagyis a gyanút egyes egyénekről a lakosság egészére tereljék. De ha eleve tudták az igazat Daneelről, ki mondta meg nekik? Én nem. Rajtam kívül pedig csak egyetlen földlakó tudhatta az igazat, és az te vagy.

– Talán a rendőrségen is vannak kémeik – vágott közben meglepő energiával a rendőrfőnök. – A konzervatívok egy egész sereget beépíthettek közénk. A feleséged is közéjük tartozott, és ha rólam is feltételezed, miért ne lehetnének még mások is itt a rendőrségen?

Baley ajka gúnyos mosolyra görbült.

– Hagyjuk ezeket a titokzatos kémeket! Előbb nézzük meg, hová jutunk a kézenfekvő feltevésekkel. Én azt mondom, te vagy a nyilvánvaló, a tényleges informátor. Most így visszapillantva érdekes végiggondolni, főnök, hogyan változott a kedélyállapotod aszerint, hogy messze voltam-e a megoldástól vagy közel hozzá. Kezdetben ideges voltál. Amikor tegnap reggel el akartam menni az Űrvárosba, és nem voltam hajlandó megmondani, miért, az idegösszeomlás határán álltál. Azt hitted, hogy máris rád bizonyítottam a tettet, igaz? Hogy a látogatásom csupán csapda, és a kezükre akarlak játszani. Azt mondtad, gyűlölöd őket. Majdnem elsírtad magad. Előbb azt hittem, az Űrvárosban elszenvedett megaláztatásaid emléke miatt, hiszen először ők is téged gyanúsítottak, de Daneel elmondta, hogy vigyáztak, nehogy megbántsanak. Te nem is tudtál róla, hogy gyanúsítottak. Idegességedet nem a megalázás, hanem a félelem idézte elő. Amikor aztán egy teljesen hamis feltevéssel álltam elő, amit te trimenzionálisan végighallgattál, és így láttad, milyen végtelenül messze vagyok az igazságtól, nyomban visszanyerted önbizalmadat. Még vitatkoztál is velem, védelmedbe vetted az űrlakókat. Ezután egy ideig teljesen magabiztos voltál. Meg is lepődtem, milyen könnyedén napirendre tértél afölött, hogy hamis váddal illettem az űrlakókat, holott korábban hosszan prédikáltál nekem az érzékenységükről. Élvezted, hogy bakot lőttem. De amikor felhívtam dr. Gerrigelt, és nem voltam hajlandó megmondani neked, hogy miért, újból elfogott a rettegés, mert attól féltél…

R. Daneel hirtelen felemelte a kezét.

– Elijah kollégám!

Baley az órájára pillantott: 23.42!

– Tessék? – kérdezte.

– Az elképzelhető – mondta R. Daneel –, hogy a rendőrfőnököt nyugtalanította, hogy te felfeded a konzervatívokhoz fűződő kapcsolatait, ha ezek tényleg fennállnak; arra azonban nincs semmiféle bizonyíték, hogy a gyilkosságba bele volna keverve. Ahhoz nem lehetett semmi köze.

– Nagyon tévedsz, Daneel. Bár nem sejtette, miért hívom ide dr. Gerrigelt, kézenfekvő volt az a feltevés, hogy a robotokról akarok felvilágosítást kapni. Ettől megijedt, mert egy bizonyos robot szoros kapcsolatban állt a súlyosabbik bűnnel, így van, főnök?

Enderby megrázta a fejét.

– Ha túl leszünk ezen…

– Hogy követték el a bűntettet? – vágott közbe Baley fokozódó dühvel. – C/Fe-módra, a fene egye meg! C/Fe! Hallod, Daneel? Te nagyon el vagy telve a C/Fe-kultúra áldásosságával, fel sem tételezted, hogy egy földlakó visszaélhet vele. Hát most majd én elmondom neked, hogyan. Azt könnyen el lehet képzelni, hogy egy robot átvágjon a szabad térségen. Még éjnek idején is. Még egyedül is. A rendőrfőnök egy sugárpisztolyt nyomott R. Sammy markába, megmondta neki, mikor és hova menjen. Ő maga a mosdón keresztül ment be az Űrvárosba, és ott természetesen elvették a fegyverét. De a másikat átvette R. Sammytől, megölte vele dr. Sartont, a sugárpisztolyt visszaadta R. Sammynek, aki ugyanúgy ment vissza New York Citybe, ahogy jött. Ma pedig a rendőrfőnök elpusztította R. Sammyt, mert a robot túl sokat tudott. Ez mindent megmagyaráz – folytatta Baley. – A rendőrfőnök jelenlétét, a fegyver hiányát. És azt se kell feltételezni, hogy bárki New York-i egy mérföldet kóborolt volna éjszaka a szabad ég alatt.

– Sajnálom, Elijah kollégám – mondta R. Daneel, amikor Baley a mondókája végére ért –, bár ugyanakkor a rendőrfőnök miatt örülök neki, hogy a te történeted nem magyaráz meg semmit. A rendőrfőnök cerebroanalitikus tulajdonságai, mint már említettem, kizárják, hogy szándékos gyilkosságra képes legyen. Nem tudom, hogy erre a lélektani tényre melyik szó a helyes: gyávaság, lelkiismeret vagy szánalom. A szótári értelmét valamennyinek ismerem, de hogy melyik az ideülő, azt nem tudom megítélni. Elég az hozzá, hogy a rendőrfőnök nem követhetett el gyilkosságot.

– Köszönöm – motyogta Enderby. Aztán hangosabban és magabiztosabban hozzátette: – Nem tudom, mik az indokaid, Baley, miért akarsz ily módon tönkretenni, de majd kiderítem…

– Várj csak – felelte Baley. – Még nem végeztem, még ez is itt van. – Ezzel odavágta az alumíniumkockát Enderby íróasztalára. Szerette volna át is érezni azt az önbizalmat, amely – remélte – e tettéből sugárzott. Immár egy félórája igyekezett maga elől is rejtegetni egy aprócska tényt: azt, hogy nem tudja, mit mutat a felvétel. Kockázatos játékba kezdett, de mi egyebet tehetett volna?

Enderby a kis tárgy láttára visszahőkölt:

– Ez mi?

– Nem bomba – gúnyolódott Baley. – Csak egy közönséges mikrovetítő.

– És ez mit bizonyít?

– Talán nézzük meg. – Bedugta körmét az alumíniumkocka vájatába, mire a rendőrfőnök szobájának egyik sarka láthatatlanná vált, majd a helyén egy háromdimenziós kép villant fel.

A padlótól a mennyezetig terjedt, és olyan különös halvány fényben úszott, amelyhez hasonlót a City elektromos művei sosem sugároztak.

Úgy látszik, ez a hajnal, gondolta Baley. A látvány idegenkedéssel vegyes, furcsa vonzódást keltett benne.

A kép dr. Sarton házának belsejét mutatta. Középütt dr. Sarton testének szörnyű, szétroncsolt maradványai.

Enderby kidülledt szemmel meredt rá.

– Tudom – mondta Baley –, hogy a rendőrfőnök nem gyilkos típus. Ezt nem is kell mondanod nekem, Daneel. Ha ezzel az egy ténnyel meg tudtam volna birkózni, már jóval előbb megoldom a rejtélyt. Így azonban csak egy órával ezelőtt jöttem rá a megoldásra, amikor azt a mellékes megjegyzést tettem, hogy te egy alkalommal kíváncsiskodtál Bentley kontaktlencséje iránt. Ez adta meg a lökést, főnök. Akkor eszembe jutott: a rejtély nyitját abban kell keresni, hogy te rövidlátó vagy, ezért szemüveget hordasz. A Külső Világokon viszont nincsenek rövidlátók, mert különben ők is egykettőre eljutottak volna a gyilkosság valódi megoldásához. Mondd csak, főnök, mikor tört el a szemüveged?

– Miért kérdezed? – suttogta a rendőrfőnök.

– Amikor először hívattál ebben az ügyben, azt mondtad, hogy az Űrvárosban eltört a szemüveged. Feltételeztem, hogy a gyilkosság hírére izgalmadban törted el, de te magad ezt sose mondtad, így hát tulajdonképpen nekem se lett volna szabad feltételeznem. A valóságban te egy gyilkosságra készülődve mentél az Űrvárosba, tehát eléggé izgatott voltál ahhoz, hogy már a gyilkosság előtt leejtsd és eltörd. Így volt?

– Nem értem, mire akarsz ezzel célozni, Elijah kollégám – jegyezte meg R. Daneel.

Még tíz percig vagyok Elijah kolléga, mondta magában Baley. Gyorsan! Beszélj! Gondolkozz!

Közben Sarton házának képét igazgatta. Igyekezett kinagyítani a felvételt, de a feszültségtől az ujjai bizonytalanok voltak. A holttest képe lassan, megzökkenve kiterebélyesedett, megnagyobbodott, közelebb jött, Baley szinte érezte a megpörkölt hús bűzét. Dr. Sarton feje, válla és egyik karja furcsán csüngött lefelé, csípőjével meg lábával csupán a gerinc megfeketedett maradványai kötötték össze, ahonnét bordák elszenesedett csonkjai meredeztek elő.

Baley egy oldalpillantást vetett a rendőrfőnökre. Enderby behunyta szemét, látszott rajta, hogy rosszul van. Baleyt is rosszullét környékezte, de ő nem fordíthatta el tekintetét a képről. Lassan forgatta a készülék szabályozóját, körbejáratta a trimenzionális felvételt, a hulla előtti terület szeleteit sorra az előtérbe hozta. De körme közben megcsúszott, a padló képe hirtelen felbillent, kiszélesedett, mígnem a padló és a hulla egyaránt homályos folttá torzult. Baley kisebbre fogta a távolságot, hagyta, hogy a hulla eltűnjön a képről.

Közben egyre szónokolt. Nem tehetett mást. Nem hagyhatta abba, amíg csak meg nem találja, amit keres. Mert ellenkező esetben az egész mondókája haszontalanná válik. Vagy még rosszabbá. A szíve zakatolt, a feje szintén.

– A rendőrfőnök képtelen szándékos gyilkosságra – mondta. – Ez igaz! De véletlenségből bárki gyilkolhat. A rendőrfőnök nem azzal a szándékkal ment az Űrvárosba, hogy dr. Sartont ölje meg. Hanem hogy téged, Daneel! Lehet a cerebroanalíziséből valami olyanra következtetni, hogy egy gépet se volna képes tönkretenni? Az nem gyilkosság, csak szabotázs. A rendőrfőnök konzervatív, méghozzá meggyőződéses. Együtt dolgozott dr. Sartonnal, így tudta, milyen célra készített téged, Daneel. Attól félt, hogy az űrlakók elérik ezt a célt, és előbb-utóbb elszakítják az űrlakókat a Földtől. Ezért elhatározta, hogy elpusztít téged. A típusodból te vagy az egyetlen példány, és a rendőrfőnöknek jó oka volt feltételezni, hogy a Földön uralkodó konzervativizmus erejének és eltökéltségének demonstrálásával el tudja téríteni szándékuktól az űrlakókat. Azt is tudta, hogy a Külső Világokon a közvélemény ugyancsak határozottan követeli az Űrváros-program végleges feladását. Dr. Sarton ezt bizonyára megvitatta vele. És a rendőrfőnök azt képzelte, hogy a tette megadja az utolsó lökést. De valószínűnek tartom – folytatta Baley –, hogy még a te megölésed se volt számára éppenséggel kellemes gondolat. Szívesebben végeztette volna el R. Sammyvel, csakhogy te annyira hasonlítasz az emberre, hogy egy olyan primitív robot, mint Sammy, nem is ismerheti fel a különbséget. Az Első Törvény megállította volna. De az is lehet, hogy a rendőrfőnök más emberi lénnyel végeztette volna el a merényletet, ha nem ő az egyetlen, akinek bármikor szabad bejárása van az Űrvárosba. Elismerem, hogy ez is csak feltevés, de azt hiszem, közel járok az igazsághoz. Megállapodott egy találkában dr. Sartonnal, de szándékosan korán érkezett, vagyis hajnalban. Amikor, gondolom, dr. Sarton még aludni szokott, de te, Daneel, fönt vagy. Mellesleg feltételezem, hogy dr. Sartonnal laktál, Daneel.

A robot bólintott.

– Úgy van, Elijah kollégám.

– Hadd folytassam. A rendőrfőnök tehát feltételezte, hogy te fogsz ajtót nyitni neki, mire a sugárpisztollyal a melledbe vagy a fejedbe ereszt egyet, és kész. Utána gyorsan távozik a néptelen hajnali utcákon, visszatér oda, ahol R. Sammy vár rá. Átadja neki a sugárpisztolyt, aztán lassan visszasétál dr. Sarton házához. Ha épp úgy adódik, ő maga „fedezi fel” a holttestet, bár persze jobb volna, ha más fedezné fel. És ha megkérdeznék, miért jött ilyen korán, azt válaszolná, hogy sürgősen meg akarta beszélni dr. Sartonnal azokat a híreket, melyek szerint a konzervatívok támadásra készülődnek az Űrváros ellen. A halott robot még csak aláhúzta volna érvelése helyességét. Ha pedig azt kérdezték volna tőled, főnök – folytatta Baley –, hogy miért telt el olyan hosszú idő az Űrvárosba való belépésed és a dr. Sartonhoz való megérkezésed között, azt felelted volna… mit is?… hát mondjuk azt, hogy egy gyanús alakot láttál, aki a szabad térség felé lopakodott, és egy ideig azt követted. Ez az űrlakókat megint csak hamis nyomra terelte volna. Ami pedig R. Sammyt illeti, őt senki se vette volna észre. Egyike a Cityn kívüli konyhakertészetekben dolgozó robotoknak, és kész. Mennyire járok közel az igazsághoz, főnök?

– Én nem…

– Nem – vágott közbe Baley –, persze hogy nem ölted meg Daneelt! Hiszen itt van, de mióta csak a Cityben tartózkodik, egyszer se mertél a szemébe nézni, nem merted a nevén szólítani. Legalább most nézz rá, főnök!

De Enderby nem bírt a robotra nézni. Arcát reszkető kezébe temette.

Kis híja volt, hogy az adókészülék ki nem csúszott Baley remegő ujjai közül. Megtalálta, amit keresett!

A kép most dr. Sarton házának főbejáratát mutatta. Az ajtó nyitva volt, fénylő sínéin becsúsztatták a falban levő foglalatba. És ott lent, a sínek között! Ott! Ott!

– Valami csillog. Semmi kétség.

– Megmondom, mi történt – folytatta furcsa nyugalommal. – A házhoz érve leejtetted a szemüvegedet. Úgy látszik, ideges voltál, és én már nemegyszer láttalak idegesnek. Ilyenkor lekapod a szemüvegedet és megtörölgeted. Akkor is ezt tetted. De a kezed reszketett, és leejtetted a szemüvegedet, sőt lehet, hogy rá is léptél. Elég az hozzá, hogy eltörött, és épp ebben a pillanatban nyílt ki az ajtó, és egy Daneelhez hasonló alak állt szemben veled. Azonnal rálőttél, felkaptad a szemüveged összetört darabjait, és elmenekültél. Ők találták meg a holttestet, nem te, és amikor kerestek, ráeszméltél, hogy nem Daneelt, hanem a korán kelő dr. Sartont ölted meg. Dr. Sarton a maga képmására teremtette Daneelt, és ez lett a veszte, mert te izgalmadban és szemüveg nélkül nem tudtad megkülönböztetni őket egymástól. És ha kézzelfogható bizonyítékot akarsz, az is van! – Baley óvatosan az íróasztalára tette a parányi készüléket, és szorosan átfogta ujjaival.

Enderby arca eltorzult a rémülettől, Baleyé pedig az izgalomtól, csak R. Daneel állt továbbra is szenvtelenül. Baley ujjával a képre mutatott.

– Nézd azt a csillogó valamit az ajtó sínéin. Mit találtatok ott, Daneel?

– Két kis üvegszilánkot – mondta kimérten a robot. – Nem tulajdonítottunk neki fontosságot.

– De most majd fogtok. Egy homorú lencse szilánkjai. Mérjétek meg az optikai sajátságait, és hasonlítsátok össze Enderby mostani szemüvegével. Ne törd össze, főnök! – A rendőrfőnökhöz ugrott, és kikapta kezéből a szemüveget. Lihegve nyújtotta oda R. Daneelnek. – Ez, azt hiszem, teljes értékű bizonyíték arra, hogy már előbb ott járt a háznál, mint ahogy gondoltátok.

– Meggyőztél – mondta R. Daneel. – Belátom, hogy a rendőrfőnök cerebroanalízise teljesen hamis nyomra vezetett. Gratulálok, Elijah kollégám.

Baley órája éjfélt mutatott. Új nap virradt fel.

A rendőrfőnök feje lassan karjába hanyatlott. Szavai el-elcsukló siránkozásba fulladtak:

– Tévedés volt… Tévedés… Nem akartam megölni… – váratlanul lecsúszott a székről a padlóra.

R. Daneel odaugrott hozzá.

– Mit tettél, Elijah? Kárt okoztál egy emberben.

– De nem halt meg, ugye?

– Nem. Elvesztette az eszméletét.

– Majd magához tér. Úgy látszik, sok volt neki. De muszáj volt megtennem, Daneel. Nem voltak bizonyítékaim, csak következtetéseim. Püfölnöm kellett őt, egyre püfölnöm, apránként kirukkolnom a tényekkel abban a reményben, hogy előbb-utóbb összeomlik. És összeomlott, Daneel. Hallottad, hogy bevallotta, ugye?

– Igen.

– Megígértem neked, hogy ez az Űrváros-program javát fogja szolgálni, hát… Várj, magához tér.

A rendőrfőnök felnyögött. Szeme megrebbent, majd felnyílt. Szótlanul bámult rájuk.

– Hallasz engem, főnök? – kérdezte Baley. A rendőrfőnök fásultan bólintott.

– Akkor ide figyelj. Az űrlakóknak most más jár a fejükben, mint az, hogy vádat emeljenek ellened. Ha hajlandó vagy együttműködni velük…

– Mit mondasz? – A rendőrfőnök szemében halvány reménysugár villant.

– Te bizonyára fontos személyiség vagy a New York-i konzervatívok között, vagy tán az egész földi mozgalomban. Orientáld őket az űrgyarmatosítás irányába. Térjünk vissza a természethez, helyes, csak épp más bolygókon.

– Nem értem – motyogta a rendőrfőnök.

– Az űrlakók ezt akarják elérni. És Isten engem úgy segéljen, én is ezt akarom, az óta a beszélgetés óta, amit dr. Fastolfe-fal folytattam. Ez a legfőbb céljuk. Emiatt jöttek ide és maradtak itt a Földön, még a veszedelmekkel se törődve. Ha most a történtek következményeként hajlandó vagy rávenni a konzervatívokat a Galaxis gyarmatosításának újbóli beindítására, az űrlakók valószínűleg úgy fogják érezni, hogy dr. Sarton nem hiába áldozta fel az életét. Érted most már?

– Elijah-nak teljesen igaza van – szólt közbe R. Daneel. – Segítsen nekünk, rendőrfőnök úr, és akkor fátylat borítunk az ügyre. Persze ha most beleegyezik, hogy segít nekünk, de később kiderül, hogy becsap bennünket, még mindig felhasználhatjuk ön ellen. Remélem, ezzel is tisztában van. Sajnálom, hogy ilyesmit kell mondanom.

– De most nem emelnek vádat ellenem? – kérdezte a rendőrfőnök.

– Ha segítségünkre lesz, akkor nem.

A rendőrfőnök szemét elöntötték a könnyek.

– Segítek – suttogta. – Véletlen baleset volt. Magyarázza meg nekik. Véletlen baleset… Azt hittem, helyesen teszem…

– Ha segítesz nekünk – szólt Baley –, akkor helyesen is teszel. Nincs más lehetőség a Föld megmentésére, csak az űrgyarmatosítás. Magad is rájössz, ha előítéletek nélkül elgondolkozol rajta. Ha pedig mégse, menj el, és beszéld meg dr. Fastolfe-fal. Most pedig kezdd el a segítséget azzal, hogy rendbe teszed ezt az R. Sammy-ügyet. Mondd, hogy ez is véletlen baleset volt. Zárd le. – Felállt. – De azt se felejtsd el, főnök, hogy nem én vagyok az egyetlen, aki tudja az igazat. Az egész Űrváros tudja, mi történt. Remélem, ezzel is tisztában vagy?

– Felesleges erről beszélni, Elijah. A rendőrfőnök őszintén gondolja, amit mond, és segíteni fog nekünk. Világosan látható a cerebroanalíziséből – mondta R. Daneel.

– Jól van. Akkor én most hazamegyek. Szeretném viszontlátni Jessie-t meg Bentleyt, és újból normális életet akarok élni. És aludni szeretnék. Daneel, te az űrlakók távozása után is itt maradsz a Földön?

– Még nem kaptam rá utasítást. Miért kérded?

Baley az ajkába harapott.

– Nem hittem volna – kezdte vontatottan –, hogy valaha is ilyet mondok egy hozzád hasonló valakinek, Daneel. Mégis meg kell mondanom, hogy bízom benned, sőt… csodállak. Én már öreg vagyok ahhoz, hogy elhagyjam a Földet, de ha majd meglesznek azok a kivándorlási gyakorlóiskolák, itt van Bentley. És lehet, hogy egy szép napon Bentley és te együtt…

– Lehet – válaszolta R. Daneel kifejezéstelen arccal. Majd Enderbyhez fordult, aki szótlanul hallgatta őket; petyhüdt arcába csak most kezdett visszatérni az élet. – Már egy idő óta igyekszem, Julius barátom, megérteni Elijah egyik korábbi kijelentését. Talán most már meg fogom érteni, mert hirtelen úgy tűnik nekem, hogy a megsemmisítése annak, aminek nem szabadna lennie, vagyis annak, amit ti rossznak neveztek, kevésbé igazságos és kívánatos, mint az átformálása azzá, amit ti jónak hívtok. – Egy pillanatig habozott, s aztán mintha őt magát is meglepték volna a szavai: – Eredj, és ne vétkezz többé!

Baley hirtelen elmosolyodott, megfogta R. Daneel könyökét, és karonfogva kisétáltak az ajtón.

A MEZÍTELEN NAP

i.sz.5022

ELSŐ FEJEZET

EGY KÉRDÉS, AMELY VÁLASZRA VÁR

Elijah Baley makacsul küzdött a pánik ellen.

Két hete, hogy gyülemlik benne. Sőt már több is. Azóta, hogy Washingtonba rendelték, és se szó, se beszéd, közölték vele, hogy áthelyezték.

A Washingtonba rendelés önmagában is elég baljós volt. Semmit sem mondtak neki, csak egyszerűen beidézték, s ez még riasztóbbá tette a dolgot. És ami még ennél is rosszabb volt: az úti rendelvény oda-vissza repülőútra szólt.

Egyfelől a sürgősség, amit minden légi utazásra szóló előírás sugall. Másfelől pusztán önmagában a repülőút. Ám ez még mindig csak a kisebbik része a szorongásának, amelyen úgy-ahogy úrrá tud lenni.

Utóvégre is Lije Baley már négy alkalommal ült repülőgépen. Sőt egyszer a földrészt is átrepülte. Így hát akármilyen kellemetlen is a légi utazás, mégsem lesz számára egészen ismeretlen.

Ráadásul a New York-Washington közötti út mindössze egy óra hosszat tart. A New York-i 2-es számú pályáról szállnak fel, amely a többi hatósági pályákhoz hasonlóan illendően be van zárva, és a nyílt légkör felé csak akkor nyílik meg a zsilip, amikor a gép már elérte az utazási sebességet. Megérkezni a washingtoni 5-ös számú pályára fognak, amely hasonlóan védett.

Sőt mi több: Baley azzal is tisztában volt, hogy a gépen nincsenek ablakok. A világítás kellemes lesz, a koszt tisztességes, minden kényelemmel el lesz látva. A rádióval irányított repülőút simának ígérkezik; a mozgást is alig fogják érezni, mihelyt a gép a levegőbe emelkedik.

Minderről igyekezett meggyőzni magát meg Jessie-t, a feleségét, aki még sohasem utazott repülőn, és az egész ügy borzadállyal töltötte el.

– Sehogy sincs ínyemre, hogy repülőre szállsz, Lije – győzködte a férjét. – Természet elleni vétek. Mért nem választod az expresszjáratokat?

– Mert az tíz órát tartana – érvelt Baley savanyú kifejezéssel hosszúkás arcán –, és mert a rendőrség tagjaként köteles vagyok engedelmeskedni elöljáróim parancsainak. Legalábbis ha meg akarom tartani C-6-os besorolásomat.

Ezzel az érvvel nem lehetett vitatkozni.

Baley helyet foglalt a repülőgépen, és a szemét le sem vette az újságszalagról, amely simán és folyamatosan pergett előtte a szemmagasságban lévő nyílásból. A City büszke volt szolgáltatásaira: hírek, tudósítások, humoreszkek, ismeretterjesztő cikkek, egy-egy szépirodalmi mű. Azt rebesgetik, hogy egyszer filmre fogják cserélni a szalagot, mivel a szemére szorított nézőke még hatásosabban el fogja különíteni az utast a környezetétől.

Baley nem csupán figyelemelterelés céljából szögezte a tekintetét a szalagra, hanem mert így kívánta az illem is. Rajta kívül még öt utas volt a gépen (ezt akaratlanul is megállapította), és mindegyiknek megvolt a maga külön joga ahhoz a félelemhez és szorongáshoz, amire egyénisége vagy neveltetése hajlamosította.

Baley mindenképpen zokon vette volna, ha bárki is rajtakapja szorongásán. Nem akarta, hogy meglássák, keze hogyan markolássza elfehéredő ízületekkel a kartámlát, vagy hogy észrevegyék a nedves foltot, amit a keze hagy a párnán.

Hiszen be vagyok zárva, nyugtatgatta magát. Ez a gép olyan, mint a City kicsiben.

De nem tudta becsapni magát. Könyökével ott érezte a hüvelyknyi acélt. Azon túl: a semmi…

No igen, a levegő! De hát az valójában maga is a semmi.

Ezer mérföldnyi belőle egyfelől. Ezer mérföldnyi másfelől. Egy mérföldnyi, talán kettő, alul.

Már-már kedve támadt, hogy megnézze, mi van ott alul, hogy lássa az eltemetett cityk tetejét: New York, Philadelphia, Baltimore, Washington. Elképzelte a lapos hullámokként távolba vesző kupolasorokat, amelyeket még sohasem látott, de tudta róluk, hogy léteznek. Alattuk pedig, mérföldnyi mélységben és sok tucat mérföld szélességben ott lapulnak a cityk.

A cityk végeláthatatlan nyüzsgő folyosói, gondolta, a maguk ember sokaságával; lakások, közösségi konyhák, gyárak, expresszjáratok mind, mind telve az ember jelenlétének otthonos melegével.

Ő pedig itt van a hideg és arc nélküli levegőben, bezárva egy apró fémhüvelybe, amely a semmiben száguld vele.

A keze megremegett, és tekintetét erőnek erejével a papírszalagra szögezve olvasni próbált.

Egy novella sorai futottak el a szeme előtt a Galaxis meghódításáról; a hős semmi kétséget sem hagyott afelől, hogy földlakó lehetett.

Baley bosszúsan kifakadt, de nyomban visszafogta a lélegzetét, átkozva a faragatlanságát, hogy hangadásra ragadtatta magát.

Pedig tiszta röhej volt az egész. Csakis gyerekek adhatnak hitelt az olyasféle hivalkodásnak, mintha a földlakók képesek lennének az űrkutatásra. Még hogy a Galaxis meghódítása! Ugyanis a Galaxis el van zárva a földlakók elől. Mert eleve kisajátították maguknak az űrlakók, akiknek évszázadokkal korábban a Földről származtak az őseik. Ezek az ősök elsőként hatoltak el a Külső Világokig, ahol jól érezték magukat, és az utódaik leengedték a sorompót a bevándorlók előtt. Karámba zárták a Földet és földi unokatestvéreiket. A Föld city-kultúrája pedig azzal tetézte be a dolgot, hogy a földlakókat bezárta a citykbe, a szabad térségektől való félelem falai közé, amelyek saját bolygójuk robotok irányította mezőgazdasági és bányászati övezeteitől – még ezektől is! – elkülönítette őket.

Szent Jozafát! – bosszankodott magában Baley. – Ha nincs ínyünkre a dolog, akkor tegyünk ellene. De ne vesztegessük az időt gyermekmesékre.

De semmit sem lehetett tenni, és ezt ő is nagyon jól tudta.

Ekkor leszállt a gép. Az utasok lekászálódtak, és ki-ki szétszéledt a maga dolga után, anélkül hogy tudomást vettek volna egymásról.

Baley az órájára pillantott, és úgy látta, van még ideje fölfrissülni, mielőtt rálép az Igazságügyi Minisztérium felé vezető expresszjáratra. Örült ennek a lehetőségnek. Az élet eleven zsibongása, a repülőtér hatalmas boltíves hodálya, a Citybe nyíló sok-sok folyosó egymás fölött, minden, ami a szemét és a fülét betöltötte, azzal a megnyugtató érzéssel árasztotta el, hogy a City gyomra és méhe körülöleli őt a maga melegével és biztonságával. Mindez egyszerre elmosta a szorongását, és a boldogságához már csak egy zuhany hiányzott.

Ahhoz, hogy az egyik közösségi fürdőt igénybe vehesse, tranzitengedélyre volt szüksége, úti rendelvényének felmutatása azonban minden akadályt félregördített. Megkapta a szokásos pecsétet, amely külön kabin használatára jogosította föl (a dátum pontos feltüntetésével, hogy elejét vegyék a visszaéléseknek), aztán a keskeny irányszalagok elvezették a megadott helyre.

Baleyt hálára hangolták a talpa alatt sikló szalagok. Fényűző érzés volt szalagról szalagra lépdelni, egyre növekvő sebességgel közeledve a rohanó expresszjárat felé. Könnyedén föllendítette magát erre, és lehuppant az ülőhelyre, amelyre a besorolása följogosította.

Nem volt csúcsforgalom, így talált üres ülőhelyet. A fürdő sem volt túlságosan zsúfolt, amikor odaérkezett. A kiutalt fülkét is meglehetősen rendben találta, és az ott lévő mosoda is jól működött.

Miután jól felhasználta kiutalt vízmennyiségét, és az öltözékét is felfrissítette, úgy érezte, hogy most már kész megbirkózni az Igazságügyi Minisztériummal. Furcsamód még jókedvű is lett.

Albert Minnim államtitkár alacsony, köpcös emberke volt, pirospozsgás arccal, őszülő hajjal; testének szögletei legömbölyödtek és ellágyultak. A tisztaság légköre áradt belőle, meg enyhe frissítő illat. Lerítt róla a bőséges fejadagokat élvező magas rangú kormányhivatalnokok jóléte.

Baley hozzá képest fakónak és girhesnek képzelte magát. Különösen ha szembeállította vele lapátkezeit, mélyen ülő szemeit, megjelenésének darabosságát.

Minnim szívélyesen invitálta:

– Foglaljon helyet, Baley. Dohányzik?

– Csak pipát szívok, uram – felelte Baley.

Ezzel előhúzta a pipáját, Minnim pedig visszacsúsztatta dobozába a félig kihúzott szivart.

– Baley rögtön meg is bánta. A szivar mégiscsak jobb a semminél, és jól jött volna neki az ajándék is. Hiszen a C-5 osztályból a C-6-ba nemrég történt előléptetésével járó magasabb dohányjárandósága mellett sem mondhatja el, hogy dúskál a szívnivalóban.

– Kérem, gyújtson csak rá, ha kedve tartja – biztatta Minnim, és egyfajta atyai türelemmel várta, amíg Baley gondosan kiporcióz egy adag dohányt, s a helyére illeszti a pipa csutoráját.

Baley, szemét a pipájára függesztve, így szólt:

– Nem közölték velem, uram, hogy miért rendeltek Washingtonba.

– Tudom – felelte Minnim. Majd mosolyogva így folytatta: – Ezt én mindjárt jóvátehetem. Ideiglenesen áthelyezzük önt.

– New York Cityn kívülre?

– Jó messzire onnan.

Baley fölvonta a szemöldökét, és aggályoskodva megkérdezte:

– Mennyi időre, uram?

– Biztosan nem tudom.

Baley tisztában volt mindazzal az előnnyel és hátránnyal, ami egy áthelyezéssel jár. Új helyén mint ideiglenes ott tartózkodó valószínűleg egy fokkal jobb körülmények között élne, mint amire a besorolása följogosítja. Másfelől viszont aligha számíthat rá, hogy Jessie meg a fiuk, Bentley is vele utazna. Persze gondoskodni fognak őróluk is New Yorkban, Baley azonban otthonkedvelő lény volt, akinek nincs ínyére a különélés.

Azután az áthelyezés speciális megbízatással is jár, ami jó dolog, de nagyobb felelősség is, s ez viszont nem biztos, hogy kellemes. Baley nem sok hónappal korábban átélte azt a felelősséget, amely egy űrlakó New York melletti meggyilkolásának a kivizsgálásával ráhárult. Nem nagyon repesett az örömtől, ha arra gondolt, hogy hátha most is valami hasonló ügy vár rá.

Megkérdezte hát:

– Megmondaná, hová kell mennem? Mi a feladatom? Egyáltalán miről van szó? Latolgatta magában az államtitkár „jó messzire” megjegyzésének a súlyát, és megpróbálta kitalálni, vajon hol kerülhet bevetésre. Az a „jó messzire” elég nyomatékosan hangzott, és Baley azt sem zárta ki, hogy talán Calcutta? Sydney?

Ekkor arra figyelt föl, hogy Minnim mégis elővesz egy szivart, és rágyújt.

Szent Jozafát! – rettent meg Baley. – Köntörfalaz az öreg. Nem meri elárulni.

Minnim kivette a szájából a szivart. A füstkígyót tanulmányozva kijelentette:

– Az Igazságügyi Minisztérium ideiglenes jelleggel a Solariára helyezi önt.

Baley agya lázasan próbált megkapaszkodni egy illuzórikus helységben: Solaria

– Ázsia; Solaria – Ausztrália?

Aztán talpra ugrott és fölhorkant:

– Úgy érti, hogy a Külső Világok egyikére?

Minnim kerülte a tekintetét.

– Úgy van.

– De hiszen ez lehetetlen! – fakadt ki Baley. – Be sem engednének a Külső Világokra egy földlakót.

– A körülmények néha változtatnak a dolgokon, Baley nyomozó. A Solarián gyilkosság történt.

Baley ajka kínos mosolyra húzódott.

– Ez mintha kissé kívül esne a mi fennhatóságunkon, nem igaz?

– Ők maguk kérték a segítségünket.

– A miénket? A Földét? – Baley kétség és zavar között vergődött. Egy Külső Világ számára elképzelhetetlen, hogy a lenézett anyabolygót másként, mint megvetéssel vagy a legjobb esetben egyfajta leereszkedő társasági jóindulattal kezelje. De hogy segítséget kérjen tőle?

– A Földtől? – ismételté meg hitetlenkedve.

– Szokatlan – mondta Minnim –, de ez van. Azt akarják, hogy egy földi detektív vegye kézbe az ügyet. A legmagasabb szintű diplomáciai csatornákon keresztül jött létre a megállapodás.

Baley visszazökkent a székébe.

– De miért engem? Hiszen nem vagyok már fiatal. Negyvenhárom éves vagyok. Feleségem van, meg gyermekem. Nem hagyhatom el a Földet.

– Nem tőlünk függ, nyomozó. Egyenesen magát kérték.

– Engem?

– Elijah Baley C-6 osztályú nyomozót a New York-i rendőri erőtől. Tudják, mit akarnak. Gondolom, maga is belátja.

Baley megmakacsolta magát.

– Alkalmatlan vagyok rá.

– Őnekik más a véleményük. Úgy látszik, hozzájuk is eljutott a híre, ahogyan az űrlakógyilkosságot megoldotta.

– Biztosan összekeverik a dolgot. Többre tartják, mint amit megérdemel.

Minnim vállat vont.

– Akárhogy van is, ők magát kérték, és mi hozzájárultunk. Át van helyezve. Az iratok már készen vannak, és indulnia kell. Távollétében a felesége meg a gyermeke a C-7 osztálynak megfelelő ellátást fog élvezni, mivel jelen megbízása alatt ez lesz az ön időleges besorolása is. – Jelentőségteljes szünetet tartott. – A megbízás sikeres teljesítése esetén ezt a besorolását véglegesíthetjük.

Baley számára mindez túl hirtelen jött. Lehetetlenség. Lehetetlen, hogy elhagyja a Földet. Hát nem értik meg ezt?

Ám saját maga is meglepődött, amikor szokatlan nyugalommal firtatni kezdte:

– Miféle gyilkosság? Mik a körülmények? Miért nem járhatnak ők maguk a végére?

Minnim aprólékos gondossággal átrendezgette asztalán a kisebb tárgyakat. Megrázta a fejét.

– Nem tudok a gyilkosságról semmit. Nem ismerem a körülményeket sem.

– Akkor ki ismeri, uram? Azt ugyebár nem várhatja el tőlem senki, hogy fejest ugorjak a sötétbe? – És újból megszólalt benne a kétségbeesett belső hang: Nem hagyhatod el a Földet.

– Senki sem tud az ügyről semmit. Senki itt a Földön. A solariaiak semmit sem árultak el. A maga dolga lesz, hogy kifürkéssze, mitől olyan fontos ez a gyilkossági ügy, hogy egy földlakóra kell bízniuk a kibogozását. Azazhogy ez lesz az egyik feladata.

Baley eléggé el volt keseredve ahhoz, hogy megengedje magának a kérdést:

– És ha visszautasítom?

Természetesen tisztában volt a válasszal. Pontosan tudta, mit jelentene neki, és ami még rosszabb: a családjának a lefokozás.

Minnim nem szólt semmit a lefokozásról. Csupán barátilag megjegyezte:

– Nem utasíthatja vissza, nyomozó. El kell végeznie a munkát.

– A Solariának? A pokolba velük.

– Nekünk, Baley. Minekünk. – Majd némi szünet után: – Ön tisztában van vele, milyen helyzetben van a Föld az űrlakók viszonyában. Azt hiszem, nem szükséges ezt részleteznem.

Baley tisztában volt a helyzettel, mint ahogy a Föld minden lakója tisztában volt vele. Az ötven Külső Világnak együttvéve is jóval kevesebb a lakója, mint a Földnek, katonai potenciálja viszont akár százszorosan is fölülmúlja a Földét. Ritkán lakott, pozitronrobot-gazdaságra támaszkodó világaikon az egy emberre jutó energiatermelés több ezerszerese a Földének. És az egy emberre jutó energia mennyiségétől függ a katonai potenciál, az életszínvonal, a boldogság és minden egyéb.

– Az egyik tényező – érvelt Minnim –, amely erre a helyzetre kárhoztat bennünket, a tudatlanság. Igen. A tudatlanság. Az űrlakók mindent tudnak rólunk. A jó ég a megmondhatója, hány delegációt küldenek hozzánk. Mi viszont semmit sem tudunk őróluk azonkívül, amit ők jónak látnak az orrunkra kötni. Eddig még egyetlen földi ember sem tette be a lábát egyetlen Külső Világra sem. Maga lesz az első.

– De hiszen én nem… – tiltakozott volna Baley.

– De igen – erősködött Minnim. – A maga helyzete egészen sajátságos lesz. Maga az ő meghívásukra megy a Solariára, olyan feladat végett, amivel ők bízták meg magát. Visszatérése után hasznos információkkal szolgálhat a Föld számára.

– Azt akarja mondani, hogy kémkedjek a Föld számára? – méltatlankodott Baley, komor szemeket meresztve az államtitkárra.

– Szó sincs kémkedésről. Semmi olyasmit nem kell tennie, amire ne ők maguk kérnék meg magát. Csupán tartsa nyitva a szemét meg az elméjét. Figyeljen! Visszatérése után a megfigyeléseit szakértők fogják elemezni és értelmezni a Földön.

– Az hiszem, uram, hogy ez válságba sodor bennünket – jegyezte meg Baley.

– Honnan veszi ezt?

– Onnan, hogy kockázatos dolog egy földlakót egy Külső Világra küldeni. Az űrlakók gyűlölnek bennünket. Hiába leszek én ott az ő meghívásukra, a lehető legjobb indulattal is könnyen kirobbanthatok egy csillagközi incidenst. A földi kormány minden további nélkül kitérhetett volna az én megbízásom elől. Mondhatta volna azt, hogy beteg vagyok. Az űrlakók betegesen félnek a fertőzéstől. Nincs az az isten, hogy igényt tartanának rám, ha azt hiszik rólam, hogy valami betegségben szenvedek.

– Azt akarja, hogy most előálljunk ezzel a trükkel? – értetlenkedett Minnim.

– Dehogyis. Ha a kormánynak nem lett volna valami más oka is, hogy engem küldjön ki, akkor ez vagy valami ennél okosabb ürügy az én közreműködésem nélkül is könnyen az eszébe juthatott volna. Következésképpen nyilvánvaló, hogy a kémkedés az igazi mozgatórugó. És ha ez így van, akkor valami többre is szükség volna, mint egy szimpla „tartsd-nyitva-aszemed”-magatartásra, ha azt akarjuk, hogy az egész dolog megérje a kockázatot.

Baley joggal számított ledorongolásra, amit szívesen is fogadott volna, hogy feloldja a feszültségét, Minnim azonban fagyos mosollyal csupán annyit mondott:

– Látszik, hogy maga a lényegtelen dolgok mögé lát. Ám ennél kevesebbet nem is vártam öntől.

Az államtitkár az íróasztala fölött Baleyhez hajolt.

– Elárulok magának valamit, amit senkivel, még más kormányhivatalnokokkal sem szabad megosztania. Jelen galaktikus helyzetünket illetően társadalomtudósaink levontak bizonyos következtetéseket. Ötven ritkán lakott, robotizált Külső Világ, erős, egészséges és hosszú életű emberekkel. Mi pedig túlzsúfoltan, műszakilag fejletlenül, rövid életre kárhoztatva, az ő uralmuk alatt. Ez a helyzet csakis ingatag lehet.

– Hosszú távon minden helyzet az.

– Ez azonban rövid távon sem stabil. Száz év a legtöbb, ami megadatik nekünk. A mi életünkben még biztosan kitart a jelenlegi helyzet, de hát gyermekeink is vannak. Idővel túlságosan nagy veszélyt fogunk jelenteni a Külső Világok számára ahhoz, hogy eltűrhetnék a fönnmaradásunkat. Nyolcmilliárd ember él a Földön, és egytől egyig gyűlölik az űrlakókat.

– Az űrlakók kirekesztenek bennünket a Galaxisból – jegyezte meg Baley –, a kereskedelmünkből csak ők húznak hasznot, diktálnak a kormányunknak, és lenéznek bennünket. Mit várhatnak hát? Talán köszönetet?

– Ez igaz, a menetrend azonban már rögzítve van. Fölkelés, elnyomás, fölkelés, elnyomás – és egy évszázadon belül a Földet mint lakott világot el fogják törölni. Ezt állítják a társadalomtudósok.

Baley mintha parázson ült volna. A társadalomtudósokkal meg a számítógépeikkel kinek jutna eszébe vitába szállni?

– Ha így áll a dolog, akkor mit várnak éntőlem?

– Információt. A társadalomtudósok előrejelzéseiben ott van a nagy hézag, hogy nincsenek ismereteink az űrlakókról. Becsléseinket arra a néhány űrlakóra kellett alapoznunk, akiket hozzánk küldtek. Be kellett érnünk azzal, amit ők maguk jónak láttak elmondani magukról, következésképpen jól ismerjük az erejüket, de csakis az erejüket. Az ördögbe is, tudunk a robotjaikról, arról, hogy kevesen vannak, és hogy sokáig élnek. De mi van a gyengeségeikkel? Vannak-e olyan tényezők, amelyek esetleg módosíthatnák a pusztulásunk elkerülhetetlenségéről levont társadalomtudományi következtetéseinket; olyasvalami, ami vezérfonalul szolgálhatna a cselekvésünkhöz, és javíthatna túlélési esélyeinken?

– Nem volna célszerűbb, uram, egy szociológust kiküldeni?

Minnim megrázta a fejét.

– Ha tőlünk függene, hogy kit küldjünk ki, akkor már tíz évvel ezelőtt, amikor először eljutottunk ezekre a következtetésekre, kiküldtünk volna valakit. Most adódik az első alkalom, hogy küldhetünk valakit; ők nyomozót kértek, és nekünk ez is megfelel. Egy detektív szintén szociológus; a tényekre támaszkodó, gyakorló szociológus, különben nem lenne jó detektív. A papírjai szerint pedig ön az.

– Köszönöm, uram – nyugtázta Baley gépiesen. – És ha bajba keveredem?

Minnim vállat vont.

– Ez a kockázat a rendőri munkával jár. – Kezével mintegy elhessegette a témát, és így folytatta: – Mindenesetre el kell mennie. Már ki van tűzve elutazásának az időpontja is. A hajó indulásra készen áll.

Baley izmai megfeszültek.

– Készen? Mikor kell indulnom?

– Két nap múlva.

– Akkor még visszamehetek New Yorkba. A feleségem…

– A feleségét bízza csak ránk. Tudja, nem szerezhet tudomást az ön megbízásáról. Majd megmondjuk neki, hogy ne várjon hírt magáról.

– De hiszen ez embertelen. Látnom kell őt. Az is lehet, hogy soha többé nem fogom viszontlátni?!

Minnim azonban kérlelhetetlen volt.

– Lehet, hogy amit most mondok, az még embertelenebbül hangzik, de hát van-e olyan nap, amikor munkába indul, hogy biztos lehet a viszontlátásban? Baley nyomozó, nekünk mindannyiunknak meg kell tennünk, ami a kötelességünk.

Baley pipája már egy negyedórája kialudt. De észre sem vette.

Ennél többet senki sem közölt vele. A gyilkosságról senki sem tudott semmit. A tisztviselők kézről kézre adták, míg ott nem állt, még mindig hitetlenkedve, az űrhajó lábánál.

Ez hasonlított egy égre irányított gigászi ágyúhoz, és Baleyt görcsös remegés fogta el a nyers szabad levegőn. Az éjszaka (Baley legnagyobb örömére) kezdte körülzárni: sötétfekete falak olvadtak bele a fekete mennyezetbe. Az ég felhős volt, és bár már járt planetáriumokban, meghökkent, amikor ez a fényes csillag a felhők repedésein át a szemébe bökött.

Aprócska szikra a messzi távolban. Kíváncsian, szinte félelem nélkül vizsgálgatta. Egészen közelinek tűnt, szinte jelentéktelennek; holott az ilyenek körül bolygók keringenek, s lakóik a Galaxis urai. A Nap is ilyen, gondolta, csak jóval közelebb van, s most a Föld túlsó felét ragyogja be.

Egyszerre elképzelte a Földet, mint valami kőgolyót, víz-és gázhéjával köröskörül kitéve a semminek; a cityjeivel, amelyek a külső rétegét alig-alig karcolva bizonytalanul megkapaszkodnak a szikla és a levegő határán. A háta beleborzongott.

A hajó természetesen űrlakó jármű volt. A csillagközi közlekedés kizárólag az űrlakók kezében van. Egyedül találta magát, alig valamivel túl a City peremén. Ott a testét addig mosták, sikálták és fertőtlenítették, amíg – űrlakó követelmények szerint – elég biztonságosnak tekintették, hogy fölengedjék a hajóra. De még így is csak egy robotot küldtek eléje, minthogy a fülledt Citynek még mindig százféle betegségcsíráját hurcolja magában, amelyekkel szemben az eugenetikái úton kitenyésztett űrlakók nem olyan ellenállóak, mint ő.

A robot teste ott szürkéllett az éjszakában, szemei tompán vöröslöttek.

– Elijah Baley nyomozó?

– Az vagyok – felelte Baley élesen; a tarkója megborsódzott. Eléggé földi ember volt ahhoz, hogy a teste dühösen lúdbőrözni kezdjen, ha megpillant egy emberi munkát végző robotot. Ott volt persze R. Daneel Olivaw, aki társa volt az űrlakógyilkossági ügyben, de ez egészen más. Daneel mégiscsak…

– Kövessen, kérem – szakította félbe mélázását a robot, és fehér fénycsóva mutatta az utat a hajóhoz.

Baley követte. Fölkapaszkodott egy létrán, és zegzugos folyosókon végighaladva egy szobában találta magát.

– Ez lesz a szobája, Baley nyomozó. Az a kérés, hogy az utazás ideje alatt szíveskedjék itt tartózkodni.

Persze, gondolta Baley. Zárjatok csak el. Őrizzetek. Akár egy rabot.

A folyosók, amelyeken végighaladt, néptelenek voltak. Most bizonyára azokat is robotok fertőtlenítik. Ez a robot is bizonyára fertőtlenítő fürdőt vesz, mihelyt magára hagyja.

A robot folytatta:

– Van víz meg vízvezeték. Élelemmel is el lesz látva. Meg filmekkel. Az ablakokat erről a pultról lehet szabályozni. Most el vannak sötétítve, de ha látni óhajtja az űrt…

Baley némi izgalommal a szavába vágott:

– Jól van, fiam. Hagyd csak zárva az ablakokat.

A Földön bevett szokás szerint fiúnak szólította a robotot, ezen azonban nem látszott, hogy zokon vette volna. Nem is tehette persze. Magatartását a robotika törvényei korlátozzák és szabályozzák.

A robot esetlen, nagy fémtestével a tiszteletteljes meghajlás paródiáját produkálta, és eltávozott.

Baley egyedül maradt a szobában, és leltárt készített. Mindenesetre kellemesebb volt, mint a repülőgépen. Azt az elejétől a végéig áttekinthette. Érzékelte a kiterjedését. Az űrhajó viszont hatalmas. Folyosókra, szintekre, szobákra tagolódik. Önmagában egy kisebb város. Baley szinte szabadon lélegzett benne.

Ekkor a lámpák villogni kezdtek, és a hangszórón át egy fémes robothang részletes tanácsokkal látta el, hogyan védekezzék a felszállási gyorsulás ellen.

Hátralendülő testét hevederek és rugalmas hidraulika fogta vissza, a távolban dühödten feldübörögtek a protonmikromáglya hajtotta rakéták. A kettéhasított levegő süvítése egyre magasabbá és vékonyabbá vált, és egy óra múlva végleg elenyészett.

Kiléptek a világűrbe.

Úgy érezte, mintha minden érzékszervét tompa fátyol vonta volna be, körülötte minden valószínűtlen alakot öltött. Hiába magyarázta magának, hogy minden másodperc ezer mérföldekkel távolítja el őt a cityktől, Jessie-től, valahogy képtelen volt ezt érzékelni.

Másnap (vagy harmadnap? – az idő múlására csupán az étkezési és alvásközökből tudott következtetni) egy pillanatra az a furcsa érzése támadt, mintha a belső szervei kifordulnának. Nem tartott az egész egy másodpercig sem, és Baley rájött, hogy ez volt az ugrás, az a különös és felfoghatatlan, csaknem misztikus pillanat, amikor a hajó minden tartalmával a hipertéren át az egyik pontról egy másik, onnan fényévekre lévő pontra szökken át. Valamennyi idő elteltével újabb ugrás következett, majd később még egy.

Baley tudta, hogy fényévekre, több tucat, több száz, több ezer fényévnyire távolodott el az otthonától.

Hogy pontosan mennyire, arról fogalma sem volt. A Földön senki sincs, aki akár csak sejtené a Solaria űrbeli helyzetét. Erre meg mert volna esküdni. Tudatlanok egytől egyig.

Szörnyen egyedül érezte magát.

A hajó lassulni kezdett, amikor belépett a robot. Egykedvű rőt szemeivel megszemlélte Baley hevedereit. Szakértően meghúzta az egyik oldalsó csavart, majd fürgén végigvizsgálta a hidraulikus rendszert.

– Három óra múlva leszállunk – mondta. – Ha óhajtja, ebben a szobában maradhat. Majd jön egy ember, aki a szállására kíséri.

– Várj – szólt rá Baley feszülten. Az üléshez pányvázva kiszolgáltatottnak érezte magát. – Hány óra lesz, amikor leszállunk?

A robot gondolkodás nélkül rávágta:

– A galaktikus standard idő szerint…

– A helyi idő szerint, fiam. Helyi idő, a Szent Jozafátját neki!

A robot szenvtelenül folytatta:

– A Solarián a nap huszonnyolc egész harmincöt század standard órából áll. A solariai óra tíz tizedre oszlik, egy tized száz századból áll. A menetrend szerint a repülőtéren a nap érkezésünkkor az ötödik tized harmadik századában lesz.

Baley gyűlölte a robotot. Gyűlölte bárgyú értetlenségét, azt, hogy egyenes kérdésföltevésre kényszerítette őt, és ezzel el kellett árulnia saját gyengeségét. Ám nem tehetett mást, kereken megkérdezte hát:

– Nappal lesz akkor?

A robot csak annyit mondott, hogy „igen, uram”, és faképnél hagyta. Nappal lesz! Arra kényszerül, hogy egy nappali bolygó védtelen felszínére tegye ki a lábát.

Nem nagyon tudta, mire is számíthat. A City bizonyos pontjairól már meg-megpillantotta a bolygó felszínét, sőt néhány percre ki is lépett rá. Igaz, hogy minden ilyen alkalommal vagy falak vették körül, vagy ott voltak nem messze tőle.

De most mitől remélhet biztonságot? Még a sötétség hamis falait is nélkülöznie kell.

Ám azért sem fogja elárulni az űrlakók előtt a gyengeségét (még csak az hiányozna!), nekifeszítette hát az izmait a hevedereknek, amelyek megvédték a testét a lassulási erők ellen, lehunyta a szemét, és makacsul próbálta leküzdeni magában a pánikot.

MÁSODIK FEJEZET

TALÁLKOZÁS EGY BARÁTTAL

Baley vesztésre állt. Önmagában a józan ész nem bizonyult elégségesnek.

Újból és újból próbálta meggyőzni magát, hogy vannak emberek, akik egész életüket a szabad ég alatt élik le. Mint most az űrlakók. Vagy régen a mi őseink a Földön. Nincs semmi káros a faltalanságban. Csak az eszem állítja ennek az ellenkezőjét, de nincs igaza.

Ám hiába volt minden. A józan ész fölött és mögött valami a falak után kiáltozott, és hallani sem akart a védtelen térségről.

Ahogy teltek a percek, egyre inkább úgy érezte, hogy kudarcot fog vallani. Szánalmasan reszkető roncsként fogja végezni. Az űrlakó, akit a fogadására küldenek (szűrővel az orrában, hogy távol tartsa a csírákat, és kesztyűsen, hogy elkerülje az érintkezést), arra sem fogja méltatni, hogy tisztességgel lenézze. Az űrlakó nem fog mást érezni, csak utálatot.

Baley elkeseredetten próbált úrrá lenni magán.

Amikor megállt a hajó, és a lassítási hevederek automatikusan szétkapcsolódtak, Baley mindaddig az ülésén maradt, amíg a hidraulikus rendszer vissza nem húzódott a falba. Félt, de eltökélte, hogy nem fogja kimutatni.

Amikor meghallotta az ajtó nyílásának halk neszét, elfordította a fejét. A szeme sarkából még megpillantott egy magas, bronzhajú alakot, amint a szobába lépett: egy űrlakó, egyike a Föld büszke leszármazottainak, akik megtagadták az örökségüket.

Az űrlakó megszólalt:

– Elijah kollégám!

Baley hirtelen a beszélő felé kapta a fejét. Tágra nyílt szemmel, önkéntelenül talpra ugrott.

Rámeredt az arcra, a széles, kiemelkedő pofacsontokra, a tökéletes nyugalmat árasztó arcvonásokra, az arányos testre, de leginkább a közönyös kék szempárból sugárzó nyugodt tekintetre.

– D-daneel!

– Örülök, hogy fölismertél, Elijah kollégám – mondta az űrlakó.

– Még hogy fölismertelek-e! – kiáltott fel Baley az egész lényét átmosó megkönnyebbüléssel. Ez a lény egy darabka Föld volt, egy barát, egy menedék, egy megváltó. Szinte leküzdhetetlen vágy fogta el, hogy odarohanjon az űrlakóhoz, átölelje és vadul magához szorítsa őt, és nevetve verdesse a hátát, vagyis megtegye mindazt a sok buta dolgot, amit régi barátok szoktak tenni, ha hosszú távollét után újból találkoznak.

Ám mégsem tette meg. Nem tehette. Csak annyit tehetett, hogy előbbre lépett, kinyújtotta a kezét, és azt mondta:

– Aligha felejthetlek el téged, Daneel.

– Örülök – bólintott Daneel komoly arccal. – Mint te is jól tudod, én mindaddig nem felejthetlek el, amíg hibátlanul működöm. Jó, hogy újra látlak.

Daneel megragadta Baley kezét, és hűvös határozottsággal megszorította; ujjai kellemes, egy csöppet sem fájdalmas nyomással körülölelték, majd eleresztették Baley kezét.

Baley hőn remélte, hogy a teremtmény kifürkészhetetlen tekintete nem képes behatolni az elméjébe, és elkerülte a figyelmét az az iménti és még nem teljesen lecsillapodott vad pillanat, amikor Baley egész lényét fölgerjesztette egy szinte a szeretettel határos, heves barátság indulata.

Elvégre is az ember nem érezhet baráti szeretetet ez iránt a Daneel Olivaw iránt, aki egyáltalán nem is ember, csupán egy robot.

A robot, amely annyira hasonlított az emberre, azt mondta:

– Intézkedtem, hogy a robot vezette felszíni járművet egy légcsővel a hajóhoz kapcsolják.

– Légcsővel? – vonta föl a szemöldökét Baley.

– Úgy van. Ez egy elterjedt módszer, az űrben gyakorta alkalmazzák, amikor nem akarnak speciális vákuumellenes berendezést igénybe venni, ha egyik hajóról a másikra embereket vagy anyagot kell átszállítani. Ezek szerint neked nem ismerős ez a technika.

– Nem – felelte Baley –, de értem, miről van szó.

– Persze eléggé bonyolult egy ilyen szerkezetet egy űrhajó meg egy felszíni jármű közé beiktatni, de én ragaszkodtam hozzá. Szerencsére az az ügy, amelyben bennünket alkalmaznak, elsőrendű fontosságot élvez. Ezért minden akadály gyorsan elhárul.

– Te is a gyilkossági ügybe vagy bevonva?

– Nem tájékoztattak erről? Sajnálom, hogy rögtön nem ezzel kezdtem. – Természetesen a robot tökéletes arcvonásain a sajnálkozás legkisebb jelét sem lehetett fölfedezni. – Dr. Han Fastolfe, akivel előző együttműködésünk során már találkoztál a Földön, és akit, remélem, még nem felejtettél el, elsőként javasolt, mint aki a legmegfelelőbben elláthatja ennek az ügynek a vizsgálatát. Javaslatát ahhoz a föltételhez kötötte, hogy én ezúttal is együttműködjek veled.

Baley mosolyt erőltetett az arcára. Dr. Fastolfe az Aurora szülötte, és az Aurora a Külső Világok legerősebbike. Nyilvánvaló, hogy egy aurorai javaslatának súlya van.

– Egy sikeres együttest kár feloszlatni, nem igaz? – jegyezte meg Baley. (A Daneel megjelenése fölött érzett első lelkesedése múlóban volt, és Baley újból kezdte érezni a mellében a szorítást.)

– Nem tudhatom, hogy pontosan ez a gondolat fordult-e meg a fejedben, Elijah kollégám. Azokból az utasításokból, amelyekkel engem ellátott, arra következtetek, hogy olyasvalakit akart melléd állítani, akinek van tapasztalata a te világodról, és következésképpen ismeri a rigolyáidat.

– Rigolyák! – ráncolta össze a homlokát Baley sértődötten. Ezt a kifejezést nem szívesen hallotta önmagával kapcsolatban.

– Például hogy gondoskodni tudjak a légcsőről. Én tisztában vagyok vele, hogy te, mint a cityk neveltje, mennyire iszonyodsz a nyitott térségektől.

Talán a „rigolyáira” való hivatkozás lobbantotta lángra benne a dacot, hogy ellentámadásba menjen át, ha nem akarja elveszíteni a tekintélyét egy géppel szemben, ezért éles fordulattal témát változtatott. De az is lehet, hogy egy élet iskolája ösztökélte arra, hogy egyetlen logikai ellentmondás mellett se menjen el szótlanul.

– A hajón egy robot gondoskodott rólam – mondta –, egy robot – nyomta meg a szót némi rosszmájúsággal a hangjában –, amelyről rögtön látni, hogy robot. Ismered őt?

– Mielőtt feljöttem volna a hajóra, beszéltem vele.

– Miféle robot az? Hogyan léphetek kapcsolatba vele?

– RX-2475. A Solarián rendszerint csak sorszámmal illetik a robotokat. – Daneel szenvtelen tekintete végigsiklott az ajtó melletti kapcsolótáblán. – Ezzel a szenzorral ide lehet rendelni.

Baley a kapcsolótáblára nézett, és minthogy a Daneel mutatta gomb az RX jelet viselte, semmi kétség sem férhetett a rendeltetéséhez.

– Baley ráhelyezte az ujját, és egy perc sem telt bele, amikor belépett a robot, amely úgy festett, akár egy robot.

– Te vagy az RX-2475? – szögezte neki a kérdést Baley.

– Igen, uram.

– Korábban azt mondtad, valaki elém fog jönni, hogy lekísérjen a hajóról. Őt gondoltad? – mutatott Daneelre.

A két robot tekintete találkozott.

– Az irataiból az derül ki – felelte RX-2475 –, hogy ő az, akinek várnia kellett önre.

– Közöltek róla még valamit azon kívül, amit az iratai elárulnak? Lefestették őt részletesen?

– Nem, uram. Csak a nevét árulták el.

– Ki közölte ezt veled?

– A hajó kapitánya, uram.

– Aki ugye solariai?

– Igen, uram.

– Baley megnyalta az ajkát. A következő kérdése döntő lesz.

– Mit mondtak, mi a neve annak, aki elém jön?

– Daneel Olivaw, uram – felelte RX-2475.

– Derék fiú vagy! Elmehetsz.

Robotmeghajlás, majd éles hátra arc, és RX-2475 eltávozott. Baley a kollégájához fordult, és elgondolkodva nekiszögezte:

– Daneel, te nem árulod el nekem a teljes igazságot.

– Milyen vonatkozásban, Elijah kollégám? – kérdezte Daneel.

– Miközben az imént beszélgettünk, eszembe jutott egy furcsaság. Amikor a kísérőm ügye szóba került, RX-2475 azt mondta nekem, hogy egy ember fog értem jönni. Erre határozottan emlékszem.

Daneel szenvtelen arccal végighallgatta, és nem szólt semmit. Baley folytatta:

– Arra gondoltam, hátha tévedett a robot. Az is megfordult a fejemben, hogy netalán valóban egy embert jelöltek ki a fogadásomra, de aztán mégis téged küldtek ki helyette, és RX-2475-öt nem tájékoztatták a változásról. De te is fültanúja voltál, amikor ezt ellenőriztem. Az iratok neki voltak címezve, és a te nevedet adták meg. Ámbár nem a teljes nevedet, mi, Daneel?

– Valóban nem a teljes nevemet adták meg – ismerte el Daneel.

– A te neved nem Daneel Olivaw, hanem R. Daneel Olivaw, nem igaz? Vagyis teljes egészében Robot Daneel Olivaw.

– Tökéletesen igazad van, Elijah kollégám.

– Amiből az következik, hogy RX-2475-nek nem kötötték az orrára, hogy te is robot vagy. Elhitették rólad, hogy ember vagy. Ami nem is olyan lehetetlen a te emberi fizimiskád mellett.

– Nem vitatom az érveidet.

– Akkor menjünk tovább. – Baleyt valamiféle vad gyönyörűség bogarai mardosták. Valaminek sikerült a nyomára bukkannia. Nem kecsegtetett valami nagy fogással, ám ez volt az a fajta szimatolás, amiben igazán kiváló volt. Annyira kiváló, hogy a fél világűr távolából is rá essék a választás. – Nézzük csak – folytatta –, miért állna bárkinek is az érdekében, hogy félrevezessen egy nyomorult robotot? Hiszen neki édes mindegy, hogy te ember vagy-e, vagy robot. Ő így is, úgy is azt csinálja, amit megparancsolnak neki. Ennélfogva csakis az lehet az egyik ésszerű következtetés, hogy sem a solariai kapitány, aki a robotot tájékoztatta, sem a solariai hivatalosok, akik a kapitányt tájékoztatták, nem voltak tisztában a te robot mivoltoddal. Mint mondtam, ez lehet az egyik ésszerű következtetés, de nem biztos, hogy az egyetlen. Igazam van?

– Azt hiszem, igen.

– Jó. A nyom tehát helyes. De hát mi lehet az ok? Dr. Han Fastolfe, aki partneremül ajánl téged, hagyja, hogy a solariaiak embernek higgyenek. Nem veszélyes ez? Ha a solariaiak rájönnek a turpisságra, könnyen megorrolhatnak. Mégis miért csinálta?

Az emberalkatú robot ezt válaszolta:

– Nekem a következőt mondták, Elijah kollégám. A te rangodat megemelné a solariaiak szemében, ha a Külső Világok emberével működnél együtt. Egy robot viszont csökkentené. Minthogy pedig én már kiismertem a módszereidet, és zökkenőmentesen együtt tudtam dolgozni veled, ésszerűnek tartották, ha hagyják, hogy a solariaiak embernek tartsanak engem, anélkül, hogy ezt egy ilyen irányú pozitív állítással is megerősítenék.

Baley kételkedett ebben. Egy űrlakó számára, legyen az mégoly felvilágosult is, mint Fastolfe, nem olyan természetes, hogy ilyen messzemenően figyelembe vegye egy földlakó érzéseit.

Ehelyett egy másik lehetőséget latolgatott, ezért megkérdezte:

– A solariaiak a Külső Világok körében, ugye, jól ismertek a robotgyártásukról?

– Örülök – mondta Daneel –, hogy megismertettek a Solaria belgazdaságával.

– Szó sincs róla – felelte Baley. – Azt még csak sejtem, hogyan írják a Solaria nevét, de itt meg is áll a tudományom.

– Akkor nem értem, Elijah kollégám, mi késztetett, hogy ezt a kérdést feltedd, amely nagyon is a lényegre tapintott. Telitalálat. Az agyamban elraktározott információk között ott található az a tény is, hogy az ötven Külső Világ közül a Solaria messzemenően a legváltozatosabb és legkiválóbb robotmodellek előállításáról nevezetes. Az összes többi Külső Világra exportál speciális robotfajtákat.

Baley komor elégtétellel bólintott. Daneeltől természetesen nem várhatott az ember olyasféle ösztönös gondolati ugrást, amely ugródeszkául az emberi gyarlóságot használja ki. De Baley sem látta szükségesnek, hogy részletezze, mire gondol. Ha igaz, hogy a Solaria világelső a robotikában, akkor elképzelhető, hogy dr. Han Fastolfe-ot és a kollégáit tisztán személyes és nagyon is emberi motívumok vezérlik: el akarnak dicsekedni saját kiváló robotjaikkal. Ennek pedig semmi köze ahhoz, hogy megkíméljék egy földlakó érzékenységét.

Demonstrálni akarják felsőbbségüket azzal, hogy egy aurorai gyártmányú robotot ember gyanánt fogadtatnak el, és félrevezetik a hozzáértő solariaiakat.

Baley sokkal jobban érezte magát. Különös, hogy az okoskodás, teljes intellektuális képességeinek a bevetése sem tudta őt kiragadni a pánikból; saját hiúságának a meglegyintése viszont egyből megtette a hatását.

Az is közrejátszott ebben, hogy hencegésen érte az űrlakókat.

Szent Jozafát, gondolta, mind emberek vagyunk. Még az űrlakók is azok.

Fennhangon, szinte hetykén annyit mondott:

– Meddig várjunk még arra a kocsira? Éntőlem mehetünk.

A légcső arról árulkodott, hogy nem sikerült valami jól hozzáidomítani mostani rendeltetéséhez. Az ember meg az emberalkatú robot az űrhajóból fölegyenesedve egy hajlékony hálóra lépett, amely behajolt és ide-oda himbálózott a lépteik alatt. (Baley nagyjából el tudta képzelni, hogy az űrben, amikor az emberek a súlytalanság állapotában cserélnek hajót, a kezdő elrugaszkodás lendületével könnyedén végigsiklanak a csövön.)

A cső a másik vége felé ügyetlenül elkeskenyedett, mintha valamilyen óriási marok szorította volna össze a szövedéket. Daneel, lámpával a kezében, négykézlábra ereszkedett, és Baley is követte a példáját. Az utolsó hat-hét métert mászva tették meg a felszíni kocsinak látszó alkalmatosságig.

Beszállás után Daneel gondosan a helyére csúsztatta és bezárta az ajtót. Tompa kattanás hallatszott, bizonyára a légcső kapcsolódott le a kocsiról.

Baley érdeklődve körülnézett. A felszíni kocsiban semmi különlegeset nem fedezett fel. Két ülés sorakozott egymás mögött, mindegyiken három embernek való hellyel. A két ülés mindkét végén egy-egy ajtó. Azok a világos részek, ahol rendesen az ablakok vannak, most feketén és átlátszatlanul sötétlettek, kétségkívül a megfelelő polarízálás folyományaként. Baley számára ez nem volt újdonság.

A kocsi belsejét a mennyezetről két kerek sárga folt világította meg, és mindent összevetve Baley számára csupán az első ülés előtti válaszfalba illesztett leadó jelentette az egyetlen furcsaságot, meg persze az a tény, hogy nyomát sem látta vezérlőműnek.

Baley meg is jegyezte:

– Feltételezem, hogy a vezető ennek a válaszfalnak a túloldalán foglal helyet.

– Eltaláltad, Elijah kollégám. És ezzel adhatunk utasítást neki – magyarázta Daneel, és kissé előrehajolva működésbe hozott egy billenőkapcsolót, mire villogni kezdett egy vörös fénypont. Nyugodt hangon kiadta az utasítást: – Készen vagyunk. Indulhatsz.

Tompán felberregett valami, de nyomban el is csitult; hátuk egy röpke pillanatra az üléstámlához nyomódott, aztán semmi.

– Haladunk? – álmélkodott Baley.

– Igen – felelte Daneel. – A jármű nem kerekeken gördül, hanem egy diamágneses erőtér mentén siklik. A gyorsuláson meg a lassuláson kívül nem érezni semmit.

– És a kanyarok?

– A kanyar ellensúlyozására a kocsi magától bedől. Föl-és lefelé haladtában pedig megőrzi vízszintes helyzetét.

– Bonyolult lehet vezérelni – jegyezte meg Baley szárazon.

– Teljesen automatikus. A jármű vezetője robot.

– Hm. – Baley mindent megtudott a felszíni kocsiról, amit akart. – Meddig tart az út? – érdeklődött.

– Körülbelül egy óráig. A légi út gyorsabb lett volna, csakhogy nekem gondoskodnom kellett arról, hogy ne érintkezz a szabad levegővel; a Solarían forgalomban lévő repülőgépek viszont nem nyújtanak olyan tökéletes elzártságot, mint ez a felszíni kocsi, amelyet most igénybe veszünk.

Baleyt bosszantotta a másiknak ez a „gondoskodása”. Úgy érezte magát, mint egy csecsemő a dajkája kezében. Furcsamód majdnem annyira bosszantotta Daneel beszéde is. Attól tartott, hogy ez a cikornyásan hivataloskodó mondatszerkesztés könnyen leleplezi a másik robot voltát.

Baley kis ideig kíváncsian mustrálgatta R. Daneel Olivawt. A robot mozdulatlanul előrebámult, és láthatóan nem vett tudomást a másik vizsla tekintetéről.

Daneel testét tökéletes szerkezetű bőr fedte, minden egyes haj-és szőrszálát szerető gondossággal fabrikálták meg és ültették be a helyére. A bőr alatt megtévesztőén hű volt az izmok mozgása. A legapróbb részletektől sem sajnálták a figyelmet. Mégis, Baley személyes tapasztalatból tudta, hogy a tagjait és a mellét láthatatlan varratok mentén szét lehet nyitni, ha javításra van szükség. Tudta, hogy e megtévesztő bőr alatt fém és szilikon rejtőzik. Tudta, hogy a koponya üregében egy pozitronagy, hallatlanul fejlett, de mégiscsak pozitronagy fészkel. Tudta, hogy Daneel „gondolatai” csupán villanásnyi pozitronáramok a gyártó által szigorúan megtervezett és előre kitűzött pályákon.

De hol vannak azok a jelek, amelyek mindezt elárulhatnák egy be nem avatott szakértő számára? Talán Daneel beszédmodorának enyhe mesterkéltsége? Vagy a lényéből sugárzó érzelem nélküli komorság? Netalán emberszerű voltának túlzott tökélye?

De kár ezen meditálni. Odafordult hát Daneelhez.

– Lássunk munkához, Daneel. Föltételezem, hogy idejöveteled előtt eligazítottak a solariai dolgokban.

– Úgy van, Elijah kollégám.

– Helyes. Ez több annál, mint amiben engem részeltettek. Milyen nagy ez a világ?

– Az átmérője 15300 km. A nap három bolygója közül ez a legkülső és egyedül lakott. Éghajlata és légköre hasonlít a Földéhez; termőterületének aránya magasabb, hasznosásvány-tartalma alacsonyabb, és persze kevésbé kiaknázott. A világ önellátó, és robotkivitele révén magas életszínvonalat tart fönn.

– Mekkora a lakossága? – érdeklődött Baley.

– Húszezer lélek, Elijah kollégám.

Baley nem mindjárt fogta föl az adat nagyságát, de aztán udvariasan kételyének adott hangot:

– Talán húszmilliót akarsz mondani, nemde? – A Külső Világokról szerzett mégoly hézagos ismeretei is azért azt sugallták neki, hogy – akármilyen ritkán lakottak is azok a Földhöz viszonyítva – lakosságuknak milliós nagyságrendűnek kell lennie.

– Húszezer ember, Elijah kollégám – ismételte meg a robot.

– Vagyis még csak most kezd benépesülni a bolygó?

– Korántsem. Már csaknem két évszázada független, és már jó száz évvel azelőtt benépesült. A népességet szándékosan a húszezres szinten tartják, maguk a solariaiak ezt tekintik optimálisnak.

– A bolygó mekkora hányadát foglalják el?

– Az összes termékeny vidéket.

– Vagyis területben?

– Kevés híján ötvenmillió négyzetkilométert, a kisebb szórványokat is beleszámítva.

– Húszezer ember részére?

– Rajtuk kívül van még vagy kétszázmillió dolgozó pozitronrobot, Elijah kollégám.

– Szent Jozafát! Ez annyi mint… tízezer robot egy emberre.

– A Külső Világok között ez a legmagasabb arány, Elijah kollégám. A sorban következő az Aurora, ahol csak ötven jut egy emberre.

– Mit tudnak kezdeni ennyi robottal? Hová teszik azt a rengeteg élelmet?

– Az élelem viszonylag jelentéktelen tétel. Fontosabbak a bányák, és még ennél is fontosabb az energiatermelés.

Baley arra a töméntelen robotra gondolt, és egy kicsit forgott vele a világ. Kétszázmillió robot! És ehhez az iszonytató mennyiséghez olyan kevés ember. A robotok bizonyára beszemetelik az egész tájat. Egy külső szemlélő a Solariát tiszta robotvilágnak vélhetné, és észre sem venné azt a ritka emberi kovászt.

Egyszerre láthatnékja támadt. Eszébe jutott a Minnimmel folytatott beszélgetés és a társadalomtudósok jóslata a Földet fenyegető veszélyről. Távolinak, valószerűtlennek tűnt neki, mégsem tudta elfelejteni. A Föld elhagyása óta megtapasztalt személyes megpróbáltatások és veszedelmek csak elhomályosították, de teljesen sohasem oltották ki Minnim szavainak emlékét, amelyek olyan hideg precizitással ecsetelték azokat a földrengető kilátásokat.

Baleynek túlságosan is a vérévé vált a kötelességtudat ahhoz, hogysem még a nyitott térségek mindent elsöprő valósága is megakadályozhatná őt feladata végrehajtásában. A földi társadalomtudósok olyan adatoknak már a birtokában voltak, amelyeket egy űrlakó vagy akár egy űrlakó robot szavaiból kiszűrhettek. Ami hiányzott: a közvetlen megfigyelés, és akármilyen kellemetlen is, de az ő feladata ezt pótolni.

Szemügyre vette a felszíni kocsi felső fertályát.

– Ez a micsoda cabriolet?

– Elnézést, Elijah kollégám, de nem értem, mit kérdeztél.

– Hátratolható a teteje a kocsinak? Kinyitható az… ég felé? (Megszokásból csaknem égboltozat csúszott ki a száján.)

– Igen, kinyitható.

– Akkor, légy szíves, Daneel. Szeretnék egy pillantást vetni kívülre.

A robot válasza rideg volt:

– Sajnálom, de ezt nem engedhetem meg. Baley meghökkent.

– Ide figyelj, R. Daneel – (erősen megnyomta az R-et). – Akkor másként fogalmazok. Megparancsolom, hogy engedd le a tetőt.

A teremtmény, emberszabású vagy sem, de robot. Köteles engedelmeskedni a parancsnak.

Daneel azonban nem mozdult. Ehelyett azt mondta:

– Hadd közöljem, hogy az első kötelességem: megóvni téged az ártalomtól. Mind az instrukcióim, de a személyes tapasztalataim is nyilvánvalóvá teszik számomra, hogy ártalmat szenvednél, ha nagy üres térségben találnád magad. Ezért nem engedhetem meg, hogy ennek kitedd magad.

Baley érezte, hogy arcát elönti a vér, ugyanakkor azzal is tisztában volt, mennyire hiábavaló a dühe. Elvégre a teremtmény mégiscsak egy robot, és Baley nagyon jól ismerte a robotika Első Törvényét.

Ez így szólt: A robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen.

Egy robot pozitronagyában – a Galaxis minden bolygójának minden robotjáéban – minden más ennek az elsődleges elvnek van alárendelve. Természetesen a robot köteles engedelmeskedni a parancsnak, ám egy lényeges, mindennél fontosabb kivétellel. A parancsoknak való engedelmesség a robotikának csupán a Második Törvénye.

Ez így szól: A robot engedelmeskedni tartozik az emberi lények utasításainak, kivéve, ha ezek az utasítások az Első Törvény előírásaiba ütköznének.

Baley erőt vett magán, és megpróbált nyugodtan érvelni.

– Úgy érzem, Daneel, hogy rövid időre el tudom viselni.

– Nekem más a véleményem, Elijah kollégám.

– Ennek hadd legyek én a megítélője, Daneel.

– Ha ez parancs, Elijah kollégám, akkor én nem engedelmeskedhetek neki.

Baley nekivetette a hátát a puha üléstámlának. A robottal szemben természetesen az erőszak szóba sem jöhet. Daneel testi ereje, ha teljesen kifejti, százszorosan fölülmúlja egy hús-vér emberét. Könnyedén megfékezné Baleyt, anélkül hogy sérülést okozna neki.

Baleynél volt fegyver. Ráemelhetné Daneelre a sugárpisztolyát, ez a mozdulat azonban, egy pillanatnyi fölényérzet kivételével, még nagyobb kudarccal végződne. Egy robottal szemben hiábavaló az elpusztítással való fenyegetés. Az önfenntartás csak a Harmadik Törvényben szerepel.

Ez így szólt: A robot tartozik saját védelméről gondoskodni, amennyiben ez nem ütközik az Első és Második Törvény előírásaiba.

Daneelt nem izgatná a megsemmisülés, ha ennek alternatívája az Első Törvény megszegése lenne. Baley pedig nem akarta megsemmisíteni Daneelt. Határozottan nem.

Viszont szeretett volna kitekinteni a kocsiból. Szinte a megszállottságig fokozódott ez a kívánsága. Nem tűrheti, hogy gyökeret verjen köztük ez a dajka és csecsemő viszony.

Egy pillanatra még az is megfordult a fejében, hogy a saját homlokához emeli a sugárpisztolyt. Nyisd ki a kocsitetőt, különben végzek magammal. Az Első Törvény érvényével szembeállítani egy nagyobb és égetőbb veszedelmet.

Baley azonban tudta, hogy ezt képtelen megtenni. Túlságosan megalázó. Nem volt ínyére az a látvány, amelyet ezzel az ötletével fölidézett. Lemondóan azt mondta hát:

– Nem kérdeznéd meg a vezetőnktől, mennyire vagyunk még az úti célunktól?

– Szívesen, Elijah kollégám.

Daneel előrehajolt, és lebillentette a kapcsolót. Ebben a pillanatban Baley is előrehajolt és felüvöltött:

– Vezető! Engedd le a kocsitetőt!

És egy emberi kéz volt az, amely a kapcsolóhoz nyúlt, és gyorsan a helyére kattintotta. És az az emberi kéz ezután is szilárdan ott maradt a kapcsolón. Baley kissé lihegve Daneelre meredt.

Daneel egy pillanatra megdermedt, mintha a pozitronpályái abban az erőfeszítésükben, hogy alkalmazkodjanak az új helyzethez, időlegesen csődöt mondtak volna. De mindez csak egy pillanatig tartott, és a robot keze megmozdult.

Baley számított erre. Daneelnek semmibe sem kerülne eltávolítani az emberi kezet a kapcsolóról (gyöngéden, hogy meg ne sértse), bekapcsolni a leadót és visszavonni a parancsot.

– Nem tudod elvenni a kezemet anélkül, hogy kárt ne tennél benne. Figyelmeztetlek. Csak ha eltöröd az ujjamat.

Persze ez nem igaz. Baley ezt nagyon jól tudta. Daneel mozdulata azonban megállt félúton. Sérelem sérelem ellen. A pozitronagynak mérlegelnie kell a valószínűségeket, és föl kell állítania az ellentétpárokat. Mindez azonban csak egy pillanattal hosszabbította meg a habozását.

– Elkéstél – kajánkodott Baley.

A versenyben ő maradt fölül. A tető hátracsúszott, és a nyitott kocsiba beözönlött a Solaria napjának kápráztató fehér ragyogása.

Baley kezdeti rémületében be akarta hunyni a szemét, ám igyekezett erőt venni a félelmén. Szembenézett a kék és zöld mindent betöltő, roppant áradatával. Arcán érezte a zabolátlan lég rohamát, ám képtelen volt megkülönböztetni egyetlen részletet is. Egy mozgó valami villant tova: lehetett robot vagy állat vagy valamilyen élettelen dolog, amit felkapott a szél. Nem tudta volna megmondani. Ahhoz túlságosan gyorsan tovasiklott mellette a kocsi.

Kék, zöld, levegő, zaj, mozgás – és mindenekfölött dühödten, rendíthetetlenül, rémisztően zúdult alá egy golyóbisból az égen a fehér ragyogás.

A másodperc törtrészére hátravetette a fejét, és egyenesen a Solaria napjába bámult. Szemét nem védte a cityk felső szintjeinek napozóteraszain megszokott matt üveg. A mezítelen napba tekintett.

Ekkor arra eszmélt, hogy Daneel kezei megragadják a vállát. Agyában kavarogtak a gondolatok ebben a valószerűtlen, szédítő pillanatban. Muszáj látnia! Mindent látnia kell, amit csak lehet. Daneel pedig azért van itt, hogy meggátolja őt a látásban.

Csakhogy egy robot nem merészelne erőszakot alkalmazni egy emberrel szemben. Ez az egy gondolat uralta a többit. Daneel nem akadályozhatja őt meg erővel, ámbátor Baley most mégis azt érezte, hogy a robot kezei leszorítják.

Baley fölemelte a karját, hogy letépje magáról azokat a hús nélküli kezeket, amikor elvesztette az eszméletét.

HARMADIK FEJEZET

AZ ÁLDOZAT MEGNEVEZÉSE

Baley ismét a bezártság biztonságában találta magát. Daneel arca ott lebegett fölötte, rajta sötét foltok tarkállottak, amelyek vörösbe mentek át, ha pislantott.

– Mi történt? – firtatta Baley.

– Sajnálom – mondta Daneel –, hogy jelenlétem ellenére ártalmat szenvedtél. A nap közvetlen sugarai károsak az emberi szemre, bár azt hiszem, hogy a rövid ideig tartó behatás okozta ártalom nem lesz maradandó. Amikor fölnéztél a napra, kénytelen voltalak lerántani, és ekkor elvesztetted az eszméletedet.

Baley elfintorította az arcát. Az a kérdés nyitva maradt, hogy vajon a heves izgalomtól (vagy rémülettől?) ájult-e el, vagy kiverték belőle az öntudatot. Megtapogatta az állát és a fejét, de nem érzett fájdalmat. Óvakodott viszont attól, hogy egyenesen föltegye a kérdést. Valahogy nem akaródzott megtudnia az igazat.

– Nem is volt olyan rossz – mentegetőzött.

– A reagálásod, Elijah kollégám, arról tanúskodik, hogy kellemetlennek találtad.

– Egyáltalán nem – makacskodott Baley. A szeme előtti foltok elhalványultak, és már nem is könnyezett annyira. – Csak azt sajnálom, hogy olyan keveset láttam. Túl gyorsan száguldottunk. Az, ami mellett elsuhantunk, robot volt?

– Többet is elhagytunk. A Kimbald-gazdaságon át vezet az utunk, amely gyümölcstermesztéssel foglalkozik.

– Még egyszer meg kell próbálnom – mondta Baley.

– Ne tedd azt az én jelenlétemben – tiltakozott Daneel. – Én közben teljesítettem a kérésed.

– Milyen kérésemet?

– Emlékezz csak vissza, Elijah kollégám, hogy mielőtt a vezetővel kinyittattad a kocsitetőt, nekem azt parancsoltad, hogy kérdezzem meg a sofőrt, milyen messze van még az úti célunk. Nos, jelenleg tizenhat kilométerre vagyunk onnan, és körülbelül hat perc múlva megérkezünk.

Baley ingert érzett, hogy megkérdezze Daneeltől, nem haragszik-e rá, amiért túljárt az eszén, ha másért nem, hogy lássa eltorzulni ezt a szabályos arcot, de aztán megtartóztatta magát. Daneel természetesen tagadóan válaszolna, és minden harag meg bosszúság nélkül. Ugyanolyan egykedvűen és komoran ülne ott továbbra is, háborítatlanul és háboríthatatlanul.

– Akárhogy is, Daneel, de hozzá kell szoknom.

A robot emberkollégájára pillantott.

– Mi az, amihez hozzá kell szoknod?

– Szent Jozafát! Hát a… külvilághoz. Hisz az egész bolygó másból sem áll.

– Nem lesz rá szükséged, hogy szembesülj a külvilággal – mondta Daneel. Aztán, mintegy félresöpörve a témát, hozzátette: – Kezdünk lassítani, Elijah kollégám. Azt hiszem, megérkeztünk. Várnunk kell, amíg hozzánk csatlakoztatnak egy újabb légcsövet, amely elvezet bennünket a főhadiszállásunkul szolgáló lakásra.

– Semmi szükség légcsőre, Daneel. Ha egyszer a szabad ég alatt kell dolgoznom, akkor nincs értelme halogatni a beavatást.

– Nem lesz okod rá, Elijah kollégám, hogy a szabad ég alatt dolgozz.

A robot akart még mondani valamit, Baley azonban kezének parancsoló mozdulatával csendre intette.

Nem volt hangulata végighallgatni Daneel gondoskodó vigasztalásait, megnyugtató szavait, fogadkozásait, hogy semmitől sem kell tartania, és mindenről gondoskodni fognak.

Egy dologra volt szüksége: az önbizalomra, hogy gondoskodni tud önmagáról, és végre tudja hajtani a feladatát. A külvilág látványa és érzete megviselte. Könnyen lehet, hogy ha eljön az ideje, hiányozni fog belőle az elszántság, hogy ismét szembenézzen vele, és kockára teszi az önbecsülését és elképzelhetőleg a Föld biztonságát is. Mindez a vacak üresség miatt.

Arcát már a tűnő gondolat is befelhőzte. Csak azért is szembe fog nézni a levegővel, a nappal, az üres térséggel!

Elijah Baley úgy érezte magát, akár egy kisebb városnak, mondjuk Helsinkinek a lakosa, aki New Yorkba látogatva ámulva számolgatja a szinteket. A „lakás” szóról valamilyen lakóegység jutott az eszébe, ez itt azonban semmiben sem hasonlított arra. Szobák végeláthatatlan sorába nyitott be. A panorámaablakok gondosan el voltak sötétítve, nehogy a külvilág zavaró hírnökei behatoljanak a lakásba. Beléptükre rejtett fényforrások ragyogtak föl hangtalanul, és ugyanolyan csendben elhaltak, amikor továbbmentek a helyiségből.

– Mennyi szoba! – ámuldozott Baley. – Rengeteg. Akár egy kisebb város, Daneel.

– Valóban olyan, Elijah kollégám – felelte Daneel egykedvűen.

A földi ember kényelmetlenül feszengett. Mi szükség arra, hogy ennyi űrlakót idezsúfoljanak vele egy fedél alá?

– Hányan fognak itt lakni velem együtt? – érdeklődött.

– Természetesen én meg egy sereg robot – felelte Daneel.

Úgy kellett volna mondania, gondolta Baley, hogy egy sereg egyéb robot. Újólag meggyőződött róla, hogy Daneel szántszándékkal megjátssza az embert még egy olyan hallgatóság előtt is, mint Baley, aki nagyon jól ismeri a valóságot.

Ám ezt a gondolatot hirtelen elsöpörte egy másik, jóval nyugtalanítóbb kérdés.

– Robotok? De hány ember? – kiáltott föl.

– Egy sem, Elijah kollégám.

Éppen egy szobába léptek be, amely a padlótól a mennyezetig zsúfolva volt könyvfilmekkel. A szoba három sarkában egy-egy leolvasó volt elhelyezve, nagyméretű, hatvan centiméteres, függőlegesre állított képernyőkkel. A negyedik sarkot egy mozgóképernyő foglalta el.

Baley bosszúsan körülnézett.

– Csak nem rúgtak ki innen mindenkit csupán azért, hogy én egyedül lézengjek ebben a mauzóleumban? – dörmögte.

– Egyedül neked van szánva. A Solarián megszokott dolog, hogy ekkora lakás jut egy személynek.

– Mindenki így lakik?

– Mindenki.

– Minek nekik ez a sok szoba?

– Az a szokás, hogy egy szoba csak egyetlen célt szolgál. Ez itt a könyvtár. De van még zeneszoba, tornaterem, konyha, sütöde, ebédlő, gépműhely, különféle robotjavító és -kipróbáló helyiség, két hálószoba…

– Elég! Honnan tudod mindezt?

– Benne van abban az információcsomagban, amellyel még az Aurorán elláttak – jelentette ki Daneel egykedvűen.

– Szent Jozafát! Ki visel minderre gondot? – lendítette körbe a karját széles ívben.

– Van egy sereg háztartási robot. Melléd vannak rendelve, és az a dolguk, hogy gondoskodjanak a kényelmedről.

– Csakhogy én erre nem tartok igényt – tiltakozott Baley. Szeretett volna leülni és megpihenni. Elege volt a szobákból.

– Ha úgy óhajtod, Elijah kollégám, akkor egyetlen szobában is meghúzhatjuk magunkat. Eleve fölmerült ez a lehetőség is. Mindazonáltal a solariai szokásokra való tekintettel okosabbnak tűnt, ha fölépítik ezt a házat.

– Fölépítik! – ámult el Baley – Azt akarod mondani, hogy ezt direkt nekem építették föl? Ezt az egészet? Speciálisan?

– Egy totálisan robotizált gazdaság…

– Értem, mire akarsz kilyukadni. De mit fognak csinálni ezzel a házzal, miután lezárul ez az ügy?

– Azt hiszem, le fogják bontani.

Baley összeszorította az ajkát. Hát persze! Le fogják bontani! Egyetlen földlakó kizárólagos használatára fölépítenek egy kastélyt, aztán mindent megsemmisítenek, amihez csak hozzáért. Még a talajt is fertőtlenítik, ahol a ház állott. Csírátlanítják a levegőt is, amit belélegzett. Bármilyen erőseknek látszanak is az űrlakók, azért nekik is megvannak a maguk ostoba félelmeik.

Daneel mintha olvasott volna a gondolataiban vagy legalábbis az arckifejezésében, így szólt:

– Lehet, hogy azt hiszed, Elijah kollégám, hogy azért rombolják le a házat, mert el akarják kerülni a fertőzést. Ha ilyesmi jár a fejedben, azt tanácsolom, ne izgasd magad emiatt. Az űrlakók fertőzéstől való félelme távolról sem olyan szélsőséges. Mindössze arról van szó, hogy nekik szinte semmibe sem kerül egy ilyen palotát megépíteni. Ugyancsak jelentéktelen az a kár is, amit a ház lebontása okoz nekik. Ráadásul, Elijah kollégám, a törvény sem engedi meg, hogy ez a ház fönnmaradjon. Ugyanis Hannis Gruer birtokán áll, és egy birtokon jogszerűen csak egyetlen lakóház állhat, mégpedig a tulajdonosé. Ezt a házat külön rendelettel különleges célra építették föl. Vagyis azért, hogy meghatározott időre, amíg eleget nem teszünk a megbízatásunknak, szállást adjon nekünk.

– És kicsoda ez a Hannis Gruer? – érdeklődött Baley.

– A Solaria biztonsági főnöke. Megérkezésünk után nyomban föl kell őt keresnünk.

– Valóban? Szent Jozafát, Daneel, mikor avatnak már be valamibe is? Légüres térben mozgok, és ez egyáltalán nem tetszik nekem. Akár szedhetném is a sátorfámat, és visszamehetnék a Földre. Akár…

Agyát elöntötte az indulat, de erőt vett magán.

Daneel megőrizte egykedvűséget. Csak arra várt, hogy megszólalhasson.

– Sajnálatos – mondta –, hogy bosszankodnod kell. Úgy tűnik, én többet tudok a Solariáról, mint te. A gyilkossági ügyről viszont én sem tudok többet nálad. Majd Gruer főmegbízott elmondja, amit tudnunk kell. A solariai kormány már intézkedett ez irányban.

– Hát akkor menjünk el ehhez a Gruerhez. Mennyit kell utaznunk odáig? – Baley elfintorította az orrát arra a gondolatra, hogy újabb út vár rá, és megint megjelent mellében az ismerős szorítás.

– Semennyit, Elijah kollégám – mondta Daneel. – Gruer főmegbízott a társalgóban vár ránk.

– Szintén egy szoba a társalgásra? – dünnyögte Baley savanyú arccal. Majd fennhangon: – Már vár ránk?

– Azt hiszem, igen.

– Akkor hát ne várakoztassuk tovább, Daneel!

– Hannis Gruer kopasz volt, mindenféle jelző nélkül. Még a koponyája pereméről is hiányzott a hajkoszorú. Egy árva hajszál sem díszítette a fejét.

Baley nyelt egyet, és hasztalan próbálta udvariasságból távol tartani a tekintetét attól a koponyától. A Földön általában elfogadták az űrlakókat olyanoknak, amilyeneknek azok beállították magukat. Vagyis az űrlakók a Galaxis vitathatatlan urai; magasak, bronzbőrűek, bronzhajúak, jóvágásúak, jól megtermettek, hűvös arisztokratizmust árasztanak magukból.

Egyszóval csupa R. Daneel Olivaw, csak emberi kiadásban.

És azok az űrlakók, akik a Földön megfordultak, gyakorta meg is feleltek ennek a képnek; az is lehet, hogy szándékosan így válogatták ki őket.

Ám most itt van egy űrlakó, aki a megjelenésében akár egy földi ember gyanánt is elmehetne. Kopasz. És az orra sem az a szabályos orr. Igaz, hogy nem nagyon, de egy űrlakón a legkisebb szabálytalanság is szemet szúr.

– Jó napot, uram – szólította meg Baley. – Bocsásson meg, ha megvárakoztattuk.

Nem árt, ha udvarias. Elvégre ezekkel az emberekkel kell együtt dolgoznia.

Egy pillanatra késztetést érzett, hogy a termen át (milyen nevetségesen hatalmas terem!) odasiessen hozzá, és üdvözlésül a kezét nyújtsa. Ám nem esett nehezére, hogy leküzdje ezt a késztetést. Egy űrlakó semmiképpen sem méltányolna egy ilyen gesztust: egy földi csíráktól hemzsegő kezet?

Gruer Baleytől a lehető legtávolabb, komoran ült a székén, kezét hosszú ruha-ujjába rejtette, és valószínűleg az orrlyukaiban is ott vannak a szűrők, jóllehet Baley nem vette észre őket.

Sőt úgy rémlett neki, mintha Gruer szemrehányó pillantást vetne Daneelre, mintha azt mondaná: micsoda fura űrlakó vagy te, hogy olyan közel merészkedsz ehhez a földlakóhoz.

Ebből kiderülne, hogy Gruer nincs tisztában az igazsággal. Ám akkor Baley hirtelen a tudatára ébredt, hogy Daneel nincs is olyan közel hozzá: a megszokottnál távolabb foglalt helyet.

Hát persze! Ha közelebb volna, Gruer könnyen gyanút foghatna. Daneel igazán megtett mindent, hogy emberként fogadják el.

Gruer hangja kellemes, barátságos volt, szeme sarkából azonban mintha titkon egyre Daneelt leste volna; ha elkalandozott is, egyre-másra visszatért hozzá a tekintete.

– Nem régóta várok – mondta. – Isten hozta önöket, uraim, a Solarián. Megvan minden kényelmük?

– Igen, uram. Nagyon is – felelte Baley. Arra gondolt, hogy vajon az etikett nem azt kívánná-e, hogy Daneel mint „űrlakó” szóljon mindkettőjük nevében, ám dühösen elutasította azt a lehetőséget. Szent Jozafát! Hiszen ő az, egyedül, akit fölkértek a nyomozásra, és csak utólag csapták hozzá Daneelt. Ami azt illeti, Baley még egy igazi űrlakó mellett sem szívesen játszaná a másodhegedűs szerepét; hát még egy robot mellett, még ha az a robot Daneel is.

Daneel azonban meg sem próbálta, hogy Baley elé tolakodjék, és Grueren sem látszott, mintha meglepődne vagy elégedetlenkedne emiatt. Sőt mi több: egyszerre mintha megfeledkezett volna Daneelről, minden figyelmét Baleyre összpontosította.

– A bűntényről, amely miatt a szolgálatait kértük, Baley nyomozó – fordult hozzá Gruer –, semmit sem mondtak el önnek. Elképzelem, mennyire furdalja önt emiatt a kíváncsiság. – Egy mozdulattal kiszabadította ruhája ujjából a kezét, és lazán összekulcsolta az ölében. – Nem foglalnának helyet, uraim?

Leültek, és Baley megjegyezte:

– Valóban kíváncsiak vagyunk. – Észrevette, hogy Gruer kezét nem védi kesztyű.

Gruer folytatta:

– Szándékosan történt így, nyomozó úr. Azt akartuk, hogy ideérkezvén friss fejjel gyürkőzzék neki a problémának. El akartunk kerülni mindenféle előzetes ítéletet. Hamarosan a kezébe kap egy részletes jelentést a bűnügyről meg arról a vizsgálatról, amelyet mi el tudtunk végezni. Attól tartok, nyomozó úr, hogy ön a mi vizsgálatunkat nevetségesen csonkának fogja találni, ha összeveti azt a saját gyakorlatával. Nekünk a Solarián nincs rendőrségünk.

– Egyáltalán? – csodálkozott Baley. Gruer mosolyogva vállat vont.

– Tudja, bűnözés sincs. Népességünk gyér és kevés számú. Nincs alkalom a bűnre, ennélfogva rendőrségre sincs szükségünk.

– Értem. Mindazonáltal mégis itt van ez a bűneset.

– Igaz, csakhogy két évszázad alatt ez az első erőszakos bűncselekmény nálunk.

– Szerencsétlen dolog hát, hogy mindjárt gyilkossággal kell kezdeniük.

– Igen, szerencsétlen. Még szerencsétlenebb, hogy az áldozat olyasvalaki, akit aligha tudunk nélkülözni. Áldozatnak is a legváratlanabb. Ráadásul a gyilkosságot felettébb brutális módon követték el.

– Feltételezem – jegyezte meg Baley –, hogy a gyilkos személye teljesen ismeretlen. – (Különben miért tartották volna fontosnak, hogy a Földről hozassanak nyomozót?)

Gruer nyugtalanul feszengett. Oldalpillantást vetett Daneelre, aki mozdulatlanul, mindent magába raktározó gépezetként ült a helyén. Baley tudta, hogy a jövőben Daneel bármikor bármily hosszú beszélgetést képes lesz reprodukálni. Emberként járó-kelő és beszélő rögzítőgépezet.

Vajon Gruer tisztában van-e ezzel? Mindenesetre megcsillant némi gyanakvás a tekintetében, amikor lopva Daneelre sandítgatott.

– Nem mondhatnám – felelte Gruer –, hogy a gyilkos teljesen ismeretlen volna. Ami azt illeti, csak egyetlen személy jöhet számba mint elkövető.

– Nem azt akarja inkább mondani, hogy csak egyetlen személy valószínűsíthető a tett elkövetésével? – Baley megvetette a magabiztos nyilatkozatokat, és lenézte azokat az íróasztal melletti okoskodókat, akik a logikai valószínűségekben olyan nagy garral bizonyosságokat véltek fölfedezni.

Gruer azonban megrázta tar koponyáját.

– Dehogyis. Csakis egyeden személy lehetséges. Más szóba sem jöhet. Semmi szín alatt.

– Biztos ebben?

– Erről biztosíthatom önt.

– Akkor hát nincs semmi probléma.

– Ellenkezőleg. Az a nagy probléma, hogy ez az egyetlen szóba jöhető személy sem követhette el a gyilkosságot.

Baley igyekezett türtőztetni magát.

– Ezek szerint senki sem követte el.

– Pedig a tettet elkövették. Rikaine Delmarre halott.

Ez is valami, gondolta Baley. Szent Jozafát, ez is valami! Most már legalább tudom az áldozat nevét.

Elővette a jegyzetfüzetét, és ünnepélyesen bejegyezte az adatot, részben dacból, hogy lám, mégiscsak sikerült összekaparnia egy morzsányi tényt, részben hogy elterelje a gyanút, hogy olyan rögzítőgép társaságában ül, akinek nincs szüksége jegyzetekre.

– Hogy írják az áldozat nevét? – kérdezte.

Gruer megmondta.

– A foglalkozása, uram?

– Foetológus.

Baley úgy írta le a szót, ahogy hallotta, és napirendre tért fölötte.

– Ki lenne az – folytatta a kérdezősködést –, aki tanúvallomást tudna tenni a gyilkosság körülményeiről? Minél közvetlenebb, annál jobb.

Gruer fanyarul elmosolyodott, újból Daneelre pillantott, majd elfordította a tekintetét.

– A felesége, nyomozó úr.

– A felesége…?

– Úgy van. A neve Gladia. – Gruer három szótagként ejtette ki a nevet, a másodikra helyezve a hangsúlyt.

– Gyermekek vannak? – érdeklődött Baley, figyelmét a jegyzetfüzetére összpontosítva. De mivel választ nem kapott, fölemelte a tekintetét, és megismételte: – Gyermekek vannak?

Gruer arca fintorba rándult, mintha savanyúba harapott volna. A rosszullét kerülgette. Végre kinyögte:

– Aligha tudnám megmondani.

– Hogyhogy? – csodálkozott Baley. Gruer sietve hozzátette:

– Mindenesetre azt tanácsolnám, hogy halassza holnapra az érdemi vizsgálódást. Jól tudom, Mr. Baley, hogy nehéz út van maga mögött, és bizonyára fáradt is meg éhes is.

Baleynek tiltakozni volt kedve, de aztán rájött, hogy az étel e pillanatban szokatlan vonzerőt gyakorol rá.

– Nincs kedve csatlakozni hozzánk? – invitálta Gruert, jóllehet gyanította, hogy az, űrlakó lévén, aligha fogadja el a meghívását. (Habár odáig már eljutott, hogy „Baley nyomozó” helyett Mr. Baleyként szólította meg, ami nem kis eredmény.)

Amint várható volt, Gruer kimentette magát:

– Elfoglaltságom miatt nem tehetem. Távoznom kell. Kérem, bocsásson meg.

Baley fölállt. Az udvariasság azt kívánná, hogy kikísérje Gruert az ajtóig. Egyrészt azonban nem nagyon űzte a vágy, hogy az ajtóhoz és a nyitott levegőhöz közeledjék, másrészt nem volt biztos benne, hol az ajtó.

Ott maradt hát állva, tanácstalanul.

Gruer mosolyogva biccentett.

– Még látni fogom önt. A robotjai ismerik a kombinációt, ha beszélni óhajtana velem.

– Ezzel eltűnt.

Baley meglepetten fölkiáltott.

Gruer székestül-mindenestül egyszerűen elenyészett. Gruer mögött a fal, lába alatt a padló robbanásszerű hirtelenséggel átváltozott. Daneel egykedvűen megjegyezte:

– Egy percig sem volt itt testi valójában. Egy háromdimenziós képpel beszélgettél. Azt hittem, tudod. A Földön is van ilyesmi.

– Van, csak nem ilyen – dörmögte Baley.

A Földön egy háromdimenziós kép be van zárva egy kocka alakú térbe, amely csillogva elüt a hátterétől, maga a kép pedig gyengén remeg. A Földön nem lehet összetéveszteni a képet a valósággal. De itt…

– Nem csoda, ha Gruer nem viselt kesztyűt. De orrszűrőkre sem volt szüksége.

– Nem óhajtasz étkezni, Elijah kollégám? – fordult hozzá Daneel.

A vacsora váratlan kínszenvedést hozott a számára. Robotok jelentek meg. Az egyik megterítette az asztalt. A másik behozta az ételt.

– Hányan vannak ezek itt a házban? – fakadt ki Baley.

– Körülbelül ötvenen, Elijah kollégám.

– Itt fognak ácsorogni, amíg eszünk? – (Az egyik visszahátrált a sarokba, és fénylő arcát, világító szemét Baleyre függesztette.)

– Az a szokás – világosította föl Daneel –, hogy egy kéznél legyen, ha szükség lenne rá. Ha úgy óhajtod, csak parancsolj rá, és eltávozik.

Baley vállat vont.

– Hadd maradjon.

Normális körülmények között Baley talán ízletesnek találta volna az ételt. De most csak gépiesen csipegetett. A szeme sarkából észrevette, hogy valamiféle egykedvű gépiességgel Daneel is falatozik. Később persze ki fogja üríteni a fluorkarbon zacskót, amelyben most a bekebelezett ételt elraktározza. Daneel ebben is igyekezett fönntartani a látszatot.

– Odakint éjszaka van? – érdeklődött Baley.

– Igen – felelte Daneel.

Baley komoran vizsgálgatta az ágyat. Túl nagy. Az egész hálószoba túl nagy. Takaró sincs, amely alá befészkelhetné magát, csak lepedők. Buroknak elég szegény.

Minden olyan bajos! Már utána volt egy kedvét szegő zuhanyozásnak a hálószobához csatlakozó fülkében. Bizonyos vonatkozásban a luxus csúcsa volt, mégis az a gyanúja támadt, hogy nem egészen felel meg a higiénia követelményeinek.

– Hogy kell kikapcsolni a fényt? – fakadt ki ingerülten. Az ágy fejtámlája lágy fényben derengett, talán hogy elalvás előtt még könyvet tudjon nézni. Baleynek azonban nem fűlt hozzá a foga.

– Majd gondoskodni fognak róla, mihelyt ágyba kerülsz, és elkészülsz az alvásra.

– A robotok rajtam tartják a szemüket?

– Az a feladatuk.

– Szent Jozafát! Van olyasmi, amit ezek a solariaiak maguk csinálnak? – dörmögte Baley. – Csodálkozom, hogy a zuhany alatt nem sikálta meg egy robot a hátamat.

Daneel a humorérzék legkisebb jele nélkül azt mondta:

– Megtette volna, ha kívánod. Ami pedig a solariaiakat illeti, megcsinálják, amihez kedvük van. Ha megtiltják, egyeden robot sem fogja végezni a dolgát, kivéve természetesen, ha az ember jóléte megköveteli a munka elvégzését.

– Hát akkor jó éjt, Daneel.

– Én itt leszek egy szomszédos hálószobában, Elijah kollégám. Ha az éjjel szükséged lenne valamire…

– Tudom. A robotok bejönnek.

– Az éjjeliszekrényen van egy érintőkapcsoló. Csak meg kell érintened. Én is itt termek.

Az álom elkerülte Baleyt. Képtelen volt elhessegetni magától a ház képét, amely bizonytalanul megkapaszkodik a világ külső irháján, és kívüle mindjárt ott leselkedik szörnyetegként a semmi.

A Földön a lakása – ez a meghitt, kényelmes, zsúfolt lakás – megbújik a számtalan egyéb lakás alatt. Többtucatnyi szint és sokezernyi ember választja el a Föld külső héjától.

Azzal nyugtatgatta magát, hogy még a Földön is vannak olyanok, akik a legfelső szinten laknak. Karnyújtásnyira a külvilágtól. Igen! Csakhogy éppen emiatt azok a lakások olcsó bérűek.

Aztán Jessie-re gondolt, ezer fényévnyi messzeségből.

Leküzdhetetlen vágy fogta el, hogy legott kikeljen az ágyból, felöltözzön, és hozzá menjen. Gondolatait egyre sűrűbben elfátyolozta a köd. Ha volna egy alagút, ha biztonságos, szilárd sziklán és fémen át egy kedves, biztonságos alagút kötné össze a Solariát a Földdel, akkor csak menne, csak menne, csak menne…

Visszamenne a Földre, vissza Jessie-hez, vissza a kényelemhez és biztonsághoz…

Biztonság.

Baley felnyitotta a szemét. Karjai megfeszültek, és alig jutott el a tudatáig, hogy a könyökén támaszkodik.

Biztonság! Ez az ember, ez a Hannis Gruer, a solariai biztonsági főnök. Így mondta Daneel. Mi az, hogy „biztonság”? Ha ugyanazt jelenti, mint a Földön – és miért is ne? –, akkor ez a Gruer felel azért, hogy megvédje a Solariát a külső támadástól és a belső felforgatástól.

Mi köze akkor neki egy gyilkossági ügyhöz? Talán mert a Solarián nincs rendőrség, és a Biztonsági Hivatal az egyetlen, amelynek van valamelyes sejtelme arról, hogy mit kell kezdeni egy gyilkossági üggyel?

Gruer fesztelenül érezte magát Baley társaságában, ám mit jelentsenek azok az ismétlődő lopott pillantások Daneel felé?

Csak nem gyanakszik Daneel szándékai felől? Hisz Baleyt is arra utasították, hogy tartsa nyitva a szemét, és könnyen meglehet, hogy Daneelt is hasonló megbízatással bocsátották útnak.

Csak természetes, hogy Gruer fejében megfordulhat a kémkedés gyanúja. A munkájából adódik, hogy minden adott esetben ébren tartsa ezt a gyanúját. Baleytől pedig, egy földi embertől, a Galaxis legsúlytalanabb világának képviselőjétől nyilván nincs mit tartania.

Daneel ellenben az Aurorának, a Külső Világok legrégibb, legnagyobb és legerősebb tagjának szülötte. Ez mindjárt más.

Baley emlékezett rá, hogy Gruer egyetlen szót sem intézett Daneelhez.

Egyébként miért kell Daneelnek akkora igyekezettel megjátszania, hogy ember? Most már nem tartotta sokra azt a korábbi magyarázatot, amelyet önmagának kifundált, hogy tudniillik Daneel aurorai megtervezőinek a hiúsági játszmájáról lenne szó. Most már szemmel látható, hogy ez az álca valamilyen komolyabb dolgot takar.

Egy ember élvezhet diplomáciai mentességet, és megilletheti őt bizonyos udvarias és kíméletes bánásmód. Egy robot nem. De akkor mért nem küldött az Aurora egy valódi embert? Mire való ez a kétségbeesett hazárdjáték egy hamisítvánnyal? Baley számára rögvest fölkínálkozott a válasz. Egy valódi aurorai ember, egy űrlakó nem szívesen lépne szoros és tartós társulásra egy földi emberrel.

De ha mindez igaz, akkor mért tartja a Solaria olyan fontosnak ezt az egyetlen gyilkossági ügyet, hogy a bolygójára engedjen egy földlakót meg egy aurorait?

Baley úgy érezte magát, mint akit csapdába ejtettek.

Csapda volt számára maga a solariai megbízatása. Csapda a Földet fenyegető veszély, csapda a környezet, amelyet alig tudott elviselni, csapda a felelősség, amely alól nem bújhat ki. És mindezt betetőzve, belegabalyodott egy olyan űrlakókonfliktus csapdájába, amelyről azt sem tudta, mi fán terem.

NEGYEDIK FEJEZET

EGY ASSZONY TÁVNÉZÉSE

Végre nagy nehezen elnyomta az álom. Nem emlékezett rá, mikor merült álomba. Csak egyszerre csapongani kezdtek a gondolatai, aztán arra eszmélt, hogy a fejtámlája világít, és a mennyezetet hideg nappali fény árasztja el. Az órájára pillantott.

Több órát aludt. A háztartási robotok úgy látták, hogy ideje felébrednie, és intézkedtek.

Kíváncsi volt rá, hogy vajon Daneel is ébren van-e, ám rögvest belátta a kérdés ostobaságát. Daneel nem tud aludni. Baley azonban nem csodálná, ha a szerepének megfelelően az alvást is színlelné. Levetkőzött-e vajon, és hálóruhát öltötte magára?

Mintegy végszóra, Daneel a szobában termett.

– Jó reggelt, Elijah kollégám.

– A robot tetőtől talpig föl volt öltözve, és az arca tökéletesen kipihent benyomást tett.

– Jól aludtál? – érdeklődött Baleytől.

– Igen – felelte Baley szárazon. – És te?

Ezzel kiugrott az ágyból, és a fürdőszobába vonult, hogy megborotválkozzék, és elvégezze az egyéb reggeli rituálét. Onnan kiáltott vissza:

– Ha jönne egy robot, hogy megborotváljon, küldd el. Az idegeimre mennek. Még akkor is az idegeimre mennek, ha nincsenek szem előtt.

Borotválkozás közben a saját tükörképét vizsgálgatta, álmélkodva kissé, hogy semmiben sem tér el földi hasonmásától. Bárcsak egy másik földi ember nézne vissza rá, akivel meg tudná hányni-vetni a dolgait, nem úgy, mint önmagának ezzel a csalóka másával. Sorra vehetné vele mindazt, amit már megtudott, bármilyen kevés is az.

– Túl kevés! Többre van szükség – dünnyögte a tükörbe.

Arcát szárítgatva kilépett a fürdőszobából, és tiszta alsóneműjére fölhúzta a nadrágját. (A robotok mindennel ellátják, az átkozottak.)

– Felelnél nekem egynéhány kérdésre? – fordult Daneelhez.

– Tudhatod, Elijah kollégám, hogy minden kérdésedre a legjobb tudásom szerint válaszolok.

Vagy az instrukcióid betűje szerint, gondolta Baley.

– Miért van a Solarián csak húszezer ember? – akarta tudni.

– Ez egy puszta tény – felelte Daneel. – Egy adat. Egy szám, amely egy számlálási folyamat végeredménye.

– Igaz, csakhogy te megkerülöd a dolgot. A bolygó milliókat is el tudna tartani, akkor mért vannak csak húszezren? Azt mondtad, hogy a solariaiak a húszezret tartják optimumnak, de miért?

– Az életvitelükből következik.

– Azt akarod mondani, hogy születésszabályozást alkalmaznak?

– Igen.

– És üresen hagyják a bolygót? – Baley maga sem tudta volna megmondani, mért erőlteti ezt a témát, hacsak azért nem, mert a bolygó lakóinak a száma egyike volt azoknak a szilárd tényeknek, amelyeket eddig megtudott, és nem nagyon volt más, amiről kérdezősködhetne.

– A bolygó nem üres – mondta Daneel. – Birtokokra van osztva, mindegyiket egy-egy solariai irányítja.

– Vagyis mindenki a birtokán él. Húszezer solariai, ugyanennyi birtok.

– Ennél kevesebb, Elijah kollégám. A feleségek osztoznak a birtokokon.

– City nincs? – érdeklődött Baley hideglelősen.

– Egyáltalán nincs, Elijah kollégám. Tökéletes elkülönültségben élnek, és sohasem találkoznak egymással, csak ha valamilyen rendkívüli körülmény adódik.

– Remeték?

– Igen is meg nem is.

– Hogy érted ezt?

– Gruer főmegbízott tegnap háromdimenziós kép alakjában látogatott meg. A solariaiak ezen a módon szabadon érintkeznek egymással, másként azonban nem.

Baley Daneelre meredt.

– Ez ránk is vonatkozik? – álmélkodott. – Azt akarják, hogy mi is ehhez tartsuk magunkat?

– Itt ez a szokás.

– Akkor hogy fogom én kivizsgálni ezt az ügyet? Ha látni akarok valakit…

– Ebből a házból, Elijah kollégám, a bolygó minden lakójával háromdimenziós képkapcsolatba léphetsz. Ez nem jelent semmi problémát. Sőt attól a kellemetlenségtől is megkíméled magad, hogy ki kelljen lépned a házból. Ezért mondtam azt megérkezésünkkor, hogy nem fogsz rászorulni arra, hogy hozzászokj a külvilághoz. És ez így is van rendjén. Minden más megoldás fölöttébb kellemetlen lenne a számodra.

– Én ítélem meg, hogy mi kellemetlen számomra – erősködött Baley. – Ma az lesz az első dolgunk, Daneel, hogy kapcsolatba lépek azzal a Gladia asszonnyal, a meggyilkolt férfi feleségével. Ha a háromdimenziós ügy nem bizonyul elégségesnek, akkor személyesen is föl fogom keresni. Ezt én fogom eldönteni.

– Majd meglátjuk, mi lesz a legjobb és legjárhatóbb út, Elijah kollégám – mondta Daneel egykedvűen. – Intézkedem a reggeli felől – tette hozzá, és eltávozott.

Baley elnézte a robot széles hátát, és már-már mulatott magában. Daneel Olivaw megjátssza a gazdát. Ha netalán azzal bízták volna meg, nehogy Baley többet megtudjon, mint ami föltétlenül szükséges, akkor Baley tartogat még egy adut a kezében.

Elvégre is a másik csak R. Daneel Olivaw. Mindössze annyit kell tennie, hogy megsúgja Gruernek vagy bármelyik solariainak, hogy Daneel nem ember, csak egy robot.

Másfelől viszont Daneel álember volta is nagy hasznára lehet. Nem föltétlenül kell az adut egyből kijátszani. Néha hasznosabbnak bizonyulhat, ha a kezében tartogatja. Majd meglátjuk, gondolta, és követte Daneelt a reggelihez.

– Mondd, hogyan lehet háromdimenziós kapcsolatot teremteni? – kérdezte Baley.

– Megcsinálják nekünk, Elijah kollégám – felelte Daneel, és az ujjával megkereste a robothívó szenzort.

Késedelem nélkül belépett egy robot.

– Honnan teremnek elő? – morfondírozott magában Baley. Ha céltalanul végigődöngött a kihalt labirintuson, ami a lakása volt, sohasem találkozott egyetlen robottal sem. Talán elrejtőznek az ember közeledtére? Értesítik egymást, hogy félre az útból?

De ha hívja őket az ember, egykettőre ott teremnek.

Baley szemügyre vette az újonnan belépő robotot. Teste sima volt, de nem fényes. Felülete tompa szürkés fényben derengett, csak a jobb vállára rajzolt kockás mintázat jelentette rajta az egyetlen színfoltot. Fehér és sárga (valójában fémesen csillogó ezüst és arany) négyzetek váltakoztak véletlenszerűnek tetsző mintázatban.

– Vezess el a társalgószobába – parancsolta neki Baley. A robot meghajolt, és szó nélkül hátat fordított.

– Várj csak, fiú. Hogy hívnak? – állította meg Baley.

– A robot szembefordult Baleyvel. Tisztán csengő hangján tétovázás nélkül válaszolt:

– Nekem nincs nevem, gazdám. Sorszámom – mutatott fémujjával a válldíszére – ACX-2745.

Daneel és Baley követte a robotot egy nagy szobába, amelyben Baley felismerte azt a helyiséget, amely az előző napon Gruernek meg a székének helyet adott.

Itt egy másik robot várt rájuk a gép rendíthetetlen örök nyugalmával. Az előző meghajolt és eltávozott.

Amikor ez meghajolt és távozni készült, Baley összehasonlította kettejük váll-foltját. Az ezüst-arany mintázat eltért egymástól. A sakktábla hatszor hat négyzetre oszlott. A lehetséges változatok száma tehát 2^36, vagyis hetvenmilliárd. Több, mint szükséges.

– Úgy látszik – jegyezte meg Baley –, külön robot van minden föladatra. Egy, aki idekísért. Egy másik, aki kezeli a távnézőt.

– A Solarián nagymértékű a robotok specializációja, Elijah kollégám – jelentette ki Daneel.

– Nem is csoda, annyian vannak. – Baley megnézte a második robotot. A váll-lapot meg föltehetően a szivacsos platina-irídium agy láthatatlan pozitronmintázatát nem tekintve, az első kiköpött mása volt. – És a te sorszámod? – szólította meg.

– ACC-1129, gazdám.

– Én csak fiúnak foglak hívni. Most beszélni akarok egy bizonyos Mrs. Gladia Delmarre-ral, az elhunyt Rikaine Delmarre özvegyével… Daneel, van neki címe vagy valami, amivel azonosítani lehet a lakhelyét?

Daneel szelíden megjegyezte:

– Nem hinném, hogy szükség lenne további adatra. Ha megkérdhetem a robotot…

– Majd én – hárította el Baley. – No lássuk csak, fiacskám, tudod-e, hogy kell kapcsolatba lépni a hölggyel?

– Igen, gazdám. Én minden gazda hívójelének a birtokában vagyok. – Hangjában nem volt egy fikarcnyi hivalkodás sem. Szavai egyszerű ténymegállapításként hangzottak, mintha csak azt mondta volna: én fémből vagyok, gazdám.

Daneel közbevetette:

– Ebben nincsen semmi meglepő, Elijah kollégám. Tízezernél kevesebb kapcsolatot kell betáplálni a memóriába, ami nem nagy szám.

Baley bólintott.

– Az nem fordulhat elő, hogy létezik még egy Gladia Delmarre? Ez okozhatna némi galibát.

– Kérem? – kérdezte a robot, és bambán elhallgatott.

– Azt hiszem – szólt közbe Daneel –, hogy a robot nem érti a kérdést. Meggyőződésem, hogy a Solarián aligha vannak ismétlődő nevek. A neveket születéskor rögzítik, és csak akkor utalhatják ki, ha pillanatnyilag nem foglaltak.

– Lám, lám, minden percben megtudunk valami újat – epéskedett Baley. – Most pedig, fiacskám, mutasd meg, mit kell tenni, add meg a kapcsolójelet, vagy minek is hívod, aztán lépj le.

A robot csak észrevehető szünet után válaszolt:

– Maga akar kapcsolatot teremteni, uram?

– Eltaláltad.

Daneel gyöngéden megérintette Baley kabátujját.

– Egy pillanatra, Elijah kollégám.

– Mit akarsz?

– Meggyőződésem, hogy a robot könnyebben létre tudja hozni a szükséges kapcsolatokat. Erre van specializálva.

– Biztos vagyok benne, hogy nálam jobban meg tudja csinálni – mondta Baley bosszúsan –, és én csak összekeverhetem a dolgot. – Kihívóan nézett a szenvtelen Daneelre. – Ennek ellenére én mégis magam akarom elvégezni a hívást. Én parancsolok itt, vagy kicsoda?

– Te parancsolsz, Elijah kollégám – ismerte el Daneel –, és a parancsaid végre is hajtják, ha az Első Törvény nem tiltja. Mindazonáltal ha megengeded, szeretném közölni veled a solariai robotokra vonatkozó ismereteimet. A solariai robotok minden más világhoz képest a legjobban specializálva vannak. Habár fizikailag sok mindenre képesek a solariai robotok, szellemileg leginkább csak egy bizonyos munkára vannak fölkészítve. Saját szakterületükön kívül csak akkor képesek ellátni bizonyos feladatot, ha a Három Törvény valamelyikének alkalmazása létrehozza a kellő magas potenciált. És viszont: annak a feladatnak a végre nem hajtása, amelyre föl vannak készítve, szintén feltételezi a Három Törvény közvetlen alkalmazását.

– Jó, akkor hát egy egyenes parancsommal kihívhatom a Második Törvényt, nem igaz?

– De igaz. Csakhogy az így gerjesztett potenciál „kellemetlen” a robotnak. Ilyesmi rendesen föl sem merülhet, minthogy egy solariai szinte sohasem avatkozik bele a robotok mindennapi munkájába. Egyfelől semmi kedve ahhoz, hogy elvégezze a robotok munkáját, másfelől nem is érzi annak szükségét.

– Azt akarod mondani, Daneel, hogy a robotnak fáj, ha eltűri, hogy én végezzem el a munkáját?

– Elijah kollégám, jól tudod, hogy az emberi értelemben vett fájdalom nem jöhet számításba a robotok reagálásaiban.

– Hát akkor? – vont vállat Baley.

– Ennek ellenére – folytatta Daneel – az, ami a robotban lezajlik, számára ugyanolyan felzaklató, mint az embernek a fájdalom, már amennyire persze én meg tudom ezt ítélni.

– Csakhogy én nem vagyok solariai – kötözködött Baley. – Én a Földről jöttem. És nem szeretem, ha robotok végzik azt, amit én akarok elvégezni.

– Azt is vedd figyelembe – hajtogatta a magáét Daneel –, hogy a vendéglátóink esetleg udvariatlanságnak fogják tartani, ha mi kellemetlenséget okozunk egy robotnak, hiszen egy ilyen társadalomban, mint az itteni, rengeteg többé-kevésbé megrögzött hiedelem élhet arról, hogy mi illik és mi nem a robotokkal való bánásmódban. Házigazdáink megsértése pedig aligha könnyítené meg a munkánkat.

– Rendben van. Hadd tegye hát a robot a dolgát.

Beadta a derekát. Az incidensnek azonban megvolt a maga haszna. Szemléletes példáját nyújtotta annak, mennyire könyörtelen tud lenni egy robottársadalom. A robotoktól, ha egyszer bevezették őket, nem is olyan könnyű megszabadulni, és az ember egyhamar rájön, hogy még időlegesen sem képes nélkülözni őket.

Félig lehunyt szempillái alól figyelte, amint a robot a falhoz közelít. Tegyék csak mérlegre a Föld társadalomtudósai, ami az imént itt lezajlott, és vonják le a maguk következtetéseit. Őbenne már fölsejlett egy-két elgondolás.

A fal fele félresiklott, és föltárt egy kapcsolótáblát, amely egy városkerületi erőműnek is a díszére vált volna.

Baley hiányolta a pipáját. A lelkére kötötték, hogy ezen a nem dohányzó Solarían a dohányzás hallatlan neveletlenségnek számítana, ezért megtiltották, hogy a fölszerelését is magával hozza. Mélyet sóhajtott. Voltak pillanatok, amikor mélységesen megnyugtatta volna a pipaszár érzete a fogai között és a meleg csutora a markában.

A robot gyorsan dolgozott, ujjai fürgén játszottak a billentyűzeten, itt-ott igazítva a változó-ellenállásokon és megfelelő rendszer szerint növelve a térerőt.

– Először jelezni kell az illetőnek, akit látni akar az ember – magyarázta Daneel. – Természetesen az üzenetet egy robot fogja föl. Ha az illető személy elérhető, és hajlandó fogadni a hívást, akkor létrehozzák a közvetlen kapcsolatot.

– Mire kell az a rengeteg gomb? – érdeklődött Baley. – Hiszen a tábla jelentős részéhez hozzá sem nyúl a robot.

– Erről a témáról nincs átfogó ismeretem, Elijah kollégám – mentegetőzött Daneel. – Néha azonban előfordul, hogy többszörös vagy mozgás közbeni kapcsolatot kell létesíteni. Különösen ez utóbbi követeli meg a folyamatos és bonyolult szabályozást.

A robot feléjük fordult.

– Gazdáim, a kapcsolat létrejött, és elfogadták. Ha önök is készek rá, élővé tesszük.

– Készek vagyunk – dörmögte Baley, és mintha a szava jeladás lett volna, a szoba túlsó fele fénybe öltözött.

– Elfelejtettem szólni – kapott észbe Daneel –, hogy a robot függönyöztessen el minden látható nyílást a külvilág felé. Sajnálom, ezért most intézkednünk kell.

– Nem számít – fintorított Baley. – Megleszek így is. Ne szólj közbe.

Szeme előtt egy fürdőszoba jelent meg, legalábbis a berendezése alapján annak vélte. Az egyik oldalát, úgy sejtette, valamilyen szépészeti berendezés foglalta el, és Baley elképzelte, amint egy robot (vagy több?) tévedhetetlen fürgeséggel ügyködik egy nő hajzatán meg a külsején, mígnem összeáll az a kép, amit az a világ számára föl akar mutatni.

Egyes eszközöket és berendezéseket illetően egyszerűen megállt a fantáziája. Tapasztalat híján semmi fogódzója sem volt a rendeltetésükről. A falakat rafinált berakás fedte, csalafinta módon már-már elhitetve a szemmel, hogy valamilyen valóságos tárgyat ábrázol, mielőtt beleolvadt volna egy elvont mintába. Az összbenyomás megnyugtató volt, és majdnem hipnotikus, annyira magához bilincselte a tekintetet.

Azt, ami a – túlméretezett – zuhanyozófülke lehetett, valamiféle anyagtalan függöny különítette el; valamilyen világítási trükk lehetett, amely ezt a villogó, átlátszatlan falat létrehozta. Embernek nyoma sem látszott.

Baley tekintete a padlóra siklott. Hol végződik az ő szobája, és hol kezdődik a másik? Nem volt nehéz eldönteni. Ahol a világítás jellege megváltozik, ott egy vonal húzódik, ez lehet az.

Odalépett a vonalhoz, és egy pillanatnyi tétovázás után átdugta rajta a kezét.

Nem érzett semmit, hasonlóan ahhoz, mintha a Földön egy kezdetleges háromdimenziós ábrázolásba nyúlt volna bele. Ott legalább továbbra is láthatná a saját kezét, talán halványabban, az ábrával átszőve, de láthatná. Itt azonban mintha elenyészett volna. Úgy látta, mintha a karját élesen elmetszették volna a csuklójánál.

Mi lenne, ha egész testével átlépné a vonalat? Lehet, hogy a látása is megszűnne működni. Teljes sötétségben találná magát. Szinte megbizsergette a teljes bezártságnak ez a gondolata.

Tűnődését egy hang szakította meg. Föltekintett, és esetlenül, sietve visszarántotta a kezét.

A hang Gladia Delmarre-é volt. Legalábbis Baley ezt föltételezte. A zuhanyozófülkét elkerítő villogó fényfüggöny felső része elhalványult, és tisztán látni engedett egy fejet.

A fej Baleyre mosolygott.

– Azt mondtam, üdvözlöm, és elnézését kérem, hogy megvárakoztattam. Hamarosan megszáradok.

A háromszögletes arc a pofacsontoknál (amelyek mosolygás közben feltűnően kiugrottak) egészen széles volt, míg telt ajkai mentén lágy ívben keskenyedve apró állban végződött. A fej nem látszott túl magasan a padló fölött. Baley becslése szerint az asszony lehetett vagy százötvennyolc-százhatvan centi magas. (Ez cseppet sem volt tipikus. Legalábbis Baley elképzelései szerint. Az űrlakó nőkről az a hír járta, hogy magasak és méltóságteljesek.) De a haja sem volt az űrlakók bronzhaja. Szőkébe hajló világosbarna és közepesen hosszú. E pillanatban – Baley úgy képzelte – a ráfújt meleg légsugár zilálja szét. Az összkép igen kellemes volt.

Baley zavartan hebegte:

– Ha úgy gondolja, szakítsuk meg a kapcsolatot addig, amíg ön el nem készül.

– Á, dehogy. Már majdnem kész vagyok, és közben beszélgethetünk. Hannis Gruer értesített, hogy ön távnézni akar. Úgy tudom, ön a Földről jött. – Tekintetével szinte beitta a férfit.

Baley bólintott, és helyet foglalt.

– A társam aurorai.

Az asszony elmosolyodott, és továbbra is Baleyre függesztette a tekintetét, mintha mégiscsak ő volna a kíváncsiság tárgya. Mint ahogy valóban így is van, gondolta Baley.

Az asszony a feje fölé emelte a karját, és ujjaival végigfésülte a haját, mintegy fellazítva azt, hogy gyorsítsa a száradását. Karjai karcsúak és kecsesek voltak. Nagyon csinos, gondolta Baley.

De aztán elszégyellte magát. Jessie aligha örülne ennek.

Daneel szólalt meg:

– Nem volna lehetséges, Mrs. Delmarre, polarizálni vagy elfüggönyözni az ott látható ablakot? A kollégámat zavarja a nappali világosság. Bizonyára hallott róla, hogy a Földön…

A fiatalasszony (akit Baley huszonöt évesnek becsült, bár búsan arra gondolt, hogy az űrlakók kora nagyon is csalóka lehet) az arcához emelte a kezét.

– Hát persze. Hiszen ezt én is jól tudom. Milyen buta is vagyok. Bocsásson meg, kérem, csak egy perc az egész. Rögtön hívok egy robotot.

Kilépett a szárítófülkéből, kezét a jelzőtábla felé nyújtotta, közben pedig tovább ömlött belőle a szó:

– Mindig eszembe jut, hogy több jelzőtábla is kellene ebbe a szobába. Mert miféle ház is az, ahol mondjuk másfél méterenként ne legyen egy tábla az ember keze ügyében? Hiába… jé, mi baj van?

Döbbenten Baleyre meredt, aki olyan hevesen fölpattant, hogy a székét is fölborította, és a haja tövéig elvörösödve gyorsan elfordította az arcát. Daneel higgadt hangja hallatszott:

– Jobb lenne, Mrs. Delmarre, hogyha, miután hívta a robotot, visszatérne a fülkébe, vagy magára öltene valami ruhát.

Gladia meglepetten végignézett mezítelen testén, és csak ennyit mondott:

– Hát persze.

ÖTÖDIK FEJEZET

A BŰNTÉNY TAGLALÁSA

Hiszen ez csak távnézés – mentegetőzött Gladia zavartan. A lepel, amelybe becsavarta magát, szabadon hagyta a karját meg a vállát. Egyik lába combközépig kilátszott, Baley azonban, aki végleg magához tért, és tökkelütött hülyének érezte magát, sztoikusan nem vett tudomást róla.

– A meglepetés, Mrs. Delmarre – szabadkozott.

– Kérem, hívjon nyugodtan Gladiának, hacsak… hacsak ez nem ellenkezik a szokásával.

– Legyen Gladia. Semmi baj. De szeretnélek megnyugtatni, hogy nem volt benned semmi visszataszító, ugye érted? Csak a meglepetés. – Elég kellemetlen, gondolta, hogy hülyén viselkedett, és közben azt éreztette a szegény lánnyal, mintha visszataszítónak tartaná őt. – Ami azt illeti, épp ellenkezőleg, nagyon is… izé…

Nem találta a megfelelő kifejezést, csak abban volt teljesen biztos, hogy aligha lesz valaha is mersze említést tenni erről Jessie előtt.

– Tudom, hogy megbotránkoztattam önt – mentegetőzött Gladia –, de nem szándékosan tettem. Egyszerűen meg sem fordult a fejemben. Persze jól tudom, hogy az embernek résen kell lennie más bolygók szokásaival, bár ezek a szokások néha olyan furák; nem is az, hogy furák – sietett hozzátenni –, nem azt akartam mondani, hogy furák, hanem hogy különösek, és erről könnyen megfeledkezik az ember. Mint ahogy az ablakok elsötétítéséről is megfeledkeztem.

– Semmi vész – dünnyögte Baley. Az asszony átment egy másik szobába, ahol az összes ablak el volt függönyözve, és a mesterséges megvilágítás alig érzékelhető mássága mindjárt meghittebb hangulatot árasztott.

– Ami pedig a másik dolgot illeti – folytatta az asszony komolyan –, az csak távnézés volt. Elvégre nyugodtan beszélgetett velem, amikor a szárítóban álltam, pedig ott sem volt rajtam semmi.

– Az ám – magyarázkodott Baley, azt remélve, hogy a másik leszáll végre erről a témáról –, csakhogy egy dolog hallani téged, és más dolog látni.

– Éppen ez az. Látásról itt szó sincs. – Kissé elpirult, és a padlóra szegezte a tekintetét. – Remélem, nem hiszi azt rólam, hogy én olyasmit teszek, vagyis hogy csak úgy előjövök a szárítóból, ha valaki lát is engem. Csupán távnézésről volt szó.

– Nem ugyanaz? – mondta Baley.

– Már hogy lenne ugyanaz! Maga most távnéz engem. Nem tud megérinteni, ugye, vagy nem érzi az illatomat, miegymás. Mindezt megtehetné, ha látna engem. E pillanatban legalább háromszáz kilométerre vagyunk egymástól. Hogy lehetne hát ez ugyanaz?

– De hát én a saját két szememmel látlak téged – mondta Baley növekvő érdeklődéssel.

– Dehogyis lát engem. A képemet látja. Mint a képernyőn.

– És ettől megváltozik a dolog?

– De még mennyire megváltozik!

– Értem. – És valóban kezdte kapiskálni. Nem volt könnyű felfogni a különbséget, ámbár volt benne némi logika.

Az asszony kissé félrehajtotta a fejét.

– Valóban érti? – tamáskodott.

– Igen.

– Ez azt jelenti, hogy nem bánná, ha levetném a köntösömet? – kérdezte évődő mosollyal.

Incselkedik, gondolta Baley, és a szaván kellene fognom. Fennhangon azonban annyit mondott:

– De, mert az elvonná a figyelmemet a munkámról. Majd máskor beszélünk róla.

– Nem baj, ha ez a köntös van rajtam, vagy azt szeretné, ha valamilyen ünnepélyesebb ruhát öltenek magamra? Komolyan kérdezem.

– Nem, dehogy.

– Szólíthatom a keresztnevén?

– Ha úgy hozza az alkalom.

– Mi a keresztneved?

– Elijah.

– Helyes. – Az asszony befészkelte magát egy székbe, amely ránézvést keménynek és majdnem kerámiaszerűnek látszott, ám lassan bemélyedt az asszony alatt, és gyöngéden körülölelte a testét.

– Lássunk az ügyhöz – mondta Baley.

– Az ügyhöz – visszhangozta az asszony.

Baley kutyául érezte magát. Fogalma sem volt róla, hogy fogjon hozzá. A Földön érdeklődne a név, a besorolás, a város és szektor szerinti lakóhely iránt, milliónyi különböző rutinkérdést tenne föl. Sőt mi több, valószínűleg már eleve ismerné a válaszokat is, de az egész procedúra hozzásegítené ahhoz, hogy megkönnyítse az átmenetet az érdemi szakaszba. Arra szolgálna, hogy bemutatkozzék a delikvensnek, és hogy a sötétben tapogatózás helyett pontos taktikát dolgozzon ki.

De itt? Akárhova lép, csupa ingoványos talaj a lába alatt. Még a „látni” ige is mást jelent neki, és mást az asszonynak. Hány olyan szó lehet még, amely mást jelent? Hányszor fordul még elő, hogy akaratlanul összeakaszkodik a szekerük?

– Föltette hát az első kérdést:

– Mióta vagy házas, Gladia?

– Tíz éve, Elijah.

– Hány éves vagy?

– Harminchárom.

Baley a lelke mélyén örömet érzett. Hiszen akár százharminchárom is lehetett volna.

– Boldog volt a házasságod? – tette föl a következő kérdést. Gladia tekintetébe zavartság ült ki.

– Hogy érted ezt?

– Hát… – Egy pillanatig Baley is tanácstalan volt. Hogy lehet meghatározni egy boldog házasságot? Avagy mit tarthat egy solariai boldog házasságnak? – Hát, gyakran láttátok egymást?

– Hogyan? Csak az hiányzott volna. Vedd tudomásul, hogy nem vagyunk állatok.

Baley zavartan pislogott.

– Vagy nem laktatok ugyanabban a kastélyban? Azt hittem…

– Persze hogy ugyanott laktunk. Hiszen házasok voltunk. Csakhogy nekem is megvolt a magam lakosztálya, meg neki is. Nagyon fontos beosztásban dolgozott, ami ideje nagy részét lekötötte, és nekem is megvolt a magam munkája. De valahányszor úgy hozta a szükség, távnéztük egymást.

– De ő látott is téged, nem igaz?

– Ez nem olyan dolog, amit közhírré tesz az ember, de igenis, látott engem.

– Van gyermeketek?

– Gladia, mintha darázs csípte volna meg, talpra ugrott.

– Ez már több a soknál. Micsoda szemérmetlen…

– Megállj! Várj! – Baley öklével a szék karfájára sújtott. – Ne légy már olyan lehetetlen. Ez egy gyilkossági vizsgálat. Érted? Gyilkosság. És a te férjed az, akit meggyilkoltak. Akarod, hogy megtaláljuk és felelősségre vonjuk a gyilkost, vagy nem akarod?

– Akkor hát kérdezz a gyilkosságról, és ne… ne a…

– Nekem mindenféléről kérdezősködnöm kell. Többek között arról is, hogy mennyire vetted a szívedre a férjed halálát. – Majd szándékos kegyetlenséggel hozzátette: – Nem úgy látszik, mintha nagyon sajnálnád.

Az asszony fölényesen végigmérte.

– Én igenis sajnálom, ha valaki meghal, különösen ha fiatal és hasznos az illető.

– Az a tény, hogy a férjed volt, nem jelent vajon valamivel többet is a számodra?

– Hozzám volt rendelve, és hm… láttuk is egymást, amikor tervbe volt véve, és… és – tette hozzá sietve – és ha tudni akarod, nincs gyermekünk, mivel még nem utaltak ki nekünk. Nem látom be, mi köze van ennek ahhoz, hogy sajnálja-e az ember a másik halálát.

Lehet, hogy semmi köze, gondolta Baley. Ez a társadalmi szokásoktól függ, ezekben azonban ő járatlan.

– Azt mondják – váltott témát –, hogy személyes ismereteid vannak a gyilkosság körülményeiről.

Az asszony egy pillanatra megdermedt.

– Én… fedeztem föl a holttestet. Így mondják, nem?

– Ezek szerint magának a gyilkosságnak nem voltál tanúja?

– Ó, nem – suttogta az asszony.

– Tegyük föl, hogy szépen elmondod, hogyan történt. Gondold át jól, és használd a saját szavaidat. – Ezzel hátradőlt, és fölkészült a vallomásra.

– Öt és három kettőkor történt… – kezdte az asszony.

– Mit jelent ez egyetemes időben? – vágta el türelmetlenül Baley.

– Nem vagyok biztos benne. Tényleg nem tudom. Gondolom, utána tudsz nézni. A hangja remegett, a szeme tágra nyílt. Baley megjegyezte, hogy inkább szürke, mint kék.

– Átjött a lakosztályomba – folytatta. – Ez volt a látásra kijelölt nap, és tudtam, hogy nem fogja elmulasztani.

– Mindig betartotta a kijelölt napot?

– Ó, igen. Nagyon lelkiismeretes ember volt, igazi solariai. Sohasem mulasztott el egyetlen kijelölt napot sem, és mindig ugyanabban az időben jelent meg. Természetesen nem maradt sokáig. Még nem utaltak ki számunkra gy…

Képtelen volt befejezni a szót, de Baley rábólintott.

– Szóval mindig ugyanabban az időben látogatott meg, hogy ne okozzon semmilyen kényelmetlenséget. Néhány percet beszélgettünk; a látás valóságos kínszenvedés, ám ő minden esetben normális hangot ütött meg velem. Ő már ilyen ember volt. Azután visszavonult a munkájához, amin éppen dolgozott, hogy min, nem tudom. Az én lakosztályomon is volt neki egy külön laboratóriuma, ahová a látási napokon elvonulhatott. A saját lakosztályán persze sokkal nagyobb laboratóriuma volt.

Baley szerette volna tudni, mivel foglalatoskodott azokban a laboratóriumokban. Bizonyára foetológiával, akármi légyen is az.

– Nem látszott rajta valamilyen furcsaság? Gondterheltség?

– Nem. Nem. Sohasem volt gondterhelt. – Kitörni készült belőle egy kurta kis nevetés, de az utolsó pillanatban magába fojtotta. – Mindig tökéletesen uralkodott magán, ugyanúgy, mint a barátod ott melletted. – Apró kezét fölemelte, és egy röpke pillanatra Daneelre mutatott, aki meg sem rezzent.

– Értem. Folytasd.

Gladia ehelyett azt suttogta:

– Megengeded, hogy hozassak magamnak valamilyen italt?

– Parancsolj.

Gladia keze végigsiklott a szék karfáján. Egy perc sem telt bele, és némán belépett egy robot, a kezében egy forró itallal (Baley látta a felszálló gőzt). Az asszony komótosan hörpintett az italból, majd letette.

– Mindjárt jobb – mondta. – Föltehetek egy személyes kérdést?

– Bármikor a rendelkezésedre állok – biztatta Baley.

– Sokat olvastam a Földről. Mert mindig is érdekelt. Fura egy világ. – A szájához kapta a kezét, és gyorsan hozzátette: – Nem ezt akartam mondani.

Baley kissé összevonta a szemöldökét.

– Minden világ fura azoknak, akik nem ott élnek.

– Azt akartam mondani, hogy különböző. No, mindegy. Szóval szeretnék föltenni egy goromba kérdést. Legalábbis azt remélem, hogy egy földlakó nem találja azt gorombának. Egy solariainak persze nem merném föltenni. Semmi áron.

– Mit akarsz kérdezni, Gladia?

– Rólad meg a barátodról… Mr. Olivaw, ugye?

– Igen.

– Ti ketten, ugye, nem távnézitek egymást?

– Hogy érted ezt?

– Látjátok egymást. Vagyis mindketten ott vagytok.

– Igen, mi testi mivoltunkban itt vagyunk együtt – mondta Baley.

– Ha akarnád, megérinthetnéd.

– Úgy van.

Az asszony egyikükről a másikukra nézett, és csak annyit mondott:

– Ó!

Bármit jelenthetett ez a hang. Undort? Visszatetszést?

Baley eljátszott a gondolattal, hogy föláll, odamegy Daneelhez, és a kezébe fogja az arcát. Érdekes volna látni, hogyan reagálna rá az asszony.

– Ott tartottál – kanyarodott vissza a tárgyra –, hogy mi történt azon a napon, amikor a férjed átjött hozzád a látásodra. – Meg volt róla győződve, hogy az asszony kitérője, bármennyire érdekelte is az a téma, elsősorban arra volt neki ürügy, hogy megkerülje a tárgyat.

Az asszony hörpintett az italból.

– Nem sokat tudok mondani. Láttam, hogy el lesz foglalva, amiben annál inkább biztos voltam, mert örökösen bele volt merülve valamilyen alkotótevékenységbe, ezért én is visszatértem a munkámhoz. Aztán vagy tizenöt perc múlva egy kiáltás riasztott föl.

Elhallgatott, mire Baley biztatta:

– Miféle kiáltás?

– Rikaine-é. A férjemé. Csak egy kiáltás. Szavak nélkül. Mintha rémület… Nem! Meglepetés, döbbenet szakadt volna ki belőle. Valami ilyesféle. Még sohasem hallottam őt kiáltani.

A fülére tapasztotta a kezét, mintha még az emlékét is ki akarná rekeszteni annak a hangnak, miközben a köntöse lassan lecsúszott a derekáig. Az asszony észre sem vette, Baley pedig mereven a jegyzeteit vizsgálgatta.

– Mit tettél erre? – kérdezte Baley.

– Futottam. Futottam. Azt sem tudtam, hol keressem…

– De hiszen azt mondtad, hogy a lakosztályodon lévő laboratóriumba vonult vissza.

– Ez igaz, Elijah, csakhogy én nem tudtam, hol van az. Legalábbis csak sejtettem. Sosem jártam ott. Ez az ő birodalma volt. Nagyjából sejtettem, merre induljak el. Annyit tudtam, hogy valahol a nyugati szárnyon van, de én olyan felindult voltam, hogy még robotot is elfelejtettem hívni. Az könnyedén útbaigazíthatott volna, de hát persze parancs nélkül egy sem jött oda. Amikor végre-valahára odataláltam, már halott volt.

Hirtelen elhallgatott, és Baley legnagyobb megrökönyödésére lehajtotta a fejét, és sírt. Kísérletet sem tett rá, hogy az arcát elrejtse. Csak lehunyta a szemét, és a könnyei lassan végigcsordultak az arcán. Mindez egyetlen hang nélkül. A válla is alig rándult meg.

Aztán fölnyitotta a szemét, és könnyben úszó tekintetét Baleyre emelte.

– Addig még sohasem láttam halottat. Vérben úszott, és a feje csupa… végre hívtam egy robotot, aki szólt a többieknek, ezek aztán, azt hiszem, rendbe tettek engem is meg Rikaine-t is. Semmire sem emlékszem. Semmire…

– Hogy érted azt, hogy rendbe tették Rikaine-t? – szakította félbe Baley.

– Elvitték és megtisztogatták. – Hangjában volt némi él, a ház úrnőjének méltatlankodása, akinek kétségbe vonják a rendszeretetét. – Nagy volt a felfordulás.

– És mi történt a holttesttel?

– Sejtelmem sincs. Gondolom, elégették. Mint a holttesteket szokták.

– Nem hívtad a rendőrséget?

Az asszony értetlenül nézett rá, aztán Baleynek eszébe jutott: nincs rendőrség.

– De valakinek csak szóltál – mondta Baley. – Merthogy tudomást szereztek az emberek az esetről.

– A robotok orvost hívtak – felelte az asszony. – Nekem pedig értesítenem kellett Rikaine munkahelyét. Szólnom kellett az ottani robotoknak, hogy nem tér vissza.

– Gondolom, az orvos hozzád jött.

Gladia bólintott. Csak most vette észre, hogy a köntöse a derekára csúszott. Riadtan suttogta: elnézést, elnézést, és magára terítette.

Baley feszélyezve érezte magát, látva a szánalmasan remegő asszonyt, akinek arcát eltorzította a visszaemlékezés iszonyata. Sohasem látott még halottat.

Sohasem látott még vért és szétzúzott koponyát. Bármilyen felszínes is a férj-feleség viszony a Solarián, mégiscsak egy halott emberi lény volt az, akivel szembesülni kényszerült.

Baley tanácstalanságában nem tudta, mit mondjon vagy tegyen. Szeretett volna bocsánatot kérni az asszonytól, bár mint rendőr csak a kötelességét teljesítette.

Ezen a világon azonban nem ismerik a rendőrt. Méltányolná-e vajon, hogy ez a kötelessége?

Lassan, és amilyen kíméletesen csak tőle telt, megkérdezte:

– Gladia, hallottál még valamit? Mármint a férjed kiáltásán kívül.

Az asszony fölvetette az arcát, amely a leplezetlen kétségbeesés ellenére – vagy éppen azért – változatlanul bájos volt.

– Semmit.

– Futó lépteket? Mások hangját?

Gladia megrázta a fejét.

– Nem hallottam semmit.

– A férjed egyedül volt, amikor rátaláltál? Kettőtökön kívül nem volt ott senki?

– Senki.

– Nem is utalt rá semmi, hogy járt volna ott valaki?

– Nem vettem észre semmit. Különben sem férne a fejembe, hogy bárki is lehetett volna még ott.

– Miért mondod ezt?

Az asszony egy pillanatra meghökkent, aztán lemondóan legyintett.

– Mindig megfeledkezem róla, hogy a Földről vagy. Hát csak arról van szó, hogy senki sem lehetett volna ott. A férjem rajtam kívül soha senkit sem látott, legalábbis azóta, hogy kinőtt a gyerekkorból. Ő nem az a fajta ember volt, aki összejöjjön valakivel. Rikaine, az nem. Nagyon szigorúan tartotta magát a szokásokhoz.

– De hát ez nem csak rajta múlhatott. Mi van, ha valaki meghívás nélkül beállított hozzá, a férjed tudta nélkül? Kénytelen lett volna látni a betolakodót, bármennyire kötötte is magát a szabályokhoz.

– Meglehet – ismerte el az asszony –, ám ő tüstént szólt volna a robotoknak, és elvitette volna azt az embert. Föltétlenül! Azonkívül senki sem próbálta volna meghívás nélkül látni a férjemet. Ilyesmit el sem tudok képzelni. Rikaine pedig sohasem hívott volna magához valakit. Nevetséges még csak föltételezni is.

– A férjedet valaki agyonverte, nem? – jegyezte meg Baley higgadtan. – Ezt, ugye, elismered?

– Persze. Az egész…

– Pillanatnyilag nem érdekesek a részletek. Volt-e a szobában bármiféle olyan szerkezet, aminek a segítségével távirányítással beverhették a fejét?

– Dehogy volt. Legalábbis én nem vettem észre.

– Nyilván észrevetted volna, ha ilyesmi van ott. Ebből tehát az következik, hogy egy kéznek kellett megragadnia valamit, amivel be lehet törni egy ember fejét, és az a kéz meg is tette azt. Valakinek egyméternyire meg kellett közelítenie a férjedet, hogy ezt megtehesse. Vagyis valaki mégiscsak látta őt.

– Senki sem látta – makacskodott az asszony őszintén. – Egy solariai nem tenne ilyet.

– Egy solariai, aki képes elkövetni egy gyilkosságot, nem nagyon fintorogna egy kis látástól, nem gondolod?

(Maga is tisztában volt ennek az állításnak a kétes voltával. Ismerte a Földön egy megátalkodott gyilkosnak az esetét, akit csak azért sikerült elfogni, mert képtelen volt megszegni a közösségi fürdőkre vonatkozó teljes hallgatás szabályát.)

Gladia megrázta a fejét.

– Nem vagy tisztában a látás jelentőségével. A Földön mindenki mindenkor azt lát, akit csak akar, ezért te nem értheted meg.

Egyszerre furdalni kezdte a kíváncsiság.

– Számodra, ugye, teljesen normális dolog látni valakit? – kérdezte tágra nyílt szemmel.

– Nekem ez mindig magától értetődő volt.

– És sohasem zavar téged?

– Mért zavarna?

– Mert hát a filmek sohasem beszélnek róla, és engem mindig furdalt a kíváncsiság… kérdezhetek valamit?

– Csak tessék – bólintott Baley közönyösen.

– Van kiutalt feleséged?

– Nős vagyok. Ami a kiutalást illeti, azt nem ismerem.

– És gondolom, bármikor láthatod a feleségedet, amikor csak a kedved tartja, és ő is téged, és egyikőtöknek sem okoz problémát a dolog.

Baley bólintott.

– Na és, amikor látod őt, mi van, ha csak úgy… – kezét fölemelte, mintha a megfelelő szót akarná elkapni. Újból nekifogott: – Lehet, hogy csak… bármikor… – aztán lemondóan leengedte a kezét.

Baley nem próbált segíteni neki.

– Hagyjuk – mondta az asszony. – Magam sem tudom, mért nyaggatlak ilyesmivel. Befejezted velem? – tette hozzá sírásra görbülő szájjal.

– Próbáljuk meg még egyszer, Gladia – biztatta Baley. – Felejtsd el azt a gondolatot, hogy senki sem járt a férjednél. Tételezzük föl, hogy valaki bement hozzá. Nos, ki lehetett ez az illető?

– Nincs semmi értelme a találgatásnak. Senki sem mehetett be hozzá.

Valakinek mégiscsak járnia kellett ott. Gruer főmegbízott azt állítja, hogy alapos okkal gyanúsítható egy bizonyos személy. Lásd be te is, hogy valakinek mégiscsak ott kellett járnia.

A lány arcán kurta, hideg mosoly rándult végig.

– Tudom, kit gyanúsít – mondta.

– Nos, kit?

Apró kezét a mellére tette.

– Engem.

HATODIK FEJEZET

EGY ELMÉLET MEGDŐL

– Mondanom kellett volna, Elijah kollégám – szólalt meg hirtelen Daneel –, hogy ez a kézenfekvő következtetés.

Baley meglepett pillantást vetett robot kollégájára.

– Miért kézenfekvő?

– A hölgy maga állítja – bizonygatta Daneel –, hogy ő volt az egyetlen személy, aki látta vagy láthatta a férjét. A solariai társadalmi körülmények olyanok, hogy még ő sem állíthatna mást a hitelesség igényével. Gruer főmegbízott mindenesetre hihetőnek, sőt mi több: megcáfolhatatlan ténynek fogadná el azt az állítást, hogy egy solariai férjet kizárólag csak a felesége láthat. Minthogy csak egyetlen személy jöhetett oda látótávolságra, csak egyetlen személy tudott lesújtani, és csak egyetlen személy lehet a gyilkos. Ha nem felejtetted el, Gruer főmegbízott azt állította, hogy csakis egyvalaki lehetett az elkövető. Mindenki mást kizártnak tartott. Nos?

– De ő azt is mondta – tette hozzá Baley –, hogy az az egyvalaki ugyanakkor nem is követhette el.

– Ezen nyilván azt értette, hogy a bűntett helyén semmilyen fegyvert nem találtak. Talán Mrs. Delmarre meg tudná világítani ezt az anomáliát.

Ezzel a robotok hűvös udvariasságával Gladiára mutatott, aki még mindig ott ült képi mivoltában, szemét lesütve, kicsiny száját összeszorítva.

Szent Jozafát, gondolta Baley, a hölgyről teljesen megfeledkeztünk.

Talán a bosszúság feledtette el vele a nőt. Daneel fölbosszantotta az ügy érzelemmentes megközelítésével. Vagy ő maga az érzelmi megközelítésével. De most nem akart belemerülni a kérdés eldöntésébe.

– Egyelőre végeztünk, Gladia – mondta. – Szakítsd meg a kapcsolatot, vagy mit tudom én. Isten veled.

– Rendszerint azt szokták mondani: képet ki – felelte az asszony lágyan –, nekem azonban az „Isten veled” jobban tetszik. Izgatottnak látszol, Elijah. Bocsáss meg, de én már megszoktam, hogy az emberek engem gyanúsítanak a tett elkövetésével, így hát ne vedd úgy a szívedre.

– És valóban maga követte el? – szögezte neki Daneel.

– Nem! – csattant föl az dühösen.

– Akkor hát Isten önnel.

A nő arcán még ott ült a harag, amikor eltűnt. Baley azonban még egy percig nem tudott szabadulni annak a különös szürke szempárnak a varázsa alól.

Hiába állította azt, hogy megszokta már, hogy az emberek gyilkosnak tartják. Látszott rajta, hogy nem mondott igazat. Dühkitörése meghazudtolta a szavait. Baley kíváncsi volt rá, vajon hány hazugság telik ki még tőle.

Baley egyedül maradt Daneellel.

– Nahát, Daneel, én sem vagyok teljesen hülye.

– Nem is tartottalak annak soha, Elijah kollégám.

– Akkor áruld el: honnan vetted azt, hogy nem találtak gyilkosság elkövetésére alkalmas fegyvert a bűntett színhelyén? Az eddigi tényállásokban, az eddig tudomásomra jutott bizonyítékokban én semmi olyasmit nem találtam, ami feljogosítana ilyen következtetésre.

– Igazad van. De nekem olyan kiegészítő információ van a birtokomban, amiről még nem tudsz.

– Mindjárt gondoltam. Éspedig?

– Gruer főmegbízott azt ígérte, hogy küldeni fog egy példányt a saját vizsgálati jelentésükből. Ez a példány itt van nálam. Már reggel kézhez kaptam.

– Mért nem mutattad meg nekem?

– Úgy véltem, talán üdvösebb lenne, ha saját magad – és legalábbis kezdetben –, saját elgondolásaid alapján vezetnéd le a vizsgálatot, mások véleményétől nem befolyásolva, akik saját bevallásuk szerint is semmiféle használható következtetésre nem jutottak. Magam is tartottam tőle, hogy azok a vélemények esetleg befolyással lehetnek az én logikai folyamataimra is, ezért maradtam távol a vitától.

Logikai folyamatok! Baley hirtelen visszaemlékezett annak a beszélgetésnek egy részletére, amelyet valamikor egy robotszakértővel folytatott. Az az illető azt mondta, hogy a robot logikus, de nem ésszerű.

– A végén mégsem tudtad türtőztetni magad.

– Valóban, Elijah kollégám, de csak azért, mert akkorra már magam is olyan bizonyítékok birtokába jutottam, amelyek alátámasztják Gruer főmegbízott gyanúját.

– Miféle bizonyítékok?

– Azok, amelyeket Mrs. Delmarre viselkedéséből le lehetett vonni.

– Légy szíves, konkrétan, Daneel.

– Gondold csak el, hogy ha a hölgy bűnös, de az ártatlanságát akarja bizonygatni, akkor az az érdeke, hogy az ügyben eljáró nyomozó is ártatlannak tartsa őt.

– Na és?

– Ha a nyomozó ítéletét maga felé tudja hajlítani azzal, hogy rájátszik annak gyengéjére, akkor ezt nem fogja elmulasztani, nem igaz?

– Üres feltételezés.

– Korántsem – hangzott a higgadt válasz. – Észrevehetted, hogy minden figyelmével rajtad csüngött.

– Mert én vittem a szót – mondta Baley.

– Már kezdettől fogva szemet vetett rád, amikor még nem is sejthette, hogy te fogod vinni a szót. Mert ugyebár logikusan azt gondolhatta volna, hogy mint az Aurora küldötte, én fogom irányítani a nyomozást. Ennek ellenére téged szemelt ki.

– No és mire következtetsz ebből?

– Hogy te voltál az, Elijah kollégám, akibe a reményét vetette. Beléd, mint a Föld szülöttébe.

– Mi köze ennek az ügyhöz?

– Az asszony tanulmányozta a Földet. Hisz többször is utalt erre. Egyből megértette, miről van szó, amikor már a kihallgatás elején arra kértem, hogy rekessze ki a külső napfényt. Sem meglepetést, sem értetlenséget nem tanúsított, nem úgy, mint akkor, ha nem lettek volna konkrét ismeretei a földi viszonyokról.

– Na és?

– Minthogy tanulmányozta a Földet, ésszerű azt föltételezni, hogy szemet szúrt neki a földiek egyik gyengéje. Tudnia kellett a meztelenségi taburól, de arról is, hogy milyen hatással lehet egy ilyen mutatvány egy földlakóra.

– De hiszen… hiszen azt mondta, hogy csak távnézés…

– Mondta. Ám sikerült-e neki teljesen meggyőznie? Hiszen kétszer is arra vetemedett, hogy hiányos öltözékben jelent meg előtted…

– Oda akarsz kilyukadni – jegyezte meg Baley bosszúsan –, hogy meg akart engem tántorítani. Ezt akarod mondani, nem?

– El akart tántorítani szakmai pártatlanságodtól. Én legalábbis úgy látom. És bár én nem osztozom az ingerekre való emberi reagálásokban, az áramköreimbe betáplált információk alapján úgy ítélem meg, hogy a hölgy megfelel a fizikai varázs minden elvárható követelményének. Sőt mi több, a viselkedésedből nekem úgy tűnt, hogy ennek te is tudatában voltál, és hogy neked nem volt visszatetsző az asszony külső megjelenése. Még azt is megkockáztatnám, hogy Mrs. Delmarre joggal föltételezte, hogy a viselkedésével maga felé hajlíthat.

– Figyelj ide – feszengett Baley –, bármilyen hatással volt is rám az asszony, én ezzel nem szűntem meg a törvény tisztviselője lenni, és hiánytalanul tartom magam hivatásom etikai előírásaihoz. Jól jegyezd meg ezt. És most lássuk a jelentést.

Baley némán végigolvasta a jelentést. Amikor a végére ért, visszalapozott az elejére, és másodszor is átrágta magát rajta.

– Itt egy új elem is belép – jegyezte meg. – A robot.

Daneel Olivaw bólintott.

– Az asszony nem tett erről említést – tűnődött Baley.

– Mert rossz kérdést tettél föl – mondta Daneel. – Azt kérdezted tőle, hogy egyedül volt-e, amikor rátalált a holttestre. Azt kérdezted, hogy volt-e még rajta kívül valaki más is jelen a tett színhelyén. Egy robot nem lehet „valaki más”.

Baley bólintott. Ha ő volna a vádlott, és megkérdeznék tőle, ki volt még jelen rajta kívül a tetthelyen, aligha válaszolná azt, hogy „senki, csak ez az asztal”.

– Eszerint azt kellett volna kérdeznem, hogy voltak-e ott robotok? – (Az ördögbe is, mit kérdezhet az ember egy idegen világon?) – Milyen jogi súlya van egy robot vallomásának, Daneel? – érdeklődött.

– Hogy érted ezt?

– Tanúskodhat egy robot a Solarián? Szolgálhat bizonyítékkal?

– Mért kellene ezt kétségbe vonni?

– Egy robot nem ember, Daneel. A Földön nem lehet törvényes tanú.

– Egy lábnyom viszont lehet, Elijah kollégám, holott az még kevésbé emberi, mint egy robot. A te bolygód logikátlanul jár el ebben a vonatkozásban. A Solarián egy robot által nyújtott bizonyíték, ha megbízható, elfogadható.

Baley nem szállt vitába ezzel az állítással. Állát öklére támasztva meghányta-vetette magában ezt a robotdolgot.

Gladia Delmarre férje holtteste mellett végső felindultságában robotokat hívott. Mire azok a helyszínre értek, már nem volt eszméleténél.

A robotok azt jelentették, hogy ott találtak rá a holttest mellett. Ahol még egyvalami jelen volt: egy robot. Ezt a robotot nem hívta senki, ez már eleve ott volt. Nem tartozott a rendes személyzethez. Azelőtt egyetlen robot sem látta őt, és senki sem bírt tudomással a rendeltetéséről vagy a feladatáról.

De megtudni sem lehetett semmit a kérdéses robottól. Nem volt működőképes. Amikor ráakadtak, mozdulatai összerendezetlenek voltak, mint ahogy a jelek szerint az volt pozitronagyának működése is. Képtelen volt bármilyen normális válaszra, akár szóbelire, akár fizikaira, és miután egy robotszakértő alaposan megvizsgálta, totálkárosként kiselejtezték.

Egyetlen ténykedése, amely némi rendezettséget mutatott, abban merült ki, hogy egyre azt hajtogatta: „Meg fogsz ölni – meg fogsz ölni – meg fogsz ölni…”

Semmi olyan fegyvert nem találtak, amely alkalmas lett volna a halott koponyájának a bezúzására.

Baley hirtelen fölrezzent.

– Eszem valamit, Daneel, utána még egyszer meglátogatjuk Gruer főmegbízottat – vagy legalábbis távnézni fogjuk őt.

Hannis Gruer még nem fejezte be az étkezését, amikor létrejött a kapcsolat. Tempósan evett, minden falatot gondosan összeválogatott a különféle tálakból, és egyenként alaposan szemügyre vette őket, mintha azt kutatná, hogy valamilyen rejtett jelek alapján hogyan hozhatná össze a kedvére való legjobb ízkombinációkat.

Baley becslése szerint lehet vagy kétszáz esztendős. Az étkezés kezdi elveszíteni számára a varázsát.

– Üdvözlöm önöket, uraim – szólította meg őket Gruer. – Úgy tudom, megkapták a jelentésünket. – Tar koponyája megcsillant, amint újabb falatért az asztal fölé hajolt.

– Meg. Azonkívül érdekes beszélgetésünk volt Mrs. Delmarre-ral – felelte Baley.

– Helyes. Helyes – bólogatott Gruer. – És milyen következtetésre jutottak, ha jutottak?

– Hogy ő ártatlan, uram – jelentette ki Baley. Gruer hevesen fölkapta a fejét.

– Igazán? Baley bólintott.

– Pedig ő volt az egyetlen, aki láthatta Rikaine-t, az egyetlen, aki elérhető közelségbe férkőzhetett hozzá – bizonygatta Gruer.

– Ezt nekem is elmagyarázták – ellenkezett Baley –, ám akármilyen szilárdak is a Solarián a társadalmi konvenciók, ez az állítás nem meggyőző. Megengedi, hogy kifejtsem, miért?

– Csak rajta – tért vissza Gruer a vacsorájához.

– Egy gyilkosság három lábon nyugszik – kezdte Baley –, és mindhárom egyformán fontos. Ezek: az indíték, az eszköz és az alkalom. Ahhoz, hogy egy vád megálljon a lábán, mind a háromnak megdönthetetlennek kell lennie. Elismerem, hogy Mrs. Delmarre-nak megvolt az alkalma. Ami pedig az indítékot illeti, még egyetlenegyről sincs tudomásom.

– Mert nem ismerünk egyet sem – vont vállat Gruer. Pillantása a hallgatag Daneelre siklott.

– Jó. Semmit sem tudunk a gyanúsított indítékairól, így az is lehetséges, hogy megrögzött gyilkos. Maradjunk egy percig ennél a föltételezésnél, és menjünk tovább. Az asszony ott van a férjénél a laboratóriumban, és valami miatt le akar számolni vele. Egy botot vagy valamilyen súlyos tárgyat lengetve fenyegetően közeledik feléje. Időbe telik, mire ez rájön, hogy a felesége valóban az életére tör. Kétségbeesett kiáltás tör ki belőle: „Meg fogsz ölni!” – és az asszony ezt is teszi. A férfi futni próbál, de lesújt a gyilkos szerszám, és bezúzza a tarkóját. Egyébként megvizsgálta egy orvos a tetemet?

– Igen is meg nem is. A robotok hívtak egy orvost Mrs. Delmarre-hoz, és az egyúttal megnézte a holttestet is.

– A jelentésben ez nem szerepel.

– Mert alig van jelentősége. Az ember már halott volt. Sőt mire az orvos szemügyre vehette, a szokásos módon már le volt vetkőztetve, meg volt mosdatva, és elő volt készítve az elégetésre.

– Más szóval a robotok eltüntették a bizonyítékot – jegyezte meg Baley dühösen. Aztán: – Ön mit is mondott: az orvos csak távnézte a holttestet? Vagyis nem látta azt?

– Mélységes Űr! – fakadt ki Gruer –, micsoda morbid föltételezés. Természetesen távnézte őt, és biztos vagyok benne, hogy minden fontos szögből és közeli beállításból. Vannak esetek, amikor az orvosok nem kerülhetik el a pácienseik látását, ám nem tudok elképzelni olyan okot, hogy hullákkal is ezt tegyék. Az orvoslás piszkos munka, de azért valahol az orvosok is meghúzzák a határt.

– Nos, ami engem érdekel, az a következő. Tett az orvos jelentést annak a sérülésnek a jellegéről, amely dr. Delmarre halálát okozta?

– Értem, mire céloz. Netán azt gondolja, hogy a sérülés túl súlyos volt ahhoz, hogy egy nő is okozhatta volna.

– Egy nő gyengébb, mint egy férfi, uram. És Mrs. Delmarre egy filigrán nő.

– De kisportolt, nyomozó uram. Ha a keze ügyében van egy alkalmas fegyver, a nehézségi erő meg a lendület megteszi a magáét. De még ha ezt figyelmen kívül hagyjuk is, egy felindult nő meglepő dolgokra képes.

Baley vállat vont.

– Ön fegyvert említett. Hol van az?

Gruer megfordult a székén. Kezét egy üres pohár felé közelítette, mire egy robot lépett a látómezőbe, és megtöltötte a poharat valamilyen színtelen, vízszerű folyadékkal.

Gruer egy pillanatig maga előtt tartotta a teli poharat, aztán, mintha meggondolta volna magát, az asztalra helyezte. Csak ezután szólalt meg:

– Amint a jelentés is megállapítja, nem tudtuk előkeríteni.

– Tudom, hogy a jelentésük ezt mondja. De néhány dologról szeretnék megnyugtatóbb bizonyosságot szerezni. Kutattak a fegyver után?

– Tűvé tettek érte mindent.

– Ön személyesen?

– A robotok, de én rajtuk tartottam a szemem. Semmi olyat nem találtak, ami a gyilkos eszköz szerepét betölthette volna.

– Ez megingatja a Mrs. Delmarre elleni vádat, nem igaz?

– Valóban – hagyta rá Gruer egykedvűen. – Ez egyike azoknak a dolgoknak, amelyek homályosak ebben az ügyben. Ez az egyik oka annak, hogy nem léptünk föl Mrs. Delmarre ellen. Ez az egyik oka annak, amiért azt mondtam, hogy a vádlott sem követhette el a bűntényt. Vagy talán jobb, ha úgy mondom, hogy látszólag nem követhette el a bűnt.

– Látszólag?

– Valami módon eltüntethette a fegyvert. Csak ez idáig nem voltunk elég szemfülesek, hogy ráakadjunk.

– Minden eshetőséget számba vettek? – firtatta Baley.

– Szerintem igen.

– Valóban? Lássuk csak. Valamilyen eszközzel beverik egy ember fejét, de a tett színhelyén nem találnak semmit. Az egyetlen lehetőség az marad, hogy valakinek el kellett azt távolítania. Ez a valaki nem lehetett Rikaine Delmarre. Ő halott volt. De vajon Gladia Delmarre lehetett ez a valaki?

– Csakis ő jöhet számba – mondta Gruer.

– De hogy csinálta? Mire a robotok odaértek, eszméletlenül feküdt a padlón. Tegyük föl, hogy csak tettette az ájulást, de elég az hozzá, hogy ott volt. Mennyi idő telt el a gyilkosság és az első robot odaérkezése között?

– Ez attól függ, hogy pontosan mikor történt a gyilkosság, ám erről nincs adatunk – felelte Gruer kelletlenül.

– Én elolvastam a jelentést, uram. Az egyik robot azt jelentette, hogy valami lármát hallott, aztán egy kiáltást, amelyet dr. Delmarre-nak tulajdonított. Nyilvánvalóan ez a robot tartózkodott legközelebb a színhelyhez. A hívójel öt perccel ezután villant föl. Egy robotnak egy percébe sem kerül, hogy ott teremjen a színhelyen. – (Baley saját tapasztalatból is emlékezett rá, milyen fürgén előállnak a robotok, ha hívják őket.) – Öt perc vagy akár tíz perc alatt milyen messzire juthatott el Mrs. Delmarre a fegyverrel, hogy még idejében visszaérjen, és fölvegye az ájulás pózát?

– Megszabadulhatott tőle egy megsemmisítőben is.

– A jelentés szerint megvizsgálták a megsemmisítőt, és nagyon alacsonynak találták a maradvány gammasugár aktivitását. Huszonnégy órán belül semmilyen nagyobb tömeget nem semmisítettek meg benne.

– Tudom – felelte Gruer. – Csak a példa kedvéért említettem.

– Megengedem – hagyta rá Baley –, ám elképzelhető egy nagyon egyszerű magyarázat is. Feltételezem, hogy a Delmarre-háztartáshoz tartozó robotokat számba vették, és nyilvánvalóan egy sem hiányzott közülük.

– Hát persze.

– És mind rendesen működött?

– Igen.

– Nem lehetséges, hogy valamelyikük elvihette onnan a fegyvert, anélkül hogy tisztában lett volna a mibenlétével?

– A bűntett színhelyéről egyikük sem távolított el semmit. Sőt még csak hozzá sem nyúlt semmihez.

– Ez nem így van. Hiszen tény, hogy eltávolították a tetemet és fölkészítették a kremálásra.

– No igen, természetesen, de ez aligha vehető tekintetbe. Hiszen ez elvárható volt tőlük.

– Szent Jozafát! – dörmögte Baley. Erőfeszítésébe telt, hogy megőrizze a nyugalmát. – Akkor tegyük föl azt, hogy más is jelen volt a tett színhelyén.

– Ki van zárva – tiltakozott Gruer. – Hogyan merészelné bárki is, hogy megháborítsa dr. Delmarre magányát?

– Tegyük föl! – emelte föl a hangját Baley. – A robotok agyában természetesen meg sem fordult, hogy egy betolakodó is jelen lehet. Nem hinném, hogy bármelyikük is rögtön nekilátott volna a ház átkutatásának. A jelentés legalábbis erről nem tesz említést.

– Addig semmilyen kutatás nem volt, amíg el nem kezdtük keresni a fegyvert. Ez azonban jóval később következett be.

– Azt sem nézték meg, hogy nincs-e esetleg a kertben felszíni kocsi vagy légi jármű nyoma?

– Nem.

– Ezek szerint ha valaki mégis vette volna magának a bátorságot, hogy – az ön kifejezése szerint – megháborítsa dr. Delmarre magányát, megölhette volna őt, és utána könnyedén elsétálhatott volna a helyszínről. Senki sem tartóztatta volna föl, de meg sem látta volna senki. Utána pedig nyugodtan meglapulhatott, mert senki sem tartja lehetségesnek, hogy bárki is ott járhatott.

– Mint ahogy nem is járhatott ott senki – állította Gruer meggyőződéssel.

– Még valami – ütötte a vasat Baley. – Csak egyetlen dolog. Az ügyben szerepel egy robot is. Aki ott volt a helyszínen.

Daneel először avatkozott közbe.

– A robot nem volt a helyszínen – tiltakozott. – Ha ott lett volna, a bűntény sem következett volna be.

Baley Daneel felé kapta a tekintetét. Gruer pedig, aki másodszor is ivásra emelte a poharát, visszatette az asztalra, és Daneelre meredt.

– Vagy nincs igazam? – erősködött Daneel.

– De mennyire – hagyta rá Gruer. – Egy robot megakadályozta volna, hogy egy ember ártson a másiknak. Első Törvény.

– Rendben van – engedett Baley. – Elismerem. De ott kellett lennie a közelben. Amikor a többi robot odaért, ő már ott volt a tetthelyen. Tegyük föl, hogy a szomszéd szobában tartózkodott. A gyilkos fenyegetően közelít Delmarre-hoz, és ez fölkiált: „Meg fogsz ölni!” A háztartási robotok füléig nem jutottak el ezek a szavak; ők legfeljebb a kiáltást hallották, ám hívás nélkül nem mentek oda. Ez a bizonyos robot azonban hallotta a szavakat is, és az Első Törvény arra késztette, hogy odasiessen. Csakhogy már elkésett. A gyilkosságnak azonban minden bizonnyal tanúja volt.

– A gyilkosság utolsó mozzanatainak bizonyára a tanúja volt – értett egyet Gruer. – Ettől ment tönkre. Látni azt, hogy egy ember ártalmat szenved, és nem megakadályozni azt – egyenlő az Első Törvény megszegésével, ami a körülményektől függően kisebb vagy nagyobb roncsolást okoz a pozitronagyban. Ebben az esetben jókora roncsolás következett be.

Gruer elmélyülten vizsgálgatta az ujjai hegyét, amint ide-oda forgatta kezében az italospoharat.

– Ezek szerint a robot tanúja volt az eseménynek. Kihallgatták? – firtatta Baley.

– Mi értelme lett volna? Megzavarodott. Csak egyre azt zagyválta, hogy „meg fogsz ölni”. Eddig egyetértek azzal, ahogyan ön az eseményeket rekonstruálta. Valószínűleg ezek voltak Delmarre utolsó szaval, és bevésődtek a robot tudatába, mielőtt agyának nagy része szétroncsolódott volna.

– De én úgy tudom, hogy a Solaria a robotokra specializálódik. A robotot nem lehetett volna valahogy rendbe hozni? Nem lehetett volna helyreállítani az áramköreit?

– Nem – utasította el Gruer élesen.

– És hol van most a robot?

– Kiselejtezték.

Baley fölvonta a szemöldökét.

– Furcsa egy ügy ez. Sem indíték, sem eszköz, sem tanú, sem bizonyíték. Még azt a bizonyítékot is, ami számba jöhetett volna, megsemmisítették. Van viszont egy egyedüli gyanúsítottjuk, akinek a bűnösségéről, úgy látszik, mindenki meg van győződve; legalábbis abban mindenki egyetért, hogy rajta kívül senki más nem lehetett a tettes. Láthatóan ön is osztja ezt a véleményt. Fölteszem hát a kérdést: minek hívtak ide engem?

Gruer összeráncolta a homlokát.

– Feldúltnak látszik, Mr. Baley – jegyezte meg. Majd hirtelen Daneelhez fordult:

– Mr. Olivaw – szólította meg.

– Tessék, Gruer főmegbízott.

– Megtenné, kérem, hogy végignézi a házat, be van-e csukva és függönyözve minden ablak? Úgy látszik, Baley nyomozón kezd megmutatkozni a külvilág hatása.

Baley döbbenten hallgatta Gruer szavait. Első felindultságában már-már visszautasította Gruer föltételezését, és ráparancsolt Daneelre, hogy maradjon veszteg, de az utolsó pillanatban valami pánikhoz hasonlót érzett ki Gruer hangjából, és könyörgést látott megcsillanni a szemében.

Hátradőlt hát a székén, és tudomásul vette, hogy Daneel elhagyja a szobát.

Gruer arcáról mintha álarc hullott volna le, és napvilágra hozta a leplezetlen félelmet.

– Könnyebb volt, mint gondoltam – sóhajtott föl Gruer. – Számtalan módját kieszeltem, hogy egyedül maradjak magával. Eszembe se jutott volna, hogy az aurorai egy szimpla kérésre eltávozik, de nem maradt más választásom.

– Tessék, egyedül vagyunk – mondta Baley várakozóan.

– Az ő jelenlétében meg volt kötve a nyelvem. Aurorai, és azért van itt, mert ránk tukmálták; ez volt az ára annak, hogy önt megkaphassuk. – A solariai előrehajolt. – Többről van itt szó, mint egy gyilkosságról. Engem nem csupán az izgat, hogy ki követhette el. A Solarián vannak pártok, titkos szervezetek…

Baley tágra meresztette a szemét.

– Csak nem gondolja, hogy ebben is a segítségére lehetek?

– De még mennyire. Megmagyarázom. Dr. Delmarre tradicionalista volt. Hitt a régi jó módszerekben. De vannak közöttünk új erők is, a változás erői, és Delmarre-t elhallgattatták.

– De kicsoda? Mrs. Delmarre?

– Az övé lehetett a kéz. Ez mellékes. Őmögötte azonban van egy szervezet, és ez a fontos.

– Biztos ön ebben? Van bizonyítéka?

– Csak homályos bizonyíték. De erről nem tehetek. Rikaine Delmarre valaminek a nyomára bukkant. Biztosított róla, hogy az ő bizonyítékai megbízhatóak, és én ezt elhiszem. Elég jól ismertem ahhoz, hogy föltételezzem róla: se nem ostoba, se nem gyerek. Sajnos, csak nagyon keveset osztott meg velem. Megértem, hogy előbb végére akart járni az ügynek, és csak azután tárt volna mindent a hatóságok elé. Már közel járhatott a befejezéshez, különben nem merték volna megkockáztatni, hogy nyíltan eltegyék őt láb alól. Egy dolgot azonban elmondott nekem Delmarre. Az egész emberi fajt veszély fenyegeti.

Baleyt döbbenet rázta meg. Egy percig úgy rémlett neki, mintha ismét Minnim szavait hallaná, csak most még nagyobb a tét. Hát már mindenki kozmikus katasztrófákkal traktálja őt?

– Miből gondolja, hogy én segíthetek? – kérdezte.

– Mert ön a Földre való – bizonygatta Gruer. – Értse meg, nekünk itt a Solarián semmi tapasztalatunk nincs ilyen dolgokban. Mi alig ismerjük ki magunkat az embereken. Ahhoz túlságosan kevesen vagyunk. Nem szívesen mondom ezt, Mr. Baley – folytatta feszengve. – A kollégáim ki is nevetnek miatta, és egyesek dühösek is rám, de nekem ez határozott meggyőződésem. Szerintem a földieknek sokkal jobban meg kell érteniük az embereket, már csak azért is, mert olyan nagy tömegben élnek együtt. Nincs igazam?

Baley kissé megbiccentette a fejét, de nem szólt semmit. Gruer folytatta:

– Bizonyos értelemben kapóra jött ez a gyilkosság. A többieknek nem mertem szólni Delmarre vizsgálódásairól, mivel magam sem voltam biztos benne, kik azok, akik belekeveredtek ebbe az összeesküvésbe, részletekkel pedig Delmarre sem szolgált, amíg le nem zárja a vizsgálatát. De még ha Delmarre végére jár is az ügynek, mihez foghattunk volna? Mihez kezd az ember ellenséges emberi lényekkel? Fogalmam sincs róla. Én kezdettől fogva amellett voltam, hogy be kell vonnunk valakit a Földről. Amikor értesültem a földi Űrvárosban elkövetett gyilkossággal kapcsolatos tevékenységéről, mindjárt tudtam, hogy ön a mi emberünk. Kapcsolatba léptem az Aurorával (minthogy ön szorosan együtt dolgozott az odavaló emberekkel), és rajtuk keresztül megkerestem a Föld kormányát. Csakhogy a saját kollégáimat nem sikerült meggyőznöm. Ekkor jött ez a gyilkosság, és ez elég nagy megrázkódtatást okozott ahhoz, hogy megkapjam a szükséges beleegyezést. Most már bármihez hajlandók lennének hozzájárulásukat adni.

Némi tétovázás után így folytatta:

– Higgye el, nem könnyű dolog egy földlakó segítségét kérni, ám kénytelen vagyok erre fanyalodni. Ne felejtse el, hogy valamiképpen az emberi faj sorsa forog kockán. A Földé is.

Így hát a Föld kétszeresen is veszélyben van. Baleynek nem volt oka kételkedni a Gruer hangjából kicsengő őszinte kétségbeesésben.

Ám ha a gyilkosság olyan szerencsés ürügyül szolgait ahhoz, hogy Gruer megtegye, amit már régóta olyan elszántan igyekezett megtenni, akkor fölvetődik a kérdés, hogy vajon csak a szerencse keze van a dologban? Mindez új gondolatmenet számára nyitott ösvényt, ám Baley ügyelt rá, hogy sem az arca, sem a tekintete, sem a hangja ne áruljon el semmit.

– Azért küldtek ide, uram, hogy segítsek – mondta. – És én a legjobb képességeim szerint meg is fogom tenni.

Gruer végre fölemelte régóta esedékes italát, és a pohár pereme fölött Baleyre nézett.

– Helyes – mondta. – Kérem, az aurorainak egy szót sem. Bármiről legyen is szó, elképzelhető, hogy az Aurora keze is benne van. Mindenesetre szokatlanul élénk érdeklődést tanúsítottak az ügy iránt. Például kikötötték, hogy Mr. Olivawt is bevonjuk az ön kollégájaként. Az Aurora erős, így hát nem zárkózhattunk el. Azzal érveltek, hogy csak azért gondoltak Mr. Olivawra, mivel már korábban is együtt dolgozott magával, de élek a gyanúperrel, hogy csak azt akarták, nekik is legyen itt egy megbízható emberük, nem gondolja?

Szemét Baleyre függesztve lassan kortyolt az italból.

Baley fölemelte az öklét, és ujjai bütykeivel elgondolkodva dörzsölgette hosszúkás arcát.

– És ha most…

De hirtelen elharapta a szót, fölpattant a székről, és már-már Gruerhez rohant, amikor eszébe jutott, hogy csak egy képmás van ott vele szemben.

Gruer ugyanis tágra meredt szemmel bámult a poharára, kezével megmarkolta a torkát, és rekedten hörögte:

– Éget… éget…

A pohár kiesett a kezéből, és a tartalma a padlóra löttyent. És kíntól eltorzult arccal utánazuhant Gruer is.

HETEDIK FEJEZET

EGY ORVOS NOSZOGATÁSA

Daneel megjelent az ajtóban.

– Mi történt, Elijah kol…

De nem volt szükség magyarázatra. Daneel hangja dörgő kiáltásba csapott át:

– Hannis Gruer robotjai! A gazdátoknak baja esett! Robotok!

Tüstént benyomult az ebédlőbe egy fémalak, majd egy-két percen belül tucatnyi újabb került elő. Hárman óvatosan kivitték Gruert. A többiek nekiestek a rendcsinálásnak, és fölszedték a padlóra hullott evőeszközöket.

Daneel rájuk ripakodott:

– Hé, robotok, hagyjátok békén az étkészletet! Szervezzétek meg a kutatást! Kutassátok át emberek után a házat! Riasszátok az udvari robotokat! Tegyék tűvé a birtok minden zegzugát! Ha rábukkantok egy gazdára, tartóztassátok föl! Ne bántsátok – (fölösleges intelem) –, de el se engedjétek. Ha nem találtok egy gazdát sem, szóljatok nekem. Itt maradok ezen az összeköttetési kombináción.

Miután a robotok szétszéledtek, Elijah bosszúsan megjegyezte:

– Kezdődik, Daneel. Persze méreg volt.

– Igen. Ehhez kétség sem férhet, Elijah kollégám. – Daneel sután lehuppant a székre, mintha kiment volna a lábából az erő. Baley még sohasem látta őt ilyen elesettnek, soha egy pillanatra sem tanúsított olyasféle emberi gyengeséget, mintha elszállt volna belőle az erő.

– Nem tesz jót a berendezésemnek – mentegetőzött Daneel –, ha azt látom, hogy egy embert bántódás ér.

– Te nem tehettél semmit.

– Ezt megértem, mégis mintha göcsörtök támadtak volna a gondolkodási pályáimon. Olyasmit érzek, amit emberi nyelven sokknak lehet nevezni.

– Végy erőt magadon – vetette oda Baley foghegyről. Sem türelmet, sem részvétet nem tudott tanúsítani egy finnyás robot iránt. – Meg kell vizsgálnunk azt a jelentéktelen kérdést, hogy ki a tettes. Mert ahol méreg van, ott méregkeverőnek is kell lennie.

– Ételmérgezés is lehet.

– Véletlen ételmérgezés? Egy ilyen kényesen tiszta világon? Hogyan? Azonkívül a mérget folyadékba keverték bele, és a hatása azonnali és végzetes volt. Jókora adag lehetett. Figyelj ide, Daneel. Én most átmegyek a szomszéd szobába, és megrágom magamban ezt a dolgot. Te meg keresd meg Mrs. Delmarre-t. Bizonyosodj meg róla, hogy otthon tartózkodik-e, és tudd meg, hogy milyen távolságra van az ő birtoka Gruerétől.

– Azt hiszed, hogy ő… Baley fölemelte a kezét.

– Tedd, amit mondtam, légy szíves!

Ezzel kivonult a szobából; már alig várta, hogy magára maradjon. Annyi bizonyos, hogy egy ilyen világon, mint a Solaria, lehetetlen, hogy ilyen rövid idő alatt egymástól függetlenül két gyilkosságot is elkövessenek. Ha pedig a két gyilkosság összefügg egymással, akkor csak az lehet a legkézenfekvőbb következtetés, hogy a Gruer-féle összeesküvés valóban létezik.

Baleyt elfogta a jól ismert izgatottság. Amikor idejött, a feje tele volt a Föld meg a maga bajával. Maga a gyilkosság távoli ügynek tűnt, ám most egyszerre belecsöppent a hajsza kellős közepébe. Arcizmai megfeszültek.

Hiszen a gyilkos vagy gyilkosok az ő jelenlétében sújtott(ak) le, és ezzel az elevenjére tapintott(ak). Hát ennyire semmibe veszik őt? A szakmai büszkeségét érte sérelem; Baley jól tudta ezt, és üdvözölte e tényt. Legalább jó oka van rá, hogy az egész dologban egy egyszerű gyilkossági ügyet lásson, és megfeledkezzék a Földet fenyegető veszélyről.

De lám, Daneel fölfedezte őt, és sietős léptekkel közeledik.

– Megtettem, amit kértél, Elijah kollégám. Távnéztem Mrs. Delmarre-t. Otthon van, és a háza legalább ezerhatszáz kilométerre van Gruer főmegbízott birtokától.

– Később magam is látni akarom őt – mondta Baley. – Azazhogy távnézni. – Elgondolkodva nézett Daneelre. – Mit gondolsz, benne van a keze ebben az ügyben?

– Látszatra nincs közvetlenül, Elijah kollégám.

– Ez azt jelenti, hogy közvetve lehet?

– Rávehetett valakit, hogy tegye meg.

– Valakit? – csapott le a szóra Baley. – De kit?

– Ezt én nem tudhatom, Elijah kollégám.

– Ha valaki őhelyette cselekedett, annak jelen kellett lennie a bűntény színhelyén.

– Igen – értett egyet Daneel –, valakinek ott kellett lennie, hogy a mérget elhelyezze az italban.

– Nem lehet, hogy a mérgezett italt már a nap folyamán előkészítették? Vagy még korábban?

– Erre én is gondoltam, Elijah kollégám – jelentette ki Daneel higgadtan –, ezért használtam azt a szót, hogy „látszatra”, amikor azt mondtam, hogy Mrs. Delmarre-nak nincs közvetlen köze a bűntényhez. Az viszont a lehetőség határain belül van, hogy a nap korábbi felében a helyszínen járhatott. Jó lenne ellenőrizni a mozgását.

– Meg fogjuk tenni. Ki fogjuk deríteni, hogy testi mivoltában egyáltalán megjelente ott?

Baley elfintorította a száját. Mindig is gyanította, hogy a robotlogika nem éppen teljes értékű, és most meggyőződött erről. Mint ahogy az a robotszakértő mondta: logikus, de nem ésszerű.

– Menjünk vissza a nézőterembe, és hozzuk be újból Gruer gazdaságát – adta ki az utasítást.

A szoba ragyogott a tisztaságtól meg a rendtől. Semmi jel sem mutatott arra, hogy alig egy órája itt egy ember halálos kínokban összerogyott.

Háttal a falnak három robot várakozott a robotokra jellemző tiszteletteljes alázattal.

– Mi újság a gazdátokról? – kérdezte Baley. A középső robot válaszolt:

– Az orvos most vizsgálja, gazdám.

– Távnézve vagy látva?

– Távnézve, gazdám.

– Mit mond az orvos? Meg fog maradni a gazdátok?

– Még nem tudni, gazdám.

– Átkutattátok a házat? – firtatta Baley.

– Alaposan, gazdám.

– A tieteken kívül nyomára bukkantatok más gazdának?

– Nem, gazdám.

– Utalt valami arra, hogy a közelmúltban járt ott valaki?

– Semmi, gazdám.

– A birtokot is átkutattátok?

– Igen, gazda.

– Valami eredmény eddig?

– Semmi, gazda.

Baley bólintott, majd így szólt:

– Beszélni akarok azzal a robottal, aki ma este fölszolgált az asztalnál.

– Vizsgálat alatt áll, gazda. A magatartása rendellenességet mutat.

– Beszélni tud?

– Igen, gazda.

– Akkor tüstént hívjátok ide.

De mivel nem tüsténkedett senki, Baley megismételte:

– Azt mondtam…

Daneel azonban nyugodtan félbeszakította:

– Ezek a solariai típusok rádiókapcsolatban vannak egymássál. A szóban forgó robot megkapta az utasítást. Ha késik, az csak annak a zavarodottságnak a következménye, ami a történtek miatt úrrá lett rajta.

Baley bólintott. A rádió neki is eszébe juthatott volna. Egy ilyen világon, ahol ennyire eluralkodtak a robotok, kell lennie közöttük valamilyen belső kapcsolatnak, ha el akarják kerülni, hogy a rendszer csődöt mondjon. Ez lehet a magyarázata, hogy ha egy robotnak szólnak, tucatnyi is megjelenik – de csak akkor, ha szükség van rájuk.

Belépett egy robot. Az egyik lábát húzta; vajon miért, tűnődött Baley. De aztán vállat vont. Még a primitív földi robotok sem árulják el a laikusnak, miben nyilvánul meg a pozitronpályákat ért károsodás. Egy megszakadt áramkör kihathat a láb működésére, mint ennél a robotnál, és ez, amilyen sokat elárulhat egy robotszakértőnek, annyira semmitmondó lehet másoknak.

Baley óvatosan a robothoz fordult.

– Emlékszel egy színtelen folyadékra, amelyből a gazdád asztalán töltöttél a poharába?

– Emléksem, gazsdám.

Károsodás a hangképzésben is!

– Mi volt az a folyadék? – folytatta Baley a vallatást.

– Vízs volt, gazsdám.

– Csak víz, semmi más?

– Csak vízs, gazsda.

– Honnan szerezted a vizet?

– A tartály tyapjából, gazsda.

– Nem hagytad magára a konyhában, mielőtt fölszolgáltad volna?

– A gazsdám nem serette, ha natyon hideg, gazsda. Érvényes paranty serint ety órával étkezsés előtt ki kellett tölteni.

Milyen kényelmes, gondolta Baley, ha valakinek tudomása volt erről a rendről.

– Az egyik robot kapcsoljon össze, mihelyt elérhető lesz, azzal az orvossal, aki a gazdátokat vizsgálja. Amíg ez sikerül, egy másik robot magyarázza el a tartály csapjának a működését. Meg akarom ismerni az itteni vízellátási rendszert.

Kisvártatva elérhető volt az orvos. A legöregebb űrlakó volt, akit Baley valaha is látott; megítélése szerint betölthette a háromszáz évet. Kezein kidagadtak az erek, és rövidre nyírt haja hófehér volt; Baleyt idegesítette az a szokása, hogy körmével kattogó hangot hallatva, egyenetlen metszőfogait ütögette. Altim Thoolnak hívták.

– Szerencsére az adag jelentős hányadát kihányta – mondta az orvos. – De még így is kicsi a remény az életben maradásához. Tragikus eset – tette hozzá mélyet sóhajtva.

– Milyen mérget alkalmaztak? – firtatta Baley.

– Azt sajnos nem tudom megmondani – (kopp-kopp-kopp).

– Mit mond? – álmélkodott Baley. – Akkor milyen kezelésben részesíti?

– A neuromuscularis rendszer közvetlen ingerlésével próbálom megakadályozni a bénulást, egyébiránt rábízom a természetre. – Arca, amelynek fakósárga színe hasonlított az agyonhasznált szattyánbőréhez, mentegetőző kifejezést öltött. – Nekünk nagyon kevés tapasztalatunk van az ilyen dolgokban. Több mint kétszáz éves praxisomban nem emlékszem hasonló esetre.

Baley megvető pillantást vetett az orvosra.

– Arról, ugye, van tudomása, hogy léteznek olyan dolgok, hogy mérgek?

– Hát persze. – (Kopp-kopp.) – Közismert.

– A könyvfilmekből módja lenne tájékozódni.

– Ez napokat venne el. Szép számmal vannak ásványi mérgek. Társadalmunk alkalmaz rovarölő szereket is, és az sem kizárt, hogy valaki hozzájuthat baktéri-umtoxinokhoz. A filmek részletes leírása alapján is hosszú időbe telne a megfelelő berendezés előteremtése és a vizsgálati módszerek kidolgozása.

– Ha a Solarián nincs hozzáértő ember – mondta Baley sötéten –, akkor azt javasolnám, hogy lépjenek érintkezésbe valamelyik világgal. Jó lenne viszont, ha ezenközben Gruer birtokán megvizsgálná a tároló csapját, hogy vannak-e rajta méregnyomok. Ha kell, menjen oda személyesen, csak csináljon már valamit.

Baley nyersen noszogatta ezt a tiszteletre méltó űrlakót, és úgy parancsolgatott neki, akár egy robotnak, anélkül hogy tudatában lett volna a helyzet képtelenségének. De az űrlakó sem adta jelét a tiltakozásnak.

Dr. Thool tamáskodva megjegyezte:

– Hogy lehetne megmérgezni a tároló csapját? Kötve hiszem, hogy ez lehetséges.

– Lehet, hogy nem, de azért a biztonság kedvéért ellenőrizze.

– A tároló csapja valóban nem biztatott sok eredménnyel. A robot ismertetőjéből kiderült, hogy tipikus példája volt a solariai önfenntartó rendszereknek. A legkülönfélébb forrásokból származó vizet fogyasztásra alkalmassá tette. Kiszűrte a mikroorganizmusokat, és eltávolította az élettelen szerves anyagokat. Elvégezte a megfelelő levegőztetést, mint ahogy az emberi szervezet szükségletei szerinti mennyiségben hozzáadta a nyomelemek ionjait. Nagyon is valószínűtlen, hogy az ellenőrző műszerek valamelyikén bármilyen méreg is átjusson.

Viszont ha a tároló biztonságát kétséget kizáróan megállapítják, akkor marad az időtényező. Tisztázni kell azt az időpontot, amikor az étkezés előtt a kancsó vizet kitették (a levegőre, gondolta Baley viszolyogva), hogy Gruer ízlésének megfelelően fölmelegedhessen.

– De hát hogy kell a tároló csapját ellenőrizni? – kérdezte dr. Thool kelletlenül.

– Szent Jozafát! Vigyen magával egy állatot. A csap vizéből fecskendezzen be valamennyit a vénájába, vagy itassa meg vele. Ember, használja a fejét. Tegye meg ugyanezt a kancsóban maradt vízzel is, és ha mérgezettnek bizonyulna, amit én nem kétlek, akkor végezze el a referenciafilmekben leírt kísérleteket. Válasszon ki valamilyen egyszerűt. Csak csináljon már valamit.

– Várjon, várjon! Miféle kancsó?

– Az a kancsó, amelyikben a víz állott. A kancsó, amelyikből a robot a mérgezett italt kitöltötte.

– Ó, Istenkém, azt hiszem, azt már kimosták. A személyzet nemigen tűri el a rendetlenséget.

Baley felnyögött. Hát persze. Egyszerűen lehetetlen megőrizni a nyomokat, amikor a kötelességtudó robotok egyre-másra eltüntetnek mindent. Meg kellett volna parancsolnia, hogy őrizzék meg, de hát ez nem az ő világa, és sohasem találja el a helyes magatartást.

Szent Jozafát!

Megjött a hír, hogy a Gruer-birtok tiszta: sehol semmi nyoma hívatlan vendégnek. Daneel megjegyezte:

– Ez jelentősen megnöveli a rejtélyt, Elijah kollégám, minthogy nem marad senki, aki a mérgezést elkövethette volna.

A gondolataiba merült Baley alig figyelt a szavakra.

– Hogyan?… Távolról sem. Ellenkezőleg. Tiszta helyzetet teremt. – A magyarázattal azonban adós maradt, mivel nagyon jól tudta, hogy Daneel képtelen volna megérteni vagy elhinni, ami Baley meggyőződése szerint az igazság volt.

De Daneel sem kért magyarázatot. Sehogy sem lenne robothoz méltó, hogy beleártsa magát az ember gondolataiba.

Baley nyugtalanul járkált föl-alá a szobában, rettegve várva az alvási időszakot, amikor magasra fog hágni a külvilágtól való félelme, és fölgerjed a Föld utáni vágyódása. Lázas tettvágy fogta el, hogy elűzze a tétlenség rémét.

– Szívesen beszélnék még egyszer Mrs. Delmarre-ral – adta ki az utasítást Daneelnek. – Szólj a robotnak, hogy hozza létre a kapcsolatot.

Átmentek a nézőterembe, és Baley kavargó gondolatai ködén keresztül figyelte a robot fémujjainak fürge motozását. A ködöt meghökkentő hirtelenséggel eloszlatta egy gondosan megterített asztal látványa, amely egyszerre félig betöltötte a szobát.

– Halló – ütötte meg a fülét Gladia hangja. Egy pillanattal később ő maga is belépett a képbe, és helyet foglalt. – Ne lepődj meg, Elijah. Vacsoraidő van. És gondosan felöltöztem. Látod?

Valóban így volt. Ruháján a világoskék szín uralkodott, és öltözéke csillogó redőkben a csuklójáig és a bokájáig beburkolta a testét. Nyakán és vállán a hajánál valamivel világosabb sárga fodor díszelgett, haját fegyelmezett loknikba rendezte el.

– Nem akartam megzavarni az étkezésedet – mentegetőzött Baley.

– Még el sem kezdtem. Nem volna kedved csatlakozni? A férfi gyanakvóan fölvonta a szemöldökét.

– Csatlakozni hozzád?

– Nevetségesek vagytok ti, földi emberek – kacagott az asszony. – Nem úgy értem, hogy személyesen ide gyere. Hogy is tehetnél ilyet? Úgy gondoltam, hogy vonulj át a saját étkeződbe, és ott te meg az a másik együtt vacsorázhattok velem.

– De ha elmegyek innen…

– A technikusod fönn tudja tartani a kapcsolatot.

Daneel nagy komolyan bólintott, mire Baley némi tétovázás után megfordult, és az ajtó felé indult. Gladia meg az asztala terítékestül-díszestül megindult utána. Gladia bátorítóan mosolygott.

– Látod? A technikusod együtt tart bennünket.

Baley meg Daneel egy mozgó rámpára lépett, amely eddig elkerülte Baley figyelmét. Úgy látszik, nemcsak egy módja van annak, hogy az ember az egyik szobából a másikba jusson ebben a lehetetlen kastélyban, és ezek közül csupán egyről vagy kettőről tudott. Daneel persze ismerte mindahányat.

És miközben vitte őket a szalag, néha egy kissé a padló szintje alatt, néha egy kissé fölötte, folyamatosan elkísérte őket Gladia meg a vacsoraasztala.

– Ezt még meg kell szoknom – dörmögte Baley, és megtorpant.

– Szédül a fejed? – aggodalmaskodott Gladia.

– Egy kicsit.

– Akkor tudod mit? Mondd meg a technikusodnak, hogy rögzítsen engem itt ezen a helyen. Aztán ha berendezkedsz az ebédlőben, engem is odairányíthat.

– Majd én intézkedem, Elijah kollégám – ajánlkozott Daneel.

Mire odaértek, asztaluk már meg volt terítve, a tányérjukon ott gőzölgött valamilyen sötétbarna leves, amelyben kockára vágott hús úszkált, az asztal közepén pedig jókora sült szárnyas várta a szeletelőkést. Daneel néhány szót mondott a felszolgáló robotnak, aki gyakorlott mozdulatokkal az asztal egyik végére csoportosította a két terítéket.

Ekkor, mintha csak erre a jelre várt volna, a szemközti fal megindult kifelé, az asztal megkettőződött, és Gladia ott ült velük szemben az asztal túlsó végén. A két szoba és a két asztal olyan akkurátusan egymáshoz illeszkedett, hogy a fal és a padló mintázatának különbözőségétől meg az eltérő terítéktől eltekintve könnyen azt hihették volna, hogy testi mivoltukban is együtt étkeznek.

– No lám – mondta Gladia elégedetten. – Hát nem kényelmes?

– De az – helyeselt Baley. Óvatosan belekóstolt a levesébe, és miután ízletesnek találta, szorgalmasan nekiesett. – Hallottál már Gruer főmegbízottról?

Az asszony arcát egyszerre nyugtalanság árnyékolta be, és letette a kanalát.

– Hát nem borzasztó? Szegény Hannis.

– A keresztnevén szólítod. Jól ismerted?

– Én a Solaria szinte minden fontos emberét ismerem. A legtöbb solariai ismeri egymást. Ez természetes.

Természetes, persze, gondolta Baley. Amilyen sokan vannak!

– Akkor nyilván Altim Thoolt is ismered. Ő kezeli Gruert.

Gladia gyöngéden fölnevetett. A felszolgáló robot húst szeletelt neki, és apró sült krumplikat és apróra vágott sárgarépát rakott melléje.

– Persze hogy ismerem. Engem is ő kezelt.

– Mikor kezelt téged?

– Közvetlenül az… az eset után. Mármint a férjem esete után.

– Csak nem ő az egyetlen orvos a bolygón? – hökkent meg Baley.

Á, dehogy. – Ajka mozgott egy ideig, mint aki magában számol. – Van vagy tíz. És tudomásom szerint van egy ifjú is, aki orvostant tanul. De dr. Thool egyike a legjobbaknak. Neki van a legnagyobb tapasztalata. Szegény dr. Thool.

– Mért szegény?

– Hisz tudod, mire gondolok. Orvosnak lenni olyan ronda mesterség. Egy doktornak néha látnia kell, sőt meg is kell érintenie az embereket. Dr. Thool azonban mindezt olyan könnyen veszi, és ha fontosnak tartja, el is megy a betegeihez. Gyerekkorom óta mindig ő kezelt, és mindig olyan kedves és barátságos volt, és becsületszavamra még azt is elviselném, ha látna engem. Legutóbb például ezt is tette.

– Vagyis a férjed halála után?

– Igen. Képzelheted, mit érzett, amikor meglátta a férjem holttestét meg engem, amint ott fekszem mellette.

– Azt mondták, a holttestet csak távnézte.

– A holttestet igen. Ám mihelyt meggyőződött róla, hogy élek, és nincs komolyabb bajom, megparancsolta a robotoknak, hogy tegyenek párnát a fejem alá, és adjanak be valamilyen injekciót, aztán tűnjenek el. Repülővel jött hozzám. Úgy bizony! Repülővel. Félórába sem telt az út, aztán kezelésbe vett, és megbizonyosodott róla, hogy semmi bajom sincsen. Olyan kába voltam, amikor magamhoz tértem, hogy azt hittem, csak távnézem őt; és csak amikor megérintett, akkor tudtam meg, hogy ott van, és fölsikoltottam. Szegény dr. Thool. Szörnyen zavarba jött, de én tudom, hogy jót akart.

Baley bólintott.

– Gondolom, a Solarián nincs nagy keletje az orvosoknak.

– Remélem is.

– Tudom, hogy jószerivel nincs fertőző betegség. De anyagcserezavarok? Érelmeszesedés? Cukorbaj? Meg efféle?

– Előfordul, de szörnyen kellemetlen, akinek ilyenje van. Fizikai értelemben megkönnyíthetik ugyan az orvosok ezeknek az embereknek az életét, de ez nem minden.

– Igazán?

– Persze. Ezt azt jelenti, hogy a génelemzés nem volt hibátlan. Azt ugye nem tételezed föl, hogy szándékosan hagyunk kifejlődni olyan defektusokat, mint a cukorbaj? Mindenkinek, aki ilyesmit elkap, nagyon alapos újraelemzésen kell átesnie. Vissza kell vonni a pár kijelölést is, ami szörnyen kellemetlen a házastárs számára. És ez azt is jelenti, hogy nem lehet… – a hangja suttogássá halkult – ”gyermek” sem.

Baley fennhangon megismételte:

– Nem lehet gyermek?

Gladia elpirult.

Szörnyű ezt kimondani. Egy ilyen szót! Gy… gyermek!

– Egy idő után jön magától is – mondta Baley szárazon.

– Igaz, de ha megszokom, megeshet, hogy egy másik solariai jelenlétében találom kiejteni a szót, és én elsüllyedek a szégyentől… Szóval ha kettejüknek már netalán volna gyermekük – látod, újra kimondtam a szót –, akkor meg kell találni és vizsgálni – egyébként ez volt Rikaine egyik feladata –, és hát ez olyan zűrös.

Hát így állunk Thoollal, gondolta Baley. A doktor hozzá nem értése egyenesen következik a társadalomból, és semmilyen sötét dolog nem húzódik meg mögötte. Legalábbis nem föltétlenül. Ki lehet húzni a nevét, ha nem is végérvényesen.

Figyelte a vacsorázó Gladiát. Megjelenése kellemes, mozdulatai kiszámítottan könnyedek, és az étvágya is normálisnak látszik. (A saját szárnyasa nagyon ízlett neki. Ha mással nem, hát egy dologgal: a táplálkozásukkal könnyen levehetik a lábáról ezek a Külső Világok.)

– Mi a véleményed a mérgezésről, Gladia? – kérdezte. Az asszony ráemelte a tekintetét.

– Igyekszem elhessegetni magamtól a gondolatát is. Annyi szörnyűség történt az utóbbi időben. De az is lehet, hogy nem mérgezés volt.

– De az volt.

– De hát senki sem volt a közelben!

- Honnan tudod?

– Lehetetlenség, hogy ott lett volna. Mostanában felesége sincs, amióta teljesítette a kvótáját a gy… – szóval tudod, miről van szó. Így hát senki sem volt ott, aki beadhatta volna neki a mérget, hát hogyan mérgezhették volna meg?

– Pedig megmérgezték. Ez tény, és ezt tudomásul kell venni.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy ő maga tette? – kérdezte az asszony elkomoruló tekintettel.

– Nem hinném. Mért tette volna? És így, nyilvánosan?

– Akkor nem lehetett megtenni, Elijah. Egyszerűen nem lehetett megtenni.

– Ellenkezőleg, Gladia – szögezte le Baley. – Nagyon is könnyen meg lehetett tenni. És én azt is tudom, hogyan.

NYOLCADIK FEJEZET

EGY ŰRLAKÓ KIHÍVÁSA

Gladiának egy pillanatra elakadt a lélegzete. Aztán összecsücsörített ajkai között szinte füttyentésszerűen hagyta el a tüdejét a levegő.

– Én viszont elképzelni sem tudom, hogyan. Azt is tudod tán, hogy ki tette? Baley bólintott.

– Ugyanaz, aki végzett a férjeddel.

– Biztos vagy ebben?

– Te talán nem? A férjed meggyilkolása az első ilyen bűncselekmény volt a Solaria történetében. Egy hónapra rá újabb gyilkosság. Lehet ez véletlen? Két különböző gyilkos egy hónapon belül egy ilyen bűnözés nélküli világon? Azt is vedd figyelembe, hogy a második áldozat éppen nyomozott az első bűntény ügyében, és ezért súlyos veszélyt jelentett a gyilkos számára.

– Hát ha így állítod be a dolgot – nyúlt Gladia a desszertestál felé, és mondta két falat között –, én ártatlan vagyok.

– Miért, Gladia?

– Hát csak azért, Elijah, mert én ebben az életben soha, de soha még csak a közelében sem jártam Gruer birtokának. Ezért semmiképpen sem gyilkolhattam meg Gruer főmegbízottat. És ha őt nem… nos, én nem öltem meg a férjemet sem.

Aztán, minthogy Baley merev hallgatásba burkolózott, az asszonyt kezdte cserbenhagyni a lelkiereje, és apró szája lebiggyedt.

– Nem hiszel nekem, Elijah?

– Nem lehetek biztos benne – felelte Baley. – Említettem neked, hogy ismerem a módját, hogyan mérgezték meg Gruert. Bárki a Solarián alkalmazhatta volna ezt a leleményes módszert, függetlenül attól, hogy ott volt-e Gruer birtokán vagy sem; vagy hogy járt-e valaha is a Gruer-birtokon.

Gladia ökölbe szorította a kezét.

– Azt állítod, hogy én tettem?

– Én ezt nem állítom.

– De erre célzol. – A harag összepréselte az ajkát, és piros foltokat rajzolt kiugró pofacsontjaira. – Csak ezért akarsz beszélni velem? Hogy alattomos kérdéseket tegyél föl? Hogy tőrbe csalj?

– Álljon meg a menet…

– Olyan együtt érzőnek mutatkoztál. Te… te földlakó!

Az utolsó szó elkínzott recsegéssé torzította mély hangját. Daneel szabályos arca Gladia felé fordult.

– Ha megbocsát, Mrs. Delmarre – mondta aggályos hangon –, még megvágja magát azzal a késsel, amelyet a kezében szorongat. Kérem, legyen óvatos.

Gladia vad pillantást vetett a kezében lévő rövid, tompa és kétségkívül egészen ártalmatlan késre. Görcsös mozdulattal a magasba emelte.

– Nem érhetsz el engem, Gladia – intette Baley.

– Ki akar téged elérni? – kapkodott levegő után az asszony. – Pfuj! – rázkódott össze eltúlzott undorral, és fölkiáltott: – Azonnal szakítsd meg a kapcsolatot!

Ezt nyilvánvalóan egy, a látótéren kívüli robothoz címezte, mire Gladia és vele együtt a szoba fele eltűnt, és az eredeti fal visszaugrott a helyére.

– Jól gondolom – szólalt meg Daneel –, hogy bűnösnek tartod ezt az asszonyt?

– Dehogy tartom – szögezte le Baley kereken. – Akárki tette is, az az ember bizonyos jellemvonásokból szükségképpen sokkal jobban el volt eresztve, mint ez a szegény lány.

– Indulata az van neki.

– No és? A legtöbb embernek van. Ne felejtsd el, hogy jó ideje elég nagy nyomás alatt áll. Ha valaki hasonló lelkiállapotban úgy rám szállna, mint ahogy szerinte én rászálltam, azt hiszem, én nem elégednék meg azzal, hogy egy buta kis késsel fenyegetőzzek.

– Nekem nem sikerült rájönnöm – mondta Daneel –, mint ahogy te az állításod szerint rájöttél a távolsági mérgezés technikájára.

Baleynek jólesett, hogy kijelentheti:

– Tudom, hogy nem sikerült. Belőled hiányzik a képesség ennek a rejtélynek a megfejtéséhez.

Szavainak megfellebbezhetetlen hangsúlyt adott, Daneel azonban ugyanolyan higgadt komolysággal nyugtázta ezt a kijelentést, mint szokta.

– Két feladatom van számodra, Daneel – fordult hozzá Baley.

– És mik azok, Elijah kollégám?

– Először: lépj kapcsolatba ezzel a dr. Thoollal, és tudakold meg tőle, milyen állapotban találta Mrs. Delmarre-t a férje meggyilkolásakor. Mennyi ideig szorult kezelésre meg ilyesmi.

– Van valami konkrétum, amit tisztázni óhajtasz?

– Nincs. Csak szeretnék minél több adat birtokába jutni. Ez nem könnyű ezen a világon. Másodszor: tudd meg, ki foglalta el Gruer helyét a biztonsági szolgálat élén, és holnap kora reggelre beszélj meg vele egy távnézést. Én pedig – tette hozzá örömtelen hangon, ami híven tükrözte lelkiállapotát – lefekszem, és remélem, hogy aludni is fogok. – Majd kissé nyűgösen hozzátette: – Gondolod, hogy lehet szerezni itt egy valamirevaló könyvfilmet?

– Azt javasolom – felelte Daneel –, hogy rendeld ide a könyvtáros robotot.

Baleyt bosszantotta, hogy a robot szolgálatait kell igénybe vennie. Sokkal szívesebben vette volna, ha saját kedvére böngészhet.

– Nem – mondta –, ne klasszikust, hanem egy átlagos irodalmi művet, amely a modern Solaria mindennapi életével foglalkozik. Kérek vagy féltucatnyit.

A robot engedelmeskedett (mi mást is tehetett volna), ám miközben a megfelelő billentyűk segítségével kiugratta a rekeszükből a kívánt könyvfilmeket, és egy nyíláson keresztül Baley kezéhez juttatta őket, tiszteletteljes hangon tovább fecsegett a könyvtárban föllelhető egyéb műfajokról.

A gazdát talán érdekelné egy kalandtörténet a fölfedezések korából, sugallta, esetleg egy kitűnő kitekintés a vegyészetre, mozgó atommodellekkel, netán egy fantasztikus történet vagy egy galaktográfiai mű. A listának nem volt se vége, se hossza.

Baley komoran várta, amíg a kért fél tucat mű a kezébe nem került, „ennyi elég lesz”, mondta, és saját kezével (saját kezével!) fölragadott egy leolvasót, és faképnél hagyta a robotot.

A robot érdeklődésére, aki nyomon követte őt, hogy nincs-e szüksége segítségre a szerkezet beállításában, Baley hátrafordult és ráförmedt:

– Nincs. Maradj már veszteg.

A robot meghajolt, és lemaradt tőle.

– Ám amikor ágyba került, és a kivilágított fejtámla előtt be akarta kapcsolni a gépet, csaknem megbánta a könnyelműségét. A leolvasó nem hasonlított egyetlen modellhez sem, amellyel eddig dolga akadt, és azt sem tudta, hogy fogjon hozzá a film befűzéséhez. De nem adta föl a reményt, és miután darabokra szedte a szerkezetet, apránként rájött a nyitjára.

Mindenesetre sikerült megnéznie a filmet, és ha a képélesség hagyott is kívánnivalót maga után, ez nem volt túl nagy fizetség azért, hogy egy időre elszabadult a robotoktól.

A következő másfél órában a hat közül négy filmet megnézett, de csalódott.

Volt egy elmélete. Úgy vélte, nincs jobb módja annak, hogy alaposan megismerje a solariaiak életét, mint az, hogy elolvassa a regényeiket. Szüksége volt erre az ismeretre, hogy körültekintően lefolytathassa a nyomozást.

De most el kellett vetnie ezt az elméletet. A látott regényekből csupa olyan embereket ismert meg, akik nevetséges problémákkal bajlódtak, ostobán viselkedtek, és érthetetlenül cselekedtek. Mért kell például egy nőnek föladnia a munkáját, miután rájön, hogy a gyermeke is ugyanazt a szakmát választotta, ráadásul nem is hajlandó addig magyarázattal szolgálni, amíg elviselhetetlen és nevetséges bonyodalmakba nem sodródik? Miért tartja egy orvos meg egy művész megalázónak, hogy kiutalják őket egymásnak, és miért olyan nemes dolog az, ha az orvos mindenáron robotkutatással kíván foglalkozni?

Befűzte az ötödik regényt, és a szeméhez igazította a nézőkét. Szörnyen fáradtnak érezte magát.

Annyira fáradtnak, hogy később semmire sem emlékezett vissza az ötödik regényből (amely valamiféle bűnügyi történet lehetett), a kezdetét kivéve, amikor egy birtok új tulajdonosa belép a kúriájába, és átvizsgálja a régi elszámolások filmjeit, amelyeket egy tisztelettudó robot nyújt át neki.

Ekkor – fején a leolvasóval és teljes kivilágítás mellett – föltehetőleg álomba szenderült.

Legalábbis aludnia kellett, mert Jessie-ről álmodott. Minden úgy volt, mint régen. El sem távozott a Földről. A közösségi konyhába készültek, utána pedig a barátaikkal egy szubéteri műsort akartak megnézni. Az expresszjáraton fognak menni, emberek között, és az égvilágon semmi sem izgatja őket. Boldog volt.

És Jessie gyönyörű. Kissé mintha lefogyott volna. Miért ilyen sovány? És ilyen gyönyörű?

És még valami nem volt rendjén. Ragyogott rájuk a nap. Fölpillantott, ám odafönt csak a felső szintek boltíves aljzatát látta, a nap mégis mindent elárasztott ragyogó sugaraival, és senki sem félt.

Baley zaklatottan fölriadt. Hagyta, hogy a robotok fölszolgálják a reggelit, és nem szólt egy szót sem Daneelhez. Nem mondott semmit, nem kérdezett semmit, és a kitűnő kávét lehörpintette anélkül, hogy az ízét érezte volna.

Miért jelent meg álmában a látható-láthatatlan nap? Az hagyján, hogy Jessie-ről meg a Földről álmodott, de hogy jön ide a nap? És egyáltalán, miért izgatja őt ez a dolog?

– Elijah kollégám – szólította meg Daneel gyöngéden.

– Mi van?

– Corwin Attlebish fél óra múlva látási kapcsolatban lesz veled. Így intézkedtem.

– Ki az ördög ez a Corwin Hogyishívják? – mordult föl Baley és újratöltötte a kávéscsészéjét.

– Ő volt Gruer főmegbízott fősegédje, Elijah kollégám, most pedig ő a biztonsági szolgálat megbízott vezetője.

– Akkor mit késlekedel?

– Mint mondtam, a megbeszélt időpont fél óra múlva lesz.

– Bánom is én. Kapcsold be most. Ez parancs.

– Megkísérelem, Elijah kollégám, de nem biztos, hogy elfogadja a hívást.

– Kockáztassuk meg, és láss hozzá, Daneel…

A biztonsági szolgálat megbízott vezetője elfogadta a hívást, és amióta Baley a Solarián van, először pillantott meg egy olyan űrlakót, aki megfelelt a róluk alkotott földi elképzeléseknek. Attlebish magas volt, karcsú és bronzszínű. Szeme világosbarna, álla nagy és kemény.

Emlékeztetett Daneelre. Csakhogy amíg Daneel eszményített, szinte istenszerű volt, addig Corwin Attlebish arca emberi vonásokat hordozott.

Attlebish éppen borotválkozott. Az apró dörzsceruza finom részecskékből álló sugarat lövellt az arcára meg az állára, akkurátusan leharapdálta és láthatatlan porrá emésztette a szőrszálakat.

Baley hallott erről a szerszámról, de még sohasem volt alkalma látni.

– Maga a földlakó? – dörmögte Attlebish kissé repedezett ajkai közül, miközben a csiszoló porsugár az orra alját vette célba.

– Elijah Baley vagyok, C-7-es nyomozó – mutatkozott be Baley. – A Földről jöttem.

– Korábban jelentkezett – mondta Attlebish, és borotváját becsattintva kinyújtotta a látómezőn kívülre. – Mi járatban van, földlakó?

Baleynek a legszebb időkben sem lett volna ínyére a másik hangneme. Most pedig anélkül is forrt belülről.

– Hogy van Gruer főmegbízott?

– Még életben van – felelte Attlebish. – Lehet, hogy megmarad.

Baley biccentett.

– A maguk méregkeverői itt a Solarián nincsenek tisztában az adagokkal. Hiányzik a tapasztalatuk. Túl sokat adtak be Gruernek, és ő kihányta. Feleannyi végzett volna vele.

– Méregkeverők? Semmi bizonyíték sem szól méreg mellett.

Baley nagy szemeket meresztett.

– Szent Jozafát! Mi más lehetne?

– Sok minden. Számos baj vehet elő egy embert. – Ujjai begyével végigsimogatta az arcát, hogy maradt-e rajta borosta. – Ön nem is sejtheti, miféle anyagcserezavarok léphetnek föl kétszázötven év fölött.

H– a ez így van, beszereztek megbízható orvosi leletet?

– Dr. Thool jelentése…

Több se kellett ennél. A düh, amely ébredése óta ott fortyogott Baleyben, egyszerre kirobbant belőle. Torkaszakadtából üvöltözni kezdett:

– Nem érdekel Dr. Thool! Azt mondtam, megbízható orvosi leletet! Az önök orvosai semmihez sem értenek, akárcsak a nyomozóik, ha egyáltalán lehet ilyenekről beszélni. A Földről kellett detektívet hívniuk. Hívjanak onnan egy orvost is!

A solariai hidegen végigmérte.

– Ön mondja meg nekem, hogy mit tegyek?

– Igen, méghozzá ingyen és bérmentve. Legyen a vendégem. Gruert megmérgezték. A saját két szememmel láttam. Fölhajtotta az italt, hányt, és azt kiabálta, hogy ég a torka. Minek nevezi ezt, ha azt is figyelembe veszi, hogy Gruer éppen azt vizsgálta… – Baley hirtelen elharapta a szót.

– Mit vizsgált? – kérdezte Attlebish változatlan nyugalommal.

Baley észbe kapott, hogy Daneel ott ül szokásos helyén, mintegy háromméternyire tőle. Gruer nem akarta, hogy az aurorai Daneel tudomást szerezzen a vizsgálatról. Megjuhászodva csak ennyit mondott hát:

– Politikai kihatások is szóba kerültek.

Attlebish összefonta mellén a karját, és közönyt, unalmat, sőt némi ellenségességet mutatva kijelentette:

– A Solarián nem lehet politikáról beszélni abban az értelemben, ahogy hallomásunk szerint más világokon szokás. Hannis Gruer jó honpolgár, csak élénk a fantáziája. Ő volt az, aki – miután egyet s mást hallott önről –, szorgalmazta az ön idehozatalát. Még azt a feltételt is hajlandó volt elfogadni, hogy egy aurorai társat rendeljenek ki ön mellé. Én ezt nem tartottam szükségesnek. Nincs itten semmi rejtély. Delmarre-t a felesége ölte meg, és ki fogjuk deríteni, hogyan és miért. De ha nem, akkor is genetikai elemzésnek vetjük alá, és meghozzuk a kellő intézkedéseket. Ami pedig Gruert illeti, a mérgezésre vonatkozó fantaziálásnak nincsen jelentősége.

– Ön mintha arra célozna, hogy rám nincs itt szükség – mondta Baley hitetlenkedve.

– Szerintem nincs. Ha óhajtja, visszatérhet a Földre. Sőt azt is mondhatnám, hogy egyenesen erre ösztökéljük.

Baley maga is meglepődött a válaszán:

– Nem, uram, én nem hátrálok meg! – kiáltotta.

– Mi fogadtuk föl önt, nyomozó uram. Mi el is bocsáthatjuk. Vissza fog térni a bolygójára.

– Nem! Ide hallgasson. Nagyon ajánlom. Ön egy nagymenő űrlakó, én pedig egy földlakó vagyok, mégis tiszteletteljesen és a legalázatosabb bocsánatkérések közepette kijelentem, hogy ön be van gyulladva.

– Vonja vissza ezt az állítását! – Attlebish termetének kétméteres magasából dölyfösen nézett alá a földlakóra.

– Be van ijedve, mint a fene. Azt hiszi, hogy ha folytatja ezt az ügyet, maga lesz a következő. Ön, hogy ne bántsák, meghunyászkodik, hátha így ők meghagyják önnek a nyomorúságos életét. – Baleynek halvány sejtelme sem volt róla, kik lehetnek azok az „ők”, vagy hogy léteznek-e egyáltalán azok az „ők”. Vaktában szórta a villámait erre az arrogáns űrlakóra, és élvezte a csattanásokat, amint a szavai lesújtottak a másik önuralmának a falára.

– Egy órán belül távozni fog – mutatott az jeges dühvel Baleyre. – Biztosíthatom, hogy nem érdekelnek bennünket a diplomáciai megfontolások.

– Kíméljen meg a fenyegetőzéseitől, űrlakó barátom. Elismerem, hogy önnek a Föld semmi, csakhogy én nem vagyok itt egyedül. Hadd mutassam be Daneel Olivawt, a kollégámat. Az Aurorára való. Nem valami beszédes. Nem is azért van itt, hogy beszéljen. Ebben én vagyok otthon. De ördögien tud hallgatni. Egyetlen szó sem kerüli el a figyelmét. Hadd jelentsem ki egyenesen, Attlebish – mondta Baley, kéjesen megtagadva neve mellől a tiszteletadó címet –, hogy az Aurora meg vagy negyven Külső Világ élénk érdeklődéssel figyeli, miféle suskus zajlik itt a Solarián. Ha önök kirúgnak bennünket, akkor legközelebb hadihajókból álló küldöttség fogja tiszteletét tenni a Solarián. Én a Földön lakom, és jól ismerem ennek a csínját-bínját. Sérelemre hadihajók szoktak válaszolni.

Attlebish Daneelre irányította a figyelmét, és szemmel láthatóan mérlegelte a hallottakat. A hangja elvesztette az élét:

– Semmi olyasmi nem történt itt, ami bárkit is érdekelhetne a bolygón kívül.

– Gruer más véleményen volt, és ezt a kollégám is tanúsíthatja. – Nincs idő rá, hogy finnyáskodjon egy kis hazugság miatt.

Daneel fölkapta a fejét Baley kijelentésére, de ez ügyet sem vetett rá. Így folytatta:

– Eltökéltem, hogy végére járok ennek az ügynek. Rendes körülmények között kapva kapnék az alkalmon, hogy visszatérhessek a Földre. Elég, ha csak álmodom róla, és az izgalomtól nem tudok megülni a helyemen. Ha az enyém volna ez a robotokkal fertőzött palota, ahol lakom, robotostul-mindenestül szívesen odaadnám azt meg magát és az egész rohadt világát egy haza szóló jegyért. De azt nem engedhetem, hogy csak úgy kiebrudaljanak innét, amíg nyitva van ez az ügy, amihez kirendeltek. Ha akaratom ellenére megpróbálna megszabadulni tőlem, akkor az űr-tüzérség ágyúival fogja szembe találni magát. És hadd tegyem még hozzá, hogy mostantól kezdve én fogom vezényelni ezt a gyilkossági vizsgálatot. Én szabom meg a módját. Azt fogom látni, akit akarok. Igen, látni. És nem távnézni. Én szokva vagyok a látáshoz, és itt is ez lesz a mérvadó. Azt akarom, hogy a maga hivatala mindehhez hivatalos áldását adja.

– Ez lehetetlen, tűrhetetlen…

– Daneel, mondd meg te is.

Az emberszabású robot szenvtelenül fejtegetni kezdte:

– Amint a kollégám informálta önt, Attlebish főmegbízott, bennünket azért küldtek ide, hogy lefolytassunk egy gyilkossági nyomozást. Ehhez fontos érdekek fűződnek. Természetesen mi nem akarjuk megsérteni egyetlen szokásukat sem, és lehet, hogy valódi látásra nem is lesz szükség, ámbár sokat segítene, ha – amint Baley nyomozó kérte – ön szükség szerint hozzájárulna ilyenhez. Ami pedig a bolygó akaratunk ellenére történő elhagyását illeti, ez szerintünk nem volna tanácsos, bármennyire sajnáljuk is, ha ön vagy bármely solariai kellemetlennek találná a jelenlétünket.

Baley ajkára mord mosoly fagyott a dagályos mondatok hallatán. Aki tudta Daneelről, hogy csak egy robot, a szavaiban tetten érhette azt a próbálkozást, hogy egyetlen emberi lényt, így Baleyt és Attlebisht se sértsen meg. Aki pedig úgy tudta, hogy Daneel az Aurorának, a Külső Világok legrégebbikének és legerősebbikének a képviselője, szavaiból kiolvashatta az udvarias köntösbe bújtatott fenyegetést.

Attlebish a homlokára helyezte az ujja hegyét.

– Majd megfontolom.

– Csak ne túl sokáig – mondta Baley –, mivel egy órán belül meg kell látogatnom valakit, méghozzá nem a távnézőn keresztül. Képet ki!

Intett a robotnak, hogy szakítsa meg a kapcsolatot, aztán meglepetéstől és örömtől eltelve még sokáig bámulta Attlebish iménti helyét. Semmit sem tervezett meg előre. Az álma meg Attlebish fölösleges nyeglesége adta alá a lovat. És most a történtek örömmel töltötték el. Megtörtént, amit igazán szeretett volna, hogy ő vegye át az irányítást.

Mindenesetre jól megkapta a koszos űrlakó!

Bárcsak a Föld minden lakója itt lett volna és láthatta volna. A pasas kiköpött űrlakónak látszott, ami persze még édesebbé tette a diadalát. De még mennyire.

Csak hát miért ez a nagy buzgalma a látás ügyében? Baley nem nagyon értette a dolgot. Azt tudta, hogy mit akar tenni, és ennek része volt a látás (és nem a távnézés). Jó, jó, de mért fogta el őt olyan vehemens buzgalom, amikor a látást szóba hozta, mintha kész volna akár a ház falait is kidönteni miatta, jóllehet ezzel semmit sem érne el.

Miért?

Volt valami az ügyön kívül, ami sarkallta őt, valami, aminek semmi köze még a Föld biztonságához sem. De mi?

Furcsamód újból eszébe jutott az álma: a nap, amely a Föld gigászi föld alatti városainak átlátszatlan rétegein át is elárasztja sugaraival.

Daneel aggályos hangon megszólalt (már amennyire képes volt fölismerhető érzelmi tónust adni a hangjának):

– Nem tudom, Elijah kollégám, hogy nem lesz-e ebből baj.

– A blöffölésből? De megtette a hatását. Ám igazából nem is volt blöff. Szerintem valóban fontos, hogy az Aurora rájöjjön, mi megy végbe a Solarián, és ezt az Aurora is jól tudja. Egyébként köszönöm, hogy nem leplezted le a füllentésemet.

– Ez volt a természetes döntés. Az a körülmény, hogy nem hazudtoltalak meg, némi alig észrevehető sérelmet okozott Attlebish főmegbízottnak. Ám ha hazugságon foglak, neked okoztam volna ennél nagyobb és közvetlenebb ártalmat.

– Két potenciál közül az erősebbik győz, mi, Daneel?

– Pontosan, Elijah kollégám. Úgy tudom, hogy valami hasonló, bár nehezebben körülírható folyamat játszódik le az emberi elmében is. Mégis megismétlem, hogy ez az új elgondolásod nem veszélytelen.

– Melyik elgondolásom?

– Nem helyeslem, hogy látni akarsz embereket. A látáson a távnézés ellentétét értve.

– Megértelek. De én nem keresem a te helyeslésedet.

– Nekem megvannak az instrukcióim, Elijah kollégám. Azt én nem tudhatom, mit mondott neked tegnap este a távollétemben Hannis Gruer főmegbízott. Az, hogy mondott valamit, kiviláglik abból, hogy megváltozott az ügyhöz a hozzáállásod. Instrukcióim azonban módot adnak rá, hogy gyanítsam, mit mondhatott. Bizonyára fölhívta a figyelmedet arra, hogy a solariai helyzet más bolygók számára is fenyegetést jelent.

Baley elgondolkodva a pipája után nyúlt. Gyakran előfordult ez vele, és mindig elfogta a bosszúság, amikor a keze nem talált semmit, és eszébe jutott, hogy nem dohányozhat.

– Húszezer solariai van, nemde? Miféle fenyegetést jelenthetnének ők? – ellenkezett.

– Aurorái gazdáim egy idő óta nyugtalansággal figyelik a Solariát. Nekem nem árultak el mindent, amit tudnak… *

– Ami keveset pedig elárultak, megtiltották, hogy továbbadd nekem. Így van? -szögezte neki Baley.

– Sok mindent tisztázni kell még, mielőtt szabadon beszélhetnénk erről a dologról.

– Miben sántikálnak hát a Solarián? Új fegyverek? Felforgatás? Terrorista akciók? Mit tud húszezer ember tenni űrlakók százmilliói ellen?

Daneel hallgatott.

– Nos, ez az, amit én ki akarok deríteni – jelentette ki Baley.

– Csak ne úgy, ahogy tervbe vetted, Elijah kollégám. Nagyon alaposan a lelkemre kötötték, hogy vigyázzak a biztonságodra.

– Hiszen ez a dolgod. Első Törvény!

– Sőt azon túl is. Ha választani kell a te és mások biztonsága között, akkor a tiéd az elsőség.

– Persze. Én ezt megértem. Ha valami történne velem, megszűnne a lehetősége annak, hogy a Solarián maradj, hacsak az Aurora nem vállalna olyan komplikációkat, amelyekre még nincs fölkészülve. Amíg életben vagyok, addig a Solaria eredeti kívánsága szerint vagyok itt, és szükség szerint mindent latba vethetünk, hogy itt is tartsanak bennünket. Ha meghalok, a helyzet is megváltozik. Az utasításod tehát úgy szól, hogy vigyázz Baley életére. Igazam van, Daneel?

– Nincs módomban értelmezni a megbízatásom mozgatórugóit – hárította el a választ Daneel.

– Jól van, ne aggódj – nyugtatta meg Baley. – Ha úgy látnám jónak, hogy lássak valakit, nem fog megölni a szabad levegő. Túlélem. Sőt az is lehet, hogy megszokom.

– Nemcsak a szabad levegő, Elijah kollégám – makacskodott Daneel. – Hanem a solariaiak látása. Én ezt nem helyeslem.

– Vagyis szerinted az űrlakók berzenkednek ellene. Magukra vessenek. Viseljenek orrszűrőt meg kesztyűt. Permetezzék be a levegőt. És csak hadd fintorogjanak meg pironkodjanak, ha a finom erkölcseiket sérti, hogy testi mivoltomban látnak engem. Eltökélt szándékom azonban, hogy látni akarom őket. Én ezt szükségesnek tartom, ezért meg is fogom tenni.

– Én azonban ezt nem engedhetem meg.

– Te nem engedheted meg? Nekem?

– De hiszen te is megérted, miért, Elijah kollégám.

– Nem én.

– Vedd figyelembe, hogy Gruer főmegbízottat, a gyilkossági ügyben eljáró kulcsfigurát megmérgezték. Nem következik-e ebből, hogy ha ragaszkodsz a tervedhez, és kiteszed magadat a közvetlen veszélynek, szükségszerűen te leszel a következő áldozat? Hogy engedhetném meg hát, hogy elhagyd ennek a háznak a biztonságát?

– És hogy akarsz ebben meggátolni, Daneel?

– Ha kell, erőszakkal, Elijah kollégám – jelentette ki Daneel higgadtan. – Még ha fájdalmat kell is neked okoznom. Ha nem ezt tenném, biztosan elpusztulnál.

KILENCEDIK FEJEZET

EGY ROBOT GÚZSBA KÖTÉSE

– Vagyis megint győz az erősebb potenciál, Daneel. Fájdalmat okozol nekem, hogy megmentsd az életemet.

– Nem hiszem, hogy szükség lesz fájdalom okozására, Elijah kollégám. Te is jól tudod, hogy erősebb vagyok nálad, és ezért tartózkodni fogsz a hiábavaló ellenállástól. Ám ha a szükség úgy hozza, kénytelen leszek fájdalmat okozni.

– Le tudnálak lőni álltó helyedben – mondta Baley. – Most rögtön! Engem aztán semmi sem tarthatna vissza ettől.

– Én gondoltam rá, Elijah kollégám, hogy mostani együtt munkálkodásunk alatt esetleg rászánhatod magad erre a lépésre. Pontosabban akkor fordult meg bennem ez a gondolat, amikor idefelé jövet a felszíni járműben egy pillanatra elfogott az erőszakos indulat. A te biztonságodhoz képest az én pusztulásomnak nincs jelentősége, ám a pusztulásom később megviselne, és megzavarná a gazdáim terveit. Ezért egyik első teendőm az volt, hogy amikor először álomba merültél, eltávolítsam a töltést a sugárpisztolyodból.

Baley összeszorította a száját. Otthagyták használhatatlan fegyverrel! A pisztolytáskájához kapott. Elővette a fegyvert, és megnézte a töltést. Nullán állott.

Egy pillanatig forgatta a kezében a haszontalan fémdarabot. Kedve lett volna Daneel arcához vágni. De mi haszna lenne? A robot könnyedén félrerántaná a fejét.

Baley visszadugta a sugárpisztolyt. Hiszen alkalomadtán újratöltheti. Lassan, megfontoltan kijelentette:

– Nem tudsz átejteni, Daneel.

– Hogy érted ezt, Elijah kollégám?

– Túlontúl megjátszod a gazdát. Gúzsba kötöd a kezem. Robot vagy te egyáltalán?

– Ezt már máskor is kétségbe vontad – felelte Daneel.

– Tavaly a Földön kétségem támadt, hogy R. Daneel Olivaw valóban robot-e. De akkor bebizonyosodott, hogy az. Most is az a véleményem. A kérdés csak az: te R. Daneel Olivaw vagy-e?

– Az vagyok.

– Igazán? Daneelt úgy alkották meg, hogy a megtévesztésig hasonlítson egy űrlakóra. Mért ne vehetné föl egy űrlakó is Daneel képét?

– Mi célból?

– Hogy nagyobb leleményességgel és ügyességgel folytassa le ezt a nyomozást, mint ami egy robottól egyáltalán kitelik. Egyúttal amikor Daneelként abba a hitbe ringatsz, hogy én vagyok az úr, kockázat nélkül kézben tarthatsz engem. Elvégre is rajtam keresztül ténykedsz, és ehhez könnyen idomíthatónak kell megtartanod.

– Ez nem így van, Elijah kollégám.

– Bizonyítsd be – mondta Baley, és lassan egy távoli asztalhoz lépkedett. Kezébe vett egy hulladékmegsemmisítőt. – Ha robot vagy, könnyen megteheted. Mutasd meg a fémet a bőröd alatt.

– Biztosíthatlak… – kezdte Daneel.

– Mutasd meg a fémet – ismételte Baley nyersen. – Parancsolom! Vagy talán nem érzed kötelességednek a parancsok teljesítését?

Daneel kigombolta az ingét. Mellének sima, bronzos bőrét ritkás szőrzet borította. Ujjával határozottan megnyomott egy pontot közvetlenül a jobb mellbimbója alatt, mire a melle egész szélességében vértelenül szétnyílt a bőr és a hús, és előcsillant a fém.

Ebben a pillanatban Baley asztalon nyugvó ujjai egy centiméternyivel jobbra siklottak, és lecsaptak egy érintőkapcsolóra. Szinte azon nyomban belépett egy robot.

– Ne mozdulj, Daneel! – kiáltott föl Baley. – Parancsolom! Maradj veszteg! Daneel megmerevedett, mintha elszállt volna belőle az élet vagy annak robotutánzata.

Baley a robotra kiáltott:

– Ide tudsz még rendelni két másik magadfajta szerkentyűt anélkül, hogy a szobát elhagynád? Ha igen, rajta!

– Igenis, gazda – engedelmeskedett a robot.

Rádióhívására megjelent még két robot. A három fölsorakozott egymás mellett.

– Fiúk! – fordult hozzájuk Baley. – Látjátok ezt a teremtményt itten, akiről azt hittétek, hogy gazda?

Hat vörhenyes szem fordult ünnepélyesen Daneel felé.

– Látjuk, gazda – mondták a robotok kórusban.

– Azt is látjátok – folytatta Baley –, hogy ez az állítólagos gazda valójában ugyanolyan robot, akárcsak ti, mivel belül fémből van. Csak ember formájúra tervezték.

– Igenis, gazda.

– Nem vagytok kötelesek teljesíteni a parancsait. Megértettétek?

– Igenis, gazda.

– Én viszont igazi ember vagyok – tette hozzá Baley.

A robotok egy pillanatig tanácstalannak látszottak. Baleynek megfordult a fejében, hogy miután egy emberkülsejű lényre rábizonyította, hogy robot, vajon hajlandók lesznek-e bárkit is embernek elfogadni, akinek emberi külseje van.

Ám ekkor megszólalt az egyik:

– Ön, gazda, ember. – És Baley föllélegzett. Majd Daneelhez fordult.

– Rendben van, Daneel. Elengedheted magad. Daneel természetes pózt vett fel, és azt mondta:

– Ezek szerint az, hogy kétségbe vontad az én robot mivoltomat, csak ürügy volt arra, hogy leleplezz ezek előtt a robotok előtt.

– Elismerem – mondta Baley, és elfordult. Azzal vigasztalta magát, hogy ez a micsoda itt nem ember, csak egy gép. Egy géppel szemben pedig nem érvényes a tisztesség.

Mégis valahogy nem tudta teljesen elnyomni a szégyenét. Volt valami emberi abban, ahogy Daneel ott állt széttárt mellkassal, valami, amit el lehet árulni.

– Zárd össze a melledet, Daneel – szólt rá Baley –, és hallgass ide. Ugye belátod, hogy fizikailag nem bírsz el három robottal?

– Ez így van, Elijah kollégám.

– Helyes. Ti pedig, fiúk – fordult újra a többi robothoz –, nem fogjátok senki emberfiának elárulni, hogy ez a másik teremtmény egy robot. Soha és semmikor, hacsak tőlem, és csakis tőlem, nem kaptok rá utasítást.

– Köszönöm – mondta Daneel.

– Ez az ember formájú robot viszont – folytatta Baley – semmilyen módon nem avatkozhat be az én munkámba. Ha megpróbálna beavatkozni, ti erőszakkal vissza fogjátok őt tartani, vigyázva, hogy csak végszükség esetén okozzatok kárt benne. Ne engedjétek meg, hogy rajtam kívül más emberekkel vagy rajtatok kívül más robotokkal látási vagy távnézési kapcsolatba lépjen. És egy pillanatra se hagyjátok magára. Maradjon itt, ebben a szobában, és ti is tartózkodjatok itt. Egyéb feladataitok alól újabb intézkedésig föl vagytok mentve. Világos?

– Igen, gazda – felelték azok egyöntetűen. Baley ismét Daneelhez fordult.

– Gúzsba vagy kötve, így hát ne próbálj az utamba állni.

Daneel karjai lazán csüngtek az oldala mentén.

– Nem tűrhetem el, Elijah kollégám, hogy tétlenségem miatt ártalmat szenvedj. A jelen körülmények között viszont tétlenségre vagyok kárhoztatva. A logika megtámadhatatlan. Nem fogok tenni semmit. Csak abban bízom, hogy megmaradsz biztonságban és jó egészségben.

Erről van szó, gondolta Baley. A logika az logika, és egy robotnak csak ez van. A logika azt súgja Daneelnek, hogy teljesen gúzsba van kötve. A józan ész esetleg azt mondhatná neki, hogy ritkán lehet minden tényezőt előre látni, és az ellenfél is elkövethet hibát.

De hát ilyesmi nincsen. Egy robot csak logikus, de nem ésszerű.

Baleybe újból belenyilallt a szégyenérzet, és nem tudott ellenállni annak, hogy néhány engesztelő szót ne szóljon.

– Figyelj ide, Daneel – mondta –, még ha veszélynek tenném is ki magam, amiről szó sincs – tette hozzá sietve, a többi robotra pillantva –, én csak a dolgomat végzem. Ezért fizetnek. Nekem ugyanolyan kötelességem az egész emberiséget megmenteni az ártalomtól, mint ahogy neked az, hogy elhárítsd a bajt az egyes ember feje felől. Megérted ezt?

– Nem én, Elijah kollégám.

– Ez azért van, mert nem arra teremtettek. Hidd el nekem, hogy ha ember volnál, te is belátnád ezt.

Daneel tudomásulvevőleg lehajtotta a fejét, és mozdulatlan maradt, miközben Baley lassan az ajtó felé lépkedett. A három robot félreállt, hogy utat nyisson neki, közben le sem vették fotoelektromos szemüket Daneelről.

Baley hevesen dobogó szívvel lépkedett a szabadsága felé, ám váratlanul nagyot ugrott a szíve. Az ajtó mögül egy újabb robot közeledett feléje.

Csak nincs valami baj?

– No mi az, fiam? – vetette oda élesen.

– Üzenet jött az ön számára, gazda, Attlebishtől, a Biztonsági Hivatal megbízott vezetőjétől.

Baley átvette a személyi kapszulát, amely érintésére nyomban felpattant. Egy finoman teleírt papírcsík tekeredett elő belőle. (Baley nem lepődött meg. A Solaria birtokában van az ujjlenyomatának, és a kapszulát úgy állították be, hogy az ő ujjainak a mintázatára nyíljon föl.)

Elolvasta az üzenetet, és hosszú arcára megelégedettség ült ki. Hivatalos engedély volt benne arra, hogy „látásos” kihallgatásokat tegyen, a meghallgatni kívánt személyek hozzájárulásától függően, akik mindazonáltal fölszólíttatnak arra, hogy minden tőlük telhető segítséget adjanak meg „Baley és Olivaw nyomozóknak”.

Attlebish behódolt hát, egészen odáig menően, hogy a földlakó nevét tette az első helyre. Nagyszerű előjel ez ahhoz, hogy végre istenigazából nekifoghasson a nyomozásnak.

Baley ismét légi járművel utazott, mint annak idején New Yorkból Washingtonba. Ez az út azonban különbözött attól. A jármű nem volt zárt. Az ablakokon ki lehetett látni.

Tündöklő tiszta nap volt, és Baley ülőhelyéről az ablakok kék foltokként ragyogtak, kíméletlen egyhangúsággal. Igyekezett nem összekuporodni. Csak akkor temette az ölébe az arcát, amikor már végképp nem bírta elviselni.

Maga választotta magának a megpróbáltatást. Erre ösztönözte a diadala, a szabadság szokatlan mámora, hogy előbb Attlebishen, majd Daneelen is fölülkerekedett, az a tudata, hogy az űrlakók ellenében megvédte a Föld méltóságát.

Kezdte azzal, hogy a várakozó repülőgéphez egyfajta részeg, már-már kéjes kábulatban tette meg az utat, és szinte eszelős önbizalmában elrendelte, hogy az ablakot ne sötétítsék el.

Hozzá kell szoknom, győzködte magát, és addig bámulta a kékséget, amíg zakatolni nem kezdett a szíve, és a torkában fojtogatni nem kezdte egy csomó.

Egyre sűrűbben le kellett hunynia a szemét és a karjaiba temetnie a fejét. Önbizalma lassacskán elillant, és frissen újratöltött sugárpisztolyának a szorongatása sem hozott számára megnyugvást.

Megpróbálta támadási tervére összpontosítani a gondolatait. Mindenekelőtt ismerd meg a bolygót. Vázold föl azt a hátteret, amelyben mindent el kell helyezned, ha azt akarod, hogy értelme legyen.

Keress föl egy társadalomtudóst!

Az egyik robottól megtudakolta a Solaria legismertebb szociológusának a nevét. Lám, a robotoknak is megvan az előnyük: nem kérdezősködnek.

A robot megadta a nevet meg a legfontosabb adatokat, de megjegyezte, hogy a szociológus valószínűleg éppen ebédel, és lehet, hogy kérni fogja a kontaktus későbbre halasztását.

– Ebédel! – kelt ki Baley. – Ne nevettesd ki magad. Még csak két óra múlva lesz dél.

– Én az ottani időt veszem figyelembe, gazda – mondta a robot.

Baley rámeredt, aztán megértette. A Földön, a maga föld alatti városaival mesterségesen szabták meg a nappal és az éjszaka, az ébrenlét és az álom váltakozásait, aszerint hogy miként kívánja a közösség és a bolygó szükséglete. Egy ilyen bolygón azonban, mint ez, amely mezítelenül ki van téve a napnak, nem az ember, hanem egy akaratán kívüli erő választja meg a nappalt és az éjszakát.

Baley próbálta elképzelni a gömböt, amely forgás közben hol meg van világítva, hol sötétbe burkolózik. De nem volt könnyű, és sajnálta ezeket a fenemód felsőbbrendű űrlakókat, akik eltűrik, hogy olyan fontos dolog, mint az idő, ki legyen szolgáltatva a bolygómozgás szeszélyének.

– Azért csak kapcsold – utasította a robotot.

A leszálló gépet robotok várták, és Baleyt a szabad ég alatt kínos reszketés fogta el.

– Hadd kapaszkodjam a karodba, fiam – dünnyögte a legközelebbi robotnak. A társadalomtudós egy folyosó végén várt rá.

– Jó napot, Mr. Baley – köszöntötte feszes mosollyal. Baley elakadó lélegzettel biccentett.

– Jó estét, uram. Nem sötétítené el az ablakokat?

– Már be vannak sötétítve – felelte a szociológus. – Ismerem valamelyest a földi szokásokat. Kérem, kövessen.

Baley robot segítsége nélkül, jócskán lemaradva, folyosók egész labirintusán át követte vendéglátóját. Föllélegzett, amikor végre helyet foglalhatott egy tágas és fényűzően berendezett szobában.

A falak mentén sekély mélységű, homorú benyílók sorjáztak. Minden egyes fülkét rózsaszínben és aranyban kivitelezett szobor foglalt el; csupa elvont figura, amely anélkül gyönyörködtette a szemet, hogy rögtön előtolakodott volna a mondanivalójával. Egy nagy, doboz alakú valami lelógó, fehér csöveivel és számos pedáljával zeneszerszámot sejtetett.

Baley szemügyre vette az előtte álló társadalomtudóst. Az űrlakó pontosan olyan volt, amilyennek pár órája távnézéskor látta. Magas volt és sovány, a haja hófehér. Arca feltűnően ék alakú, orra nagy, mélyen ülő szemei élénken csillogtak.

Anselmo Quemotnak hívták.

Hosszan nézték egymást, míg Baley úgy nem érezte, hogy a hangja többé-kevésbé visszanyeri normális csengését. Első szavainak semmi köze nem volt a nyomozáshoz. De ahhoz sem, amit eltervezett.

– Kaphatnék egy italt? – szólalt meg.

– Italt? – A szociológus hangja egy kissé túl érces volt ahhoz, hogy kellemes csengésűnek lehetne mondani. – Víz jó lesz?

– Inkább valamilyen szeszféle.

A szociológus feszengeni kezdett, mint akinek fogalma sincs a vendéglátói kötelezettségekről.

Ami pontosan úgy is van, gondolta Baley. Egy ilyen világon, ahol csak távolból ismerik egymást az emberek, az étel-ital megosztása szóba sem jöhet.

Egy robot kisebb, sima zománcú bögrét nyújtott át neki, benne valamilyen halvány rózsaszínű itallal. Baley óvatosan megszagolta, és még óvatosabban hörpintett belőle. A kis korty folyadék melegen szétömlött a szájában, és kellemesen végigbizsergette a nyelőcsövét. Következőre alaposabban meghúzta a bögrét.

– Ha óhajt még… – biztatta Quemot.

– Köszönöm, most nem. Hálás vagyok önnek, uram, hogy hajlandó látni engem. Quemot mosolyt próbált erőltetni az arcára, ám erőfeszítése kudarcba fulladt.

– Magam sem emlékszem rá, mikor tettem ilyet. Bizony.

Szinte belevonaglott, ahogy ezt mondta.

– Bizonyára nagyon nehezére esik – mondta Baley.

– Nagyon. – Quemot hátraarcot csinált, és a szoba túlsó végében álló székhez sietett. A széket félig elfordította Baleytől, és oldalvást helyet foglalt. Kesztyűs kezét összekulcsolta, és az orrcimpái remegtek az idegességtől

Baley kihörpintette az italát; érezte, hogy a tagjait melegség árasztja el, és az önbizalma is kezd visszatérni.

– Pontosan mit érez az én jelenlétemben, dr. Quemot? – firtatta.

– Ez egy szokatlanul személyes kérdés – dünnyögte a szociológus.

– Tudom, hogy az. De már távnézés közben próbáltam megmagyarázni, hogy én egy gyilkosság ügyében nyomozok, és sok olyan kérdést kell föltennem, amelyek közül egyik-másik szükségképpen személyes jellegű lesz.

– Segítek, amit tudok – ígérte Quemot. – Remélem, hogy a kérdések illendőek lesznek. – Beszéd közben nem nézett Baleyre; ha pedig Baley arcára tévedt a tekintete, nem állapodott meg rajta, hanem sietve elkalandozott.

– Én nem csupán kíváncsiságból érdeklődöm az ön érzései iránt – folytatta Baley –, hanem mert nagyon is fontos a nyomozás szempontjából.

– Nem értem, miért.

– Mert minél többet meg kell tudnom erről a világról. Látnom kell, hogyan fogják föl a solariaiak a közönséges dolgokat. Megért engem?

Quemot most már egyáltalán nem nézett Baleyre. Akadozva beszélni kezdett.

– Tíz évvel ezelőtt meghalt a feleségem. Látni őt sosem volt valami könnyű, de hát idővel megtanulja elviselni az ember, és ő nem volt az a tolakodó fajta. Nem utaltak ki nekem új feleséget, minthogy már túlléptem a… – esdeklően Baleyre pillantott, mintha tőle várná, hogy segítse ki a megfelelő szóval, ám ez hallgatott, mire suttogva kinyögte: – a szülői kort. Feleség híján pedig még inkább elszoktam ettől a látási jelenségtől.

– De mit érez ilyenkor? – makacskodott Baley. – Pánikot? – Eszébe jutott, hogy ő maga mit érzett a repülőgépen.

– Nem. Pánikot nem. – Quemot fordított egy kicsit a fején, hogy a szeme sarkából Baleyre nézhessen, de nyomban el is kapta a tekintetét. – De őszinte leszek, Mr. Baley. Úgy rémlik, mintha érezném az ön szagát.

Baley, mint akit rajtakaptak valamin, ösztönösen hátravetette magát a székén.

– A szagomat?

– Persze ez csak képzelődés – nyugtatta meg Quemot. – Nem tudnám megmondani, van-e önnek szaga, és milyen erős, ámbátor az orrszűrőim a legáthatóbb illatot is távol tartanák tőlem. Mégis, a képzelet… – vonta meg a vállát.

– Értem.

– De még ennél is rosszabb. Megbocsásson, Mr. Baley, de egy ember jelenléte olyan leküzdhetetlen érzést kelt bennem, mintha valamilyen nyálkás dolog közelítene felém. Hasztalan próbálok félrehajolni. Fölöttébb kínos érzés.

Baley elgondolkodva morzsolgatta a fülcimpáját, és igyekezett leküzdeni a bosszúságát. Hogy lehet ilyen idegbajosan reagálni hétköznapi dolgokra!

– Ha ez így van – mondta –, meglep, hogy ilyen készségesen beleegyezett a látásomba. Hiszen tisztában volt vele, milyen kellemetlenséget vállal magára.

– Úgy is van. De tudja, furdalt a kíváncsiság. Elvégre is ön a Földről jött.

Baley epésen arra gondolt, hogy ez még egy érv lehetne a látás ellen, de csak annyit kérdezett:

– Mit számít az?

Quemot egyszerre izgalomba jött.

– Nem tudnám egykönnyen megmagyarázni. Még magamnak sem. De hát már tíz éve művelem a társadalomtudományt. Méghozzá behatóan. Ezenközben egy sor egészen új és meglepő, ám alapjaiban helytálló tételt állítottam föl. Ezek között van egy, amely különösképpen fölcsigázza az érdeklődésemet a Föld és a földlakók iránt. Arról van szó, hogy ha ön gondosan megvizsgálná a Solaria társadalmát és életformáját, rádöbbenne, hogy a fent nevezett társadalom és életmód szorosan és közvetlenül a Földről van mintázva.

TIZEDIK FEJEZET

EGY KULTÚRA NYOMÁBAN

Baley önkéntelenül fölkiáltott:

– Mit mond?

Quemot a válla fölött hosszú percekig szótlanul nézett rá, majd végre megszólalt:

– Nem a Föld jelenlegi kultúrájáról van szó. Dehogy.

– Ó – mondta Baley.

– Hanem a múltbeliről. A Föld őstörténetéről. Mint földlakónak, önnek ezt természetesen ismernie kell.

– Néztem könyveket – mondta Baley óvatosan.

– Úgy. Akkor hát megérti.

Baley, aki nem értett semmit, magyarázni kezdte:

– Engedje meg, dr. Quemot, hogy pontosan megmondjam, miért jöttem önhöz. Szeretném, ha mindent elmondana, amit tud arról, hogy miért különbözik a Solaria annyira a többi Külső Világtól, miért tartanak annyi robotot, miért viselkednek úgy, ahogy viselkednek. Elnézését kérem, ha úgy érezné, hogy kizökkentettem a kerékvágásból.

Baley a leghatározottabban új kerékvágásba akarta terelni a beszélgetést.

Mert ha belemerülnek abba, hogy mennyire hasonlít vagy sem egymásra a Solaria és a Föld kultúrája, akkor vége. Itt tölthetné az egész napot anélkül, hogy egyetlen használható információval is gazdagabb lenne.

Quemot elmosolyodott.

– Ön, ugye, azt szeretné, ha a Solariát a többi Külső Világgal vetnénk össze, és nem a Földdel.

– A Földet én ismerem, uram.

– Ahogy óhajtja – köhintett a solariai. – Nem haragszik meg, ha egészen hátat fordítok önnek? Így jobban… kényelmesebben érzem magam.

– Ahogy óhajtja, dr. Quemot – vetette oda Baley ridegen.

– Helyes. – Quemot halk utasítására egy robot elfordította a székét, és a magas támla mögül a szociológus hangja új életre kelt, mélyebb és öblösebb zengést kapott.

– A Solariát mintegy háromszáz évvel ezelőtt kezdték betelepíteni – mondta Quemot. – Az első telepesek a Nexonról jöttek. Ismeri a Nexont?

– Sajnos, nem.

– Közel van a Solariához, alig két parszeknyire. Ami azt illeti, a Solaria és a Nexon a Galaxis egymáshoz legközelebb lévő lakott bolygópárosa. A Solaria már az ember megjelenése előtt is életnek adott otthont, és kiválóan alkalmasnak bizonyult az ember megtelepedésére. Csábos erővel vonzotta a jómódú nexoniakat, akik mind nehezebben tudtak megfelelő életnívót fönntartani egyre inkább telítődő saját bolygójukon.

– Hogyhogy telítődő? – szakította félbe Baley. – Én úgy tudom, hogy az űrlakók születésszabályozást alkalmaznak.

– A Solaria igen, de a Külső Világok általában elég lazán kezelték a szabályozást. Abban az időben, amelyről beszélek, a Nexon lakossága már elérte a második milliót. A népsűrűség miatt korlátozni kellett az egy család birtokában lévő robotok számát. Ezért a módosabb nexoniak nyári lakokat építettek maguknak a Solarián, amely termékeny volt, mérsékelt éghajlatú, és hiányzottak róla a veszélyes állatok, a Solaria telepesei minden nehézség nélkül visszalátogathattak a Nexonra, a Solarián viszont úgy éltek, ahogy a kedvük tartotta. Annyi robotot alkalmazhattak, amennyit csak meg tudtak engedni maguknak, vagy amennyinek a szükségét látták. A birtokok nagyságát senki sem korlátozta, mivel egy üres bolygón erre nem volt szükség, a korlátlan számú robottal pedig a kiaknázás sem volt gond. A robotok úgy elszaporodtak, hogy rádióval kellett ellátni őket, és ezzel megvetették az alapját híres robotiparuknak. Új típusok, új alkalmazási területek, új képességek fejlődtek ki. Az életmód diktálja a feltalálókedvet – azt hiszem, ezt a mondást én találtam ki – tette hozzá Quemot mosolyogva.

Egy robot valamilyen hívásra, amit Baley nem vett észre a széktámlától, behozott Quemotnak egy italt, hasonlót ahhoz, amilyet az imént Baley is elfogyasztott. Ezúttal őt nem kínálták, maga pedig röstellt újból kérni.

Quemot folytatta:

– A solariai élet előnyei minden megfigyelő számára szembeötlöttek. A Solaria divatba jött. Egyre több nexoni épített itt házat, és a Solaria – kedvenc szavammal a „villák bolygójává” fejlődött. A telepesek közül pedig egyre többen látták jónak, hogy egész évben a bolygón maradjanak, és nexoni ügyeiket megbízottak útján intézzék. A Solarián robotgyárak épültek. A gazdaságok meg a bányák annyit termeltek, hogy exportra is jutott. Egyszóval, Mr. Baley, nyilvánvalóvá vált, hogy egy évszázad sem kell hozzá, és a Solaria ugyanolyan zsúfolt lesz, akárcsak a Nexon. Nevetséges tékozlás lett volna, ha hagyják ezt az alig megtalált új világot az előrelátás hiánya miatt veszendőbe menni. Hogy megkíméljem önt a politikai bonyodalmak ecsetelésétől, elég, ha elmondom, hogy a Solariának sikerült háború nélkül kivívnia és megőriznie a függetlenségét. Persze segített bennünket és barátokat szerzett nekünk az a tény, hogy a Külső Világok számára a különleges robotok hasznos forrásának bizonyultunk. A függetlenség után az volt az első gondunk, hogy a lakosság száma ne haladja meg az ésszerű határokat. Ezért korlátoztuk a bevándorlást meg a születéseket, szükségleteink kielégítésére pedig egyre több és változatosabb robotot állítottunk elő.

– Mért van az – firtatta Baley –, hogy a solariaiak nem hajlandók látni egymást?

Baleyt bosszantotta Quemot szociológusi szószátyársága.

Quemot hátrakandikált széktámlája mögül, ám nyomban vissza is vonult rejtekébe.

– Ennek szükségképpen be kellett következnie. Óriási birtokaink vannak. Nem ritka a huszonöt négyzetkilométeres birtok sem, jóllehet a nagyobbakon jelentékeny nagyságú terméketlen területek is vannak. Az én birtokom kétezer-ötszáz négyzetkilométer területű, de az utolsó rögig kitűnő termőföld. Mindenesetre a birtok nagysága az, ami mindennél jobban kijelöli az ember helyét a társadalomban. És egy kiterjedt birtok azzal jár, hogy keresztül-kasul bejárhatja az ember, anélkül hogy az a veszély fenyegetné: a szomszéd területére téved, és összetalálkozik vele. Ugye megérti?

– Azt hiszem, igen – vont vállat Baley

– Egy szó, mint száz: a solariai büszke rá, hogy nem találkozik a szomszédjával. Ugyanakkor a robotok olyan jól ellátják a gazdaságát és megtermelnek mindent, hogy nem is szorul rá, hogy bárkivel összejöjjön. Az a kívánság, hogy elkerüljék az összejövetelt, egyre tökéletesebb távnéző berendezések kifejlesztését ösztönözte, és minél kiválóbbak lettek ezek a távnézőkészülékek, annál inkább zsugorodott annak szüksége, hogy az emberek lássák egymást. Egyfajta önmagát erősítő kör, afféle visszacsatolás jött létre. Érti?

– Figyeljen ide, dr. Quemot – fakadt ki Baley. – Ne tartson engem olyan együgyűnek. Én nem vagyok szociológus, az egyetemen azonban elvégeztem a szokásos elemi tanfolyamokat. Igaz, hogy ez csak afféle földi egyetem volt – tette hozzá vonakodó szerénységgel, hogy elejét vegye a másik hasonló értelmű, ám sokkal sértőbb megjegyzésének –, a matematikát azonban megértem.

– Matematika? – kérdezte Quemot, magasba rántva az utolsó szótagot.

– Hát nem az, amit a robotikában alkalmaznak, ez nekem persze magas volna, a társadalmi viszonylatokkal azonban meg tudok birkózni. Így például ismerem a Teramin-relációt.

– A micsodát, uram?

– Lehet, hogy maguknál másként hívják. Az élvezett előjogok és a velük járó kényelmetlenségek differenciálhányadosa: dé K per jé az enedik…

– Miről beszél maga itten? – csattant föl élesen és ellentmondást nem tűrően az űrlakó hangja, mire Baley zavartan elhallgatott.

Pedig nem kétséges, hogy az elszenvedett kényelmetlenségek és az élvezett előjogok viszonya egyike azoknak az alapelveknek, amelyek nélkül lehetetlen az embereket robbanás veszélye nélkül irányítani. Ha adva van egy egyszemélyes fülke egy közösségi fürdőben, mint ok, akkor ez x személyt arra késztet, hogy türelmesen várakozzék ugyanarra a villámcsapásra, amely lesújthat rájuk, miközben x értéke ismert mértékben változik a környezet és az emberi vérmérséklet ismert változásának a függvényében, ahogy ez mennyiségileg ki van fejtve a Teramin-relációban.

Ámbátor egy ilyen világon, ahol az előjog minden, és a kényelmetlenség semmi, a Teramin-reláció minden jelentőségét elveszítheti. Lehet, hogy nem a megfelelő példát választotta ki.

– Hallgasson ide, uram – próbálkozott újra Baley –, az jó, hogy ön elmagyarázza nekem a látás elleni előítélet mennyiségi növekedését, nekem azonban ez nem sokat segít. Én arra volnék kíváncsi, hogy pontosan miben is áll ez az előítélet, hogy hatásosan fölléphessek ellene. Ugyanis arra akarom rávenni az embereket, hogy lássanak engem, úgy, ahogy most ön.

– Mr. Baley – tiltakozott Quemot –, ön nem bánhat úgy az emberi érzelmekkel, mintha egy pozitronagy termékei lennének.

– Én ezt nem állítom. A robotika deduktív tudomány, míg a szociológia induktív. A matematika azonban mindkettőre egyaránt alkalmazható.

Egy percre hallgatás ült közéjük. Quemot hangja remegett, amikor megszólalt.

– Ön elismerte, hogy nem szociológus.

– Tudom. De nekem azt mondták, hogy ön viszont az. A legjobb a bolygón.

– Én vagyok az egyetlen. Azt is mondhatnám, hogy én találtam föl ezt a tudományt.

– Igazán? – Baley habozva szánta rá magát a következő kérdésre, amelyet ő maga is pimasznak tartott. – Nézett ön könyveket ebben a tárgyban?

– Néztem néhány aurorai könyvet.

– Földi könyveket nem nézett?

– Földieket? – nevetett Quemot zavartan. – Eszembe sem jutott, hogy bármiféle földi tudományos munkát olvashatnék. Ne vegye sértésnek.

– Nos hát, sajnálom. Azt reméltem, hogy olyan konkrét adatok birtokába jutok, amelyek lehetővé tennék, hogy szemtől szembe meghallgassak embereket anélkül, hogy…

Quemotból furcsa, artikulálatlan hörgés tört fel, a széke nyikorogva hátradőlt, és hangos puffanással a padlóra zuhant.

Baley füléig eljutott egy nyögésszerű „elnézést”.

Egy pillanatra még meglátta Quemotot, amint fejvesztve iszkol kifelé a szobából, aztán mintha levegővé vált volna.

Baley a homlokát ráncolta. Mi az ördögöt mondhatott megint? Szent Jozafát! Ismét rossz gombot nyomott volna meg?

Tanácstalanságában megpróbált fölállni, ám félúton megtorpant, mert egy robot lépett be a szobába.

– Gazda – mondta a robot –, azt az utasítást kaptam, hogy tájékoztassam önt: a gazda néhány perc múlva távnézni fogja önt.

– Távnézni, fiam?

– Igen, gazda. Addig is talán óhajt még frissítőt?

Újabb ibrik rózsaszínű folyadék termett ott a könyökénél, és ezúttal valamilyen meleg és illatos sütemény is kísérte.

Baley visszatelepedett a székébe, óvatosan kortyolt az italból, és a serleget az asztalra helyezte. A sütemény tapintásra kemény és meleg volt, a kérge azonban könnyedén elolvadt a szájában, és a belseje összehasonlíthatatlanul lágyabb és melegebb volt. Az íz összetevőit nem tudta azonosítani, bizonyára a Solaria helyi fűszerei és ízesítői keverednek benne.

Eszébe jutott a Föld szegényes, élesztő alapú diétája, és arra gondolt, hogy talán érdemes lenne a piacra dobni a Külső Világok termékeinek az ízét utánzó élesztőfajtákat.

Ábrándozását azonban félbeszakította Quemot, a szociológus, aki egyszerre ott termett a semmiből, és szembefordult vele. Igen, ezúttal nem fordította el az arcát! Egy kisebb székben ült egy olyan szobában, amelynek padlója és falai élesen elütöttek Baley környezetétől. Ezúttal mosolygott, mosolya mély barázdákká mélyítette arcának finom ráncait, és paradox módon azzal, hogy kihangsúlyozta szemének élénk csillogását, fiatalosabb külsőt kölcsönzött neki.

– Ezer bocsánat, Mr. Baley – mentegetőzött. – Azt hittem, jobban el bírom viselni a személyes együttlétet, de ez önáltatásnak bizonyult. Képletesen szólva a szakadék szélén egyensúlyoztam, és az ön szava megadta a végső lökést.

– Melyik szó volt az, uram?

– Ön mondott valamit arról, hogy embereket akar meghallgatni szemtől… – Megrázta a fejét, és idegesen nyaldosta az ajkát. – Még kimondani is nehezemre esik. De tudja, mire gondolok. Ez a szó egyszerre elém varázsolta a legbizarrabb szituációt, hogy mi ketten, ön meg én, egymás lélegzetét szívjuk be. – A solariai összerázkódott. – Ön nem találja ezt visszataszítónak?

– Nem emlékszem rá, hogy valaha is annak találtam volna.

– Mocskos egy szokásnak tűnik. S amikor ön kimondta azt a szót, és én elképzeltem a helyzetet, hirtelen rádöbbentem, hogy végül is ugyanabban a szobában tartózkodunk, és ha én nem is fordultam szembe önnel, hozzám is eljuthatnak és az én tüdőmbe is bejuthatnak az ön tüdejét megjárt levegőfoszlányok. Az én érzékenységem mellett…

– A Solaria légkörének molekulái sok ezer tüdőt megjártak már. Szent Jozafát! Köztük az állatok tüdeit meg a halak kopoltyúit is.

– Ez igaz – ismerte el Quemot, gyászos képét dörzsölgetve –, de én nem is szeretek erre gondolni. Ám az ön jelenléte és kettőnk lélegzése fenyegető közelségbe hozta a veszélyt. Meglepő, milyen megkönnyebbülést hoz nekem a távnézés.

– Pedig továbbra is ugyanabban a házban vagyunk, dr. Quemot.

– Éppen ezért meglepő a megkönnyebbülés. Ön itt van ugyanebben a házban, ám a háromdimenziós vetítő mindent megváltoztat. Most legalább tudom, milyen érzés egy idegennek a látása. Még egyszer nem fogom megpróbálni.

– Ez úgy hangzik, mintha ön csak kísérletből ment volna bele a látásba.

– Azt hiszem – mondta az űrlakó –, hogy ez részben így is van. Bár ez csak a kisebbik hányadát teszi ki az indítékaimnak. Az eredmények viszont érdekesek, még ha nyugtalanítóak is. A kísérlet sikeres volt, és talán rögzíteni is fogom.

– Rögzíteni? Mit? – lepődött meg Baley.

– Az érzéseimet! – válaszolt Quemot meglepődéssel a meglepődésre. Baley fölsóhajtott. Félreértés. Mindig csak félreértés.

– Csak azért kérdezem, mert valahogy azt képzeltem, hogy van valamilyen műszerük az érzelmi válaszok mérésére. Mint mondjuk egy elektroencefalográf. – Szemét hasztalan hordozta körbe. – Bár föltételezem, hogy létezik olyan miniatűr változatuk is, amihez nincs szükség közvetlen elektromos kapcsolatra. A Földön nem ismerünk ilyesmit.

– Úgy hiszem – jelentette ki a solariai mereven –, hogy műszer nélkül is képes vagyok megbecsülni az érzéseim mibenlétét. Eléggé szembetűnőek voltak.

– Igen, persze, csakhogy a mennyiségi elemzés… – kezdte Baley.

– Nem értem, mire akar kilyukadni – panaszolta Quemot. – Azonkívül szeretném megismertetni önt valamivel, olyasmivel, ami az én elméletem, amit egyetlen könyvben sem láttam, és amire nagyon is büszke vagyok.

– Pontosan mi lenne az, uram? – mutatott érdeklődést Baley.

– Hát az, hogy miként tükrözi a Solaria kultúrája a Föld múltjának egyik kultúráját.

Baley fölsóhajtott. Ha nem hagyja, hogy a másik kirukkoljon az elméletével, aligha várhat el tőle további segítőkészséget.

– Éspedig? – adta meg magát Baley.

– Spárta! – emelte föl a fejét büszkén Quemot, hogy fehér üstöke glóriaként megcsillant a fényben. – Biztos vagyok benne, hogy hallott Spártáról.

Baley megkönnyebbült. Ifjúkorában élénken érdekelte a Föld múltja (sok földlakó számára vonzó tárgy volt ez: a Föld hatalma még elvitathatatlan, mert rajta kívül nem volt más világ; a földi emberek az urak, mert még nem léteztek űrlakók), a Föld múltja azonban beláthatatlan. Quemot könnyen hivatkozhatna valamilyen Baley számára ismeretlen időszakra is, ami fölöttébb kínos lenne.

De most óvatosan megjegyezhette:

– Igen. Láttam filmeket ebben a tárgyban.

– Helyes. Helyes. Nos, Spártát virágkorában viszonylag kisszámú spártai, vagyis teljes jogú polgár, aztán valamivel nagyobb számú másodrendű polgár, a perioikoszok, és a legnagyobb számot kitevő rabszolgák, a helóták népesítették be. A helóták hússzorosan fölülmúlták a spártai polgárokat, ám a helóták is emberek voltak, hús-vér emberek. Hogy a spártaiak elejét vegyék annak, hogy a nyomasztó túlsúlyban lévő helóták sikeresen fölkelhessenek az uraik ellen, tökélyre fejlesztették a haditudományukat. Minden egyes spártai polgár valóságos hadigépezetként élte életét, és a társadalom elérte célját. Nincs tudomásunk egyetlen sikeres helótaföl-kelésről sem. No mármost, mi, solariai emberek bizonyos értelemben hasonlítunk a spártaiakra. Nekünk is megvannak a magunk helótái, csak a mi helótáink nem emberek, hanem gépek. Ezek nem lázadhatnak föl, és akkor sem kell tartanunk tőlük, ha ezerszer annyian vannak hozzánk képest, mint az emberi helóták voltak a spártaiakhoz képest. Ennélfogva élvezzük a spártaiak kizárólagosságának az előnyeit anélkül, hogy el kellene szenvednünk azok zord uralmi rendszerét. Ehelyett megengedhetjük magunknak az athéniak művészet– és kultúrakedvelő életmódját, akik egy időben éltek a spártaiakkal, és akik…

– Láttam filmeket az athéniakról is – vetette közbe Baley. Quemot egyre jobban belemelegedett a mondókájába.

– Minden civilizáció piramisszerűen épül föl. Minél följebb kapaszkodik valaki a társadalom építményén a csúcs felé, annál több a szabadideje és a lehetősége a boldogságkeresésre. És minél magasabbra jut, annál kevesebb emberrel kell megosztoznia a növekvő élvezetekben. A kisemmizettek mindig túlsúlyban vannak. És jól jegyezze meg: bármilyen jól megy is abszolút értelemben a piramis alsó rétegeinek, a csúcshoz viszonyítva mindig kisemmizettek maradnak. Példának okáért az Aurora legszegényebbjei is jobban el vannak eresztve, mint a Föld arisztokratái, ám az Aurora arisztokratáihoz képest mégis kisemmizettek, és ők saját világuk uraihoz mérik magukat. Következésképpen egy közönséges emberi társadalomban mindig is van súrlódás. A társadalmi forradalom mint akció, és a forradalom elhárítása, vagy ha egyszer már kitört: a leverése mint reakció az okozója annak a temérdek emberi nyomorúságnak, amellyel át meg át van itatva a történelem. No mármost itt, a Solarián történik meg először, hogy a piramis csúcsa önmagában áll. A kisemmizettek helyét elfoglalták a robotok. A miénk az első új társadalom, az első nagy társadalmi újítás, amióta Sumer és Egyiptom parasztjai föltalálták a városokat.

Quemot elégedett mosollyal hátradőlt a székén.

– Publikálta már ezt? – érdeklődött Baley.

– Egyszer még sort kerítek rá – mondta Quemot tettetett nemtörődömséggel. – Eddig még nem. Ez a harmadik fölfedezésem.

– A másik kettő is ilyen széles ívű?

– Azokat nem a szociológiában csináltam. Valamikor szobrász voltam. Azok a munkák, amiket itt lát – mutatott a fülkék felé –, mind az enyémek. Aztán zenét is szereztem. De az idő eljárt fölöttem, és Rikaine Delmarre folyton arra ösztökélt, hogy hagyjam ott a szépművészetet, és műveljem inkább az alkalmazott művészetet. Így vettem föl aztán a szociológiát.

– Ebből azt veszem ki, hogy Delmarre a jó barátja volt – jegyezte meg Baley.

– Ismertük egymást. Aki ilyen kort megér, mint én, minden felnőtt solariait megismer. De semmi okom rá, hogy tagadjam: Rikaine Delmarre-ral jól ismertük egymást.

– Miféle ember volt Delmarre? – (Ez a név különös módon fölidézte Baley előtt Gladia képét, és hirtelen mintha mellbe vágták volna, ott állt előtte az asszony úgy, amilyennek utoljára látta: magából kikelve, arcát eltorzítja az iránta táplált harag.)

Quemot kissé elgondolkodott.

– Derék ember volt, odaadó híve a Solariának és az életformájának.

– Más szóval idealista.

– Igen. Határozottan. Ez abból is kiviláglik, hogy önként jelentkezett erre a… hm… foetusmérnöki munkára. Ez is alkalmazott művészet, ugye, és már említettem az ezzel kapcsolatos véleményét.

– Olyan szokatlan dolog volt, ha valaki önként jelentkezik?

– Maga mit szólt volna… De hát elfelejtettem, hogy ön földlakó. Igen, szokatlan. Ez egyike azoknak a munkáknak, amelyeket el kell végezni, ám önszántából senki sem jelentkezik rá. Rendesen meghatározott időre kijelölnek rá valakit, és senki sem örül, ha rá esik a választás. Delmarre viszont önként elvállalta, méghozzá életfogytiglan. Úgy vélte, hogy ez a pozíció túlságosan is fontos ahhoz, hogysem vonakodó besorozottakra bízzák, és engem is meggyőzött erről. Ettől függetlenül azonban én mégsem jelentkeznék. Képtelen volnék vállalni a velejáró áldozatot. Az ő áldozata pedig annál nagyobb volt, minthogy szinte fanatikusan ügyelt a személyi higiéniára.

– Még mindig nem nagyon értem ennek a munkának a mibenlétét.

Quemot időbarázdált arca kissé elpirult.

– Nem volna jobb, ha az asszisztensénél érdeklődne?

– Már rég megtettem volna, uram, ha valaki is érdemesnek tartotta volna, hogy az orromra kösse, miszerint van neki egy asszisztense is.

– Sajnálom, hogy így történt – mentegetőzött Quemot –, de az asszisztens megléte újabb mércéje Delmarre társadalmi státusának. Elődjei közül senkit sem méltattak erre. Delmarre azonban úgy látta szükségesnek, hogy keressen maga mellé egy megfelelő ifjút, és személyesen beavassa őt a szakmába, hogy jól képzett utódot hagyjon maga után, ha majd nyugalomba vonul, vagy, hm… ha meghal. – Az öreg solariai mélyet sóhajtott. – Én mégis túléltem őt, pedig mennyivel fiatalabb volt nálam. Sakkoztam vele. Gyakran.

– Hogy csinálta?

– A szokásos módon – vonta föl a szemöldökét Quemot.

– Látták egymást?

Quemot arcára kiült az iszonyat.

– Micsoda ötlet! Még ha én el is bírtam volna viselni, Delmarre egy pillanatra se ment volna bele. A foetusmérnökség nem tompította el az érzékenységét. Finnyás ember volt.

– Akkor hát hogyan…

– Két táblával, ahogy két ember sakkozni szokott. – Aztán a solariai vállat vont, és lejjebb adott a gőgjéből. – Ja persze, ön a Földre való. Az én lépéseim megjelentek az ő tábláján, az övéi pedig az enyémen. Egyszerű dolog.

– Ismeri ön Mrs. Delmarre-t? – kérdezte Baley.

– Szoktuk távnézni egymást. Ugyanis ő erőtér-kolorista, és eldicsekedett néhány mutatványával. Meg kell hagyni, ügyes munkák, bár inkább érdekesség, mint műalkotás. Ennek ellenére szórakoztató dolgok, és érzékeny elmére vallanak.

– Mit gondol, képes arra, hogy megölje a férjét?

– Nem gondolkoztam el ezen. A nők furcsa teremtmények. De hát aligha lehet helye a kételynek, nem igaz? Egyedül Mrs. Delmarre-nak volt módja rá, hogy Rikaine közelébe férkőzhessen, és elintézze őt. Rikaine soha, semmilyen körülmények között, semmilyen okból nem engedte volna meg senkinek, hogy lássa őt. Rendkívül finnyás volt. A finnyás talán nem is a megfelelő szó rá. Mindössze arról van szó, hogy az abnormitás legkisebb jele is hiányzott belőle, a perverzitásnak nyoma sem volt nála. Jó solariai volt.

– Azt akarja mondani: ön perverzitásból járult hozzá, hogy én lássam önt? – kérdezte Baley.

– Igen, azt hiszem, igen – mondta Quemot elgondolkodva. – Sőt még azt sem tagadom, hogy némi scatofília[26] is szóba jöhet nálam.

– Politikai ok elképzelhető Delmarre meggyilkolása mögött?

– Hogyan?

– Azt mondják, hogy tradicionalista volt.

– Ó, mi mind azok vagyunk.

– Úgy érti, hogy senki sincs a Solarián, aki nem tradicionalista?

– Megengedem, hogy vannak néhányan – mondta Quemot tétován –, akik veszélyesnek tartják, ha valaki túlságosan tradicionalista. Ezek túlzottan aggályoskodnak népességünk csekély száma meg a többi világok túlsúlya miatt. Úgy vélik, hogy védtelenek vagyunk a többi Külső Világ esetleges támadása ellen. Persze mindez ostobaság, és ezek az emberek nincsenek is sokan. Nem hinném, hogy számottevő erőt képviselnének.

– Mért tartja őket ostobáknak? Vagy talán van valami, ami nagyfokú számbeli hátránya ellenére mégis a Solaria javára billenthetné az erőegyensúlyt? Valamilyen új fegyver talán?

– Egy fegyver igen. Csakhogy az nem új. Azok, akikről beszélek, inkább vakok, mint ostobák, ha nem veszik észre, hogy ez a fegyver folyamatosan működik és ellenállhatatlan.

– Ezt ön komolyan mondja? – vonta össze a szemöldökét Baley.

– Komolyan.

– Ismeri ön ezt a fegyvert?

– Mindenki ismeri. Ön is, ha elgondolkodik rajta. Nekem, mint szociológusnak, talán könnyebb fölismernem. Az igazat megvallva, ez nem olyan fegyver, mint amit közönségesen annak tartanak. Nem öl és nem sebez, ám mégis kivédhetetlen. Annál kivédhetetlenebb, mivel senkinek sem szúr szemet.

– És mi ez a nem gyilkos fegyver? – sürgette Baley bosszúsan.

– A pozitronrobot – felelte Quemot.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

EGY FARM MEGSZEMLÉLÉSE

Baleyben egy pillanatra megfagyott a vér. A pozitronrobot az űrlakók fölényét jelképezi a földiek fölött. Fegyvernek aztán igazán fegyver. De uralkodott a hangján.

– Ez egy gazdasági fegyver. A többi Külső Világ fontosnak tartja a Solariát, mint fejlett robotfajták forrását, ezért békén hagyják.

– Egy nyomós érv – felelte Quemot egykedvűen. – Többek között ennek köszönhetjük a függetlenségünket. De amire én gondolok, az valami más, valami nehezebben megfogható és kozmikus kihatású dolog. – Quemot tekintete ujjai hegyén nyugodott, míg gondolatai láthatóan elvont dolgokkal foglalatoskodtak.

– Ez önnek egy újabb szociológiai elmélete? – érdeklődött Baley. Quemot alig leplezett büszkesége láttán Baley ajka kurta mosolyra rándult.

– Valóban az enyém – mondta a szociológus. – Amennyire én tudom, eredeti, bár könnyen rájöhet, aki alaposan tanulmányozza a Külső Világok népességi adatait. Kezdem azzal, hogy amióta csak föltalálták a pozitronrobotot, mindenfelé egyre nagyobb méreteket ölt a használatuk.

– A Földön nem – szúrta közbe Baley.

– Már megengedjen, nyomozó uram. Nem sokat tudok a Földről, azt azonban jól tudom, hogy a robotok az ottani gazdaságba is behatolnak. Maguk ott kiterjedt városokba tömörülnek, és üresen hagyják a bolygó felszínének nagy részét. De kik dolgoznak a farmjaikon meg a bányáikban?

– Robotok – ismerte el Baley. – Ám ha már itt tartunk, doktor, a pozitronrobotot a Földön találták föl.

– Valóban? Biztos ön ebben?

– Ellenőrizheti. Ez az igazság.

– Érdekes. Mégis ott terjedtek el a legkevésbé a robotok. – A szociológus gondolataiba mélyedt. – Talán a földi népesség nagy száma miatt. Ezért sokkal hosszabb idő kell hozzá. Igen… Ámbár még a városaikban is vannak robotok.

– Igaz – felelte Baley.

– Ma több, mint mondjuk ötven évvel ezelőtt.

– Úgy van – bólintott Baley türelmetlenül.

– Akkor stimmel. A különbség csupán időbeli. A tendencia az, hogy a robotok kiszorítják az emberi munkaerőt. A robotgazdaság csakis egy irányban mozog. Több robot és kevesebb ember. Nagyon alaposan tanulmányoztam a népesedési adatokat, hogy ezt észrevegyem, és néhány következtetést levonjak a jövőre nézve. – Meglepetten fölkapta a fejét. – De hiszen ez a matematika alkalmazása a szociológiára, nem igaz?

– De igen – felelte Baley.

– Ezek szerint mégis lehet valami a dologban. Gondolkodnom kell ezen. Mindenesetre én ezekre a következtetésekre jutottam, és meggyőződésem, hogy a helyességükhöz kétség sem férhet. Vagyis minden gazdaságban, amely elfogadta a robotmunkát, folyamatosan emelkedik a robot/ember arány, és ezt semmilyen törvényi szabályozással nem lehet meggátolni. A növekedést le lehet lassítani, de megállítani nem. Eleinte még növekszik az emberi népesség, a robotok száma azonban ennél sokkal gyorsabban emelkedik. Aztán egy bizonyos kritikus pont elérése után…

Quemot újfent elhallgatott, aztán így folytatta:

– Lássuk csak. Ön azt kérdezhetné, hogy a kritikus pontot meg lehet-e pontosan határozni, lehet-e számszerűen kifejezni. No lám, itt van megint a maga matematikája.

Baley türelmetlenül feszengeni kezdett.

– Nos, mi történik azután, hogy elérik a kritikus pontot, dr. Quemot?

– Hogyan? Ja igen, az emberi népesség elkezd csökkenni. A bolygón igazi társadalmi stabilitás következik be. Az Aurora sem kerülheti el ezt. De még a Föld sem. A Földön eltarthat néhány évszázadig, de elkerülhetetlen.

– Mit ért ön társadalmi stabilitáson?

– Az itteni helyzetet. A Solariát. Egy olyan világot, ahol az emberek teszik ki a dologtalanok osztályát. Ennélfogva semmi okunk sincs rá, hogy tartsunk a többi Külső Világtól. Talán csak egy évszázadot kell várnunk, és mindegyikük egy-egy új Solariává válik. Szerintem ez bizonyos értelemben az emberi történelem végét fogja jelenteni, vagy legalábbis a kiteljesedését. Végre-valahára minden embernek meglesz mindene, amire szüksége van, vagy amire vágyik. Tudja, van egy mondás, amit egyszer fölcsíptem valahol, magam sem tudom, hol, valami a boldogságkeresésről.

Baley eltűnődve idézni kezdte:

– Minden embert felruház a Teremtő bizonyos elidegeníthetetlen jogokkal… ezek között van az élethez, a szabadsághoz és a boldogság kereséséhez való jog.

– Eltalálta. Honnan van ez?

– Valamilyen régi dokumentumból – felelte Baley.

– Látja, ehhez képest nagy változás következett be a Solarián, és idővel be fog következni az egész Galaxisban. A keresésnek vége. Az emberiség öröklött joga az élet, a szabadság és a boldogság lesz. Csak így. Boldogság.

Baley szárazon megjegyezte:

– Ez mind nagyon szép, csakhogy az ön Solariáján megöltek egy embert, és egy másik is a halálán van.

Ám nyomban szerette volna visszaszívni, amit mondott, mert Quemot arca olyan kifejezést öltött, mintha arcul csapták volna. Az öregember lecsüggesztette a fejét. Lesütött szemmel csak ennyit mondott:

– Tőlem telhetően feleltem a kérdéseire. Van még valami kívánsága?

– Ennyi elég. Köszönöm, uram. Bocsásson meg, ha megzavartam a barátja halála miatti gyászát.

Quemot lassan fölemelte a tekintetét.

– Nehéz lesz másik sakkpartnert találni. Kínos pontossággal tartotta magát a megbeszélt időpontokhoz, és rendkívül kiegyensúlyozottan játszott. Jó solariai volt.

– Megértem önt – mondta Baley lágyan. – Megengedi, hogy az ön berendezésén kapcsolatba lépjek a következő személlyel, akit látni akarok?

– Természetesen – felelte Quemot. – A robotjaim a rendelkezésére állnak. Én pedig most búcsút veszek öntől. Képet ki.

Mindössze fél perc telt el azóta, hogy Quemot eltűnt, és máris ott állott Baley oldalánál egy robot, és Baley ismét eltűnődött azon, hogyan is irányítják ezeket a teremtményeket. Csak annyit vett észre, hogy Quemot búcsúzás közben az ujjával megérintett egy kapcsolót.

Lehet, hogy a robot csak egy olyan általános utasítást kapott, hogy mondjuk: „Tedd a kötelességedet!” Az is lehet, hogy a robotok mindent hallanak, és folyamatosan kitalálják az ember minden kívánságát, és ha egy bizonyos robot testileg vagy értelmileg nem felel meg az adott feladatnak, működésbe lép a robotokat összekötő rádióhálózat, és odaszólítják a megfelelő robotot.

Egy percre Baley szeme előtt megjelent a Solaria, mint egy olyan robotokból álló háló, amelyen a már amúgy is kis lyukak egyre parányibbá zsugorodnak, és amelyen minden emberi lény szépen a helyéhez van láncolva. Eszébe jutott Quemot jóslata arról, hogy minden világ a Solaria sorsára jut, és még a Földre is egyre szorosabban ráfeszül ez a háló, mígnem…

Gondolatait a robot nyugodt és szenvtelen tisztelettel áthatott géphangja szakította félbe.

– Szolgálatára állok, gazda.

– Tudod, hogy lehet kapcsolatba lépni Rikaine Delmarre egykori munkahelyével? – fordult hozzá Baley.

– Igen, gazda.

Baley összerezzent. Mikor fogja már megtanulni, hogy tartózkodjék a hiábavaló kérdésektől? A robotok tudják. Kész. Arra gondolt, hogy a robotok megfelelő kezeléséhez szakértőnek, afféle robotszakértőnek kell lenni. Vajon az átlag solariai hogy boldogul? Nyilván csak úgy-ahogy.

– Hozd be Delmarre lakását, és kapcsold az asszisztensét. Ha nincs ott, kerítsd elő a föld alól is.

– Igenis, gazda.

A robot már indulóban volt, amikor Baley utánaszólt.

– Várj! Hány óra van Delmarre munkahelyén?

– 6.30 körül, gazda.

– Reggel?

– Igen, gazda.

Baleyt újra elfogta a bosszúság, hogyan szolgáltathatja ki magát egy világ a nap jövésének-menésének. Ezzel jár az, ha a bolygó csupasz felszínét lakják.

Vágyódva gondolt a Földre, de gyorsan eltépte róla a gondolatait. Addig nincs semmi baj, amíg a kezében lévő ügyre összpontosít. Ha azonban belecsúszik a honvágy ingoványába, akkor vége.

– Azért csak hívd az asszisztenst, fiam, és mondd meg neki, hogy államügyről van szó – és szólj valamelyik társadnak, hogy hozzon valamit enni. Megteszi egy szendvics meg egy pohár tej is.

Gondolataiba mélyedve majszolta a valamilyen füstölt húsból készült szendvicset, és az elméje sarkában az is megfordult, hogy azután, ami Gruerrel történt, Daneel Olivaw bizonyára minden falat ételre gyanakvással tekintene. És nem is minden ok nélkül.

– De mindenféle ártalom – legalábbis azonnali ártalom – nélkül végzett a szendviccsel, és kortyolt a tejből. Azt nem tudta meg Quemottól, amiért fölkereste, de azért valamit kiszedett belőle. Ahogy elrendezgette a gondolatait, arra is rájött, hogy nem is keveset.

Ami igaz, az igaz: a gyilkosságról nem sokat, de annál többet a fontosabb ügyről.

– Az asszisztens elfogadja a hívást, gazda – tért vissza a robot.

– Helyes. Volt valamilyen nehézség?

– Az asszisztens aludt, gazda.

– De most már ébren van?

– Igenis, gazda.

Hirtelen ott termett vele szemben az asszisztens, amint éppen sértett mogorvasággal az arcán fölült az ágyában.

Baley visszatorpant, mintha váratlanul egy erőkorlát magasodott volna föl előtte. Megint elhallgattak előtte egy fontos tényt. Megint nem a megfelelő kérdéseket tette föl.

Senkinek sem jutott eszébe, hogy az orrára kösse: Rikaine Delmarre asszisztense – nő.

A haja valamivel sötétebb, mint a megszokott űrlakó bronz, és ziláltságában jókora boglyaként övezte a fejét. Arca tojásdad, az orra kissé krumpliorr, az álla előreugró. Csendesen vakargatta magát a dereka táján, és Baley abban reménykedett, hogy a takaró a helyén marad. Eszébe jutott Gladia szabados viselkedése a távnézés alatt.

Baley most epés elégtétellel vette tudomásul saját kiábrándulását. A földiek valahogy azt képzelték, hogy minden űrlakó nő szép, és Gladia valóban megerősíteni látszott ezt az elképzelést. Ez itt azonban még földi mértékkel mérve is elég közönséges.

Ezért meglepődött, amikor a nő megszólalt, mert mély alt hangját vonzónak találta.

– Ide figyeljen, tudja, hány óra van?

– Tudom – felelte Baley –, de mivel látni fogom magát, úgy éreztem, hogy nem árt, ha előre figyelmeztetem.

– Látni engem? Magasságos egek… – Szemét tágra meresztette, és az állához kapta a kezét. (Az egyik ujján gyűrűt viselt; ez volt az első eset, hogy Baley ilyen személyi cicomát fölfedezett Solarián.) – Várjon, csak nem maga az új asszisztensem?

– Nem. Ilyesmiről szó sincs. Azért vagyok itt, hogy nyomozzak Rikaine Delmarre gyilkossági ügyében.

– Igazán? Hát csak nyomozzon.

– Hogy hívják?

– Klorissa Cantorónak.

– És mióta dolgozik dr. Delmarre-ral?

– Három éve.

– Feltételezem, hogy most nem a tevékenysége színhelyén tartózkodik. – (Baley nem szívesen használta ezt a körülírást, de hát ki tudja, hogy nevezik egy foetusmérnök munkahelyét.)

– Ha azt akarja tudni, hogy a farmon vagyok-e – mondta Klorissa bosszúsan –, akkor igen, ott vagyok. Azóta nem távoztam el innen, amióta az öreget kinyiffantották, és úgy néz ki, nem is fogok, amíg egy asszisztenst nem küldenek nekem. Maga nem tudná ezt elintézni?

– Sajnálom, asszonyom. Nekem itt semmi befolyásom nincs.

– Csak úgy kérdeztem.

Klorissa lerúgta magáról a takarót, és minden tartózkodás nélkül kimászott az ágyból. Egybeszabott hálóruhát viselt, és a kezével megérintette a nyakánál azt a helyet, ahol a zár végződött.

– Egy pillanatra! – kiáltott föl Baley gyorsan. – Ha hajlandó látni engem, akkor én most be is fejezném, és ön tanúk nélkül felöltözhet.

– Tanúk nélkül? – A lány alsó ajkára helyezte az ujját, és kíváncsian vizsgálgatta Baleyt. – Csak nem finnyás? Akár a főnök.

– Hajlandó látni engem? Szeretném átvizsgálni a farmot.

– Nem tudom, mit akar azzal a látással, de ha távnézni akarja a farmot, szívesen elkalauzolom. Ha megengedi, hogy megmosakodjam meg miegymás, és kissé kitöröljem az álmot a szememből, akkor én is örülni fogok, hogy kizökkenhetek a mindennapi kerékvágásból.

– Én semmit sem akarok távnézni. Én látni akarok.

Az asszony félrehajtotta a fejét, és kíváncsi tekintetében megjelent valamiféle hivatásos érdeklődés.

– Micsoda maga, csak nem perverz? Mikor esett át az utolsó génvizsgálaton?

– Szent Jozafát! – mormolta Baley. – Ide figyeljen, én Elijah Baley vagyok, a Földről.

– A Földről? – visított föl a nő. – Magasságos ég! Mi a csudát keres itt? Csak nem akar itt engem megviccelni?

– Nem viccelek. Azért hívtak ide, hogy kivizsgáljam Delmarre halálát. Nyomozó vagyok, detektív.

– Szóval olyan vizsgálat. De hát tudtommal mindenki meg van róla győződve, hogy a felesége tette.

– Nem, asszonyom, nekem ez ügyben vannak némi fenntartásaim. Megengedi, hogy lássam önt meg a farmot? Meg kell értenie, hogy mint földlakó nem vagyok szokva a távnézéshez. Olyankor kínosan érzem magam. Engedélyem van a biztonsági főnöktől, hogy láthatom azokat, akik a segítségemre lehetnek. Ha óhajtja, megmutathatom az írást.

– Hadd lássam!

Baley a nő vetített szeme elé tartotta a hivatalos papírt.

– Látni! – csóválta a fejét az asszony. – Mocskos egy dolog. De hát az egekre is, mit tesz egy kis mocsokkal több ebben a szennyes munkában? Csak óva intem, nehogy közel merészkedjen hozzám. Tartsa be a tisztes távolságot. Majd kiabálunk, vagy ha kell, robottal üzenünk egymásnak. Világos?

– Világos.

Abban a pillanatban, amikor a kapcsolat megszakadt, az asszony hálóruhája kétfelé nyílt a varrásnál, és Baley füléig még eljutott egy méltatlankodó „földlakó!” dörmögés.

– Ne jöjjön közelebb! – intette Klorissa. Baley nyolcméternyi távolságból szólt oda:

– Nekem jó ez a távolság, csak nem bánnám, ha minél előbb bemennénk a házba.

Ezúttal már valahogy nem volt olyan elviselhetetlen. A repülőutat szinte észre sem vette, de azért nem kell túlzásba se vinni. Bár a lélegzete el-elakadt, legyűrte magában azt az ingert, hogy lazítson a gallérján.

– Mi van magával? – kiáltott föl Klorissa. – Mint akit fejbe vertek.

– Nem vagyok hozzászokva a szabad levegőhöz – mentegetőzött Baley.

– Hát persze! Földlakó! Maga azt szereti, ha ketrecbe zárják vagy mi. Magasságos ég! – Fintorogva végignyalta az ajkát, mintha valamilyen kellemetlen dologba harapott volna. – Jöjjön csak, jöjjön, de előbb én félrehúzódok. Így. Most már jöhet.

Az asszony két vastag varkocsba fonta a haját, amelyet bonyolult mértani figurákba rendezett el a feje körül. Jó sok időbe telhetett neki, tűnődött Baley, de aztán eszébe jutott, hogy minden bizonnyal egy robot tévedhetetlen gépi ujjait dicséri ez a munka.

A haj szabadon hagyta az ovális arcot, és kihangsúlyozta szabályos szimmetriáját, ami ha nem is csinossá, de kellemessé tette azt. Az arca nem volt kikészítve, és a ruhája sem szolgált más célt, mint hogy célszerűen elfedje a testét. Öltözékén uralkodott a tompa sötétkék szín, kivéve könyékig érő kesztyűit, amelyek élesen kiríttak lila színükkel. Látszott, hogy nem tartoznak megszokott öltözékéhez. Baley figyelmét nem kerülte el, hogy a kesztyű egyik ujját kidomborítja a gyűrű.

A szoba átellenes oldaláról néztek farkasszemet egymással.

– Ugye, asszonyom, kellemetlen magának? – szólt oda hozzá Baley.

– Miért volna kellemes? – vont vállat az asszony. – Nem vagyok állat. De kibírom. Megedződik az ember, ha… hm… gyerekekkel foglalkozik – bökte ki némi habozás után, dacosan fölszegve a fejét, mint aki nagy nehezen rászánja magát, hogy kimondja az elkerülhetetlent. Az ominózus szót gondosan artikulálva ejtette ki a száján.

– Úgy mondja ezt, mint akinek nincs kedvére, amit csinál.

– Fontos munka. El kell végezni. Mégsem szeretem.

– Rikaine Delmarre szerette?

– Szerintem nem, de sohasem mutatta ki. Jó solariai volt.

– És finnyás.

Klorissa meglepett pillantást vetett rá.

– Maga mondta ezt – tette hozzá Baley. – Távnézés közben, amikor azt javasoltam, hogy tanúk nélkül öltözzön fel, mire ön megjegyezte, hogy olyan finnyás vagyok, akár a főnöke.

– Ja. Hát igen, finnyás, az volt. Még távnézés közben sem engedett meg semmilyen szabadosságot. Mindig illendően viselkedett.

– Ez olyan szokatlan dolog?

– Nem kellene, hogy az legyen. Ideálisan mindenkinek meg kellene tartania az illendőséget, de senki sem veszi magának a fáradságot. Legalábbis távnézés közben. Mit számít, hiszen személyesen nincs jelen az ember. Elárulom magának, hogy távnézés közben engem sem izgat, kivéve, ha a főnökömmel vagyok. Vele meg kell tartani a formaságot.

– Ön csodálta dr. Delmarre-t?

– Jó solariai volt.

– Ön farmnak nevezte ezt a helyet, és gyerekeket említett. Talán gyermekeket nevelnek itt?

– Egy hónapos kortól kezdve a Solariáról minden foetus ide kerül.

– Foetus?

– Úgy van. – Majd homlokát ráncolva: – Egy hónappal a fogamzás után kapjuk meg őket. Nem esik zavarba?

– Nem – vágta rá Baley. – Meg tudná mutatni a helyet?

– Meg. Csak ne jöjjön közelebb.

Baley hosszú arca kővé fagyott, amint fentről végignézett a hosszú termen. A termet üvegfal választotta el tőlük. Biztos volt benne, hogy az üvegfal túlsó oldalán tökéletesen szabályozott hőmérséklet, tökéletesen szabályozott nedvesség, tökéletesen szabályozott steril környezet fogadná őket. Egymás fölött tartályok légiója sorakozott, mindegyikben egy parányi lény úszkált precízen összeállított, átlátszó folyadékában, és eszményi arányú tápláló keverék gondoskodott életben tartásukról és növekedésükről.

Parányi lények, egyik-másik kisebb, mint a fél ökle, összegömbölyödve, kidomborodó koponyákkal, pici végtagkezdeményekkel és csökevényes farkokkal.

Klorissa hét méterrel odébb megszólalt:

– Hogy tetszik, nyomozó úr?

– Mennyi van most itt? – kerülte meg a választ Baley.

– A ma reggeli állapot szerint százötvenkettő. Tizenöt-húszat kapunk minden hónapban, és ugyanannyit bocsátunk szárnyra.

– Ez a bolygó egyetlen ilyen intézménye?

– Úgy van. Ez is elegendő a népesség utánpótlására, ha háromszáz éves élettartammal és húszezres népességgel számolunk. Az épület egészen új. Dr. Delmarre maga felügyelte az építését, és számos változtatást vezetett be a munkarendünkben. A foetushalandóság most gyakorlatilag nulla.

Robotok járkáltak a tartályok között. Minden tartálynál megálltak, és fáradhatatlan alapossággal ellenőrizték a műszereket, és szemügyre vették a kicsiny embriókat.

– Ki operálja meg az anyákat? – érdeklődött Baley. – Mármint hogy kinyerjék az apróságokat.

– Doktorok – felelte Klorissa.

– Doktor Delmarre?

– No nem. Orvosdoktorok. Csak nem gondolja, hogy dr. Delmarre-nak valaha is eszébe jutna… De hagyjuk.

– Mért nem bízzák robotokra?

– Az operálást? Az Első Törvény ezt nagyon megnehezítené, nyomozó úr. Egy robot, ha alkalmas rá, végre tudna hajtani egy vakbéloperációt, hogy megmentse egy ember életét, de kétlem, hogy ezután nagyobb javítás nélkül hasznát lehetne venni. Egy pozitronagy számára megrendítő élmény lehetne az emberi hús fölmetszése. Emberi orvosok azonban kellőképpen hozzákeményedhetnek ehhez a feladathoz. Még az ezzel járó személyes jelenléthez is.

– Úgy látom azonban, hogy robotok viselik gondját a foetusoknak. Dr. Delmarre-ral be kellett valaha is avatkozniuk?

– Néha szükséges, ha valami zűr adódik. Mondjuk egy foetus fejlődési rendellenességeket mutat. Ha emberi életről van szó, nem lehet megbízni a robotokban, hogy helyesen mérik-e föl a helyzetet.

– Gondolom, túl nagy a kockázata – bólintott Baley –, hogy egy téves ítélet, és oda egy élet.

– Ellenkezőleg. Túl nagy a kockázata, hogy túlbecsülnek egy életet, és fölöslegesen megmentik – mondta az asszony könyörtelenül. – Mint foetusmérnököknek, Baley, az a dolgunk, hogy egészséges gyermekek jöjjenek világra, egészségesek! Még a legalaposabb szülői génvizsgálat sem garantálhatja, hogy minden génpermutáció és kombináció kedvező lesz, nem is beszélve a mutációk kockázatáról. Ez a nagy gondunk, a váratlan mutáció. Ennek arányát sikerült egy ezrelék alá szorítani, de még ez is azt jelenti, hogy átlagosan minden tíz évben meggyűlik egyszer vele a bajunk.

Intett a kezével, és Baley követte az erkélyen.

– Meg fogom mutatni a csecsemők bölcsődéjét és a kicsik hálószobáit. Ezekkel jóval több a gond, mint a foetusokkal. Itt csak korlátozott mértékben alkalmazhatunk robotmunkát.

– Miért?

– Maga is megértené, Baley, ha megpróbált volna egy robotot megtanítani a fegyelmezés fontosságára. Az Első Törvény gátlását alig lehet náluk leküzdeni. És ne higgye, hogy az apróságok, alighogy megtanulnak beszélni, nem jönnek rá erre. Tanúja voltam, amint egy hároméves apróság tucatnyi robotot tartott sakkban azzal, hogy azt kiabálta: „Ne bántsatok! Fáj!” Rendkívül fejlettnek kell lennie a robotnak, hogy rájöjjön, ha a gyerek szándékosan hazudik.

– Delmarre tudott bánni a gyerekekkel?

– A legtöbbször igen.

– Hogy csinálta? Odament közéjük, és megcibálta őket?

– Dr. Delmarre? Hozzájuk nyúlni? Magasságos egek! Természetesen nem. De tudott hozzájuk beszélni. És megfelelő utasításokat tudott adni a robotoknak. Egyszer láttam, hogy negyedórán át távnézett egy gyereket, és közben egész idő alatt ott tartott egy robotot, és szünet nélkül náspágoltatta vele a lurkót. Elég egy-két ilyen eset, és a gyereknek elmegy a kedve a főnök bosszantásától. És a főnök mindezt olyan hozzáértéssel csinálta, hogy utána a robot csak egy rutinigazításra szorult.

– És ön? Ki szokott menni a gyerekek közé?

– Sajnos, ez néha elkerülhetetlen. Én nem vagyok olyan, mint a főnök. Valamikor talán én is elsajátítom a távnevelést, de most, ha meg is próbálnám, tönkretenném a robotokat. Tudja, valóságos művészet igazán jól bánni a robotokkal. De ha rágondolok: kimenni a gyerekek közé! Kis állatok!

Hirtelen hátranézett.

– Maga ugye nem bánná, ha látná őket?

– Engem nem zavarna.

Az asszony vállat vont, és furcsálló tekintettel méregette.

– Földiek! – Majd folytatta útját. – Egyébként mire való ez az egész cécó? Úgyis az lesz a vége, hogy Gladia Delmarre a gyilkos. Ismerje csak el.

– Én ebben nem vagyok olyan biztos – mondta Baley.

– Hogyhogy nem biztos? Ki más tehette volna?

– Egy-két személy még számba jöhet, asszonyom.

– Például kicsoda?

– Nos, hát például maga is!

Klorissa reagálása alaposan meglepte Baleyt.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

CÉLTÉVESZTÉS

Az asszony fölkacagott,

Kacagása önmagát táplálva egyre hevesebben rázta a testét, s a végén már levegő után kapkodott, és pufók arcát szinte bíborvörösre festette a vér. Elfúló lélegzettel a falba kapaszkodott.

– Ne, ne jöjjön… közelebb – lihegte. – Nincs semmi bajom.

– Ilyen mókásnak találja ezt a lehetőséget? – kérdezte Baley zavartan.

Az asszony válaszolni próbált, de újból úrrá lett rajta a nevetés. Végre elfúló hangon kierőltette magából:

– Ó, meglátszik, hogy földi! Másként hogy is juthatna ilyesmi az eszébe?

– Maga jól ismerte őt – bizonygatta Baley. – Ismerte a szokásait. Könnyű volt kitervelnie.

– És maga azt hiszi, hogy én láthattam volna őt? Hogy a közelébe férkőzhettem volna, hogy fejbe kólintsam valamivel? Baley, magának fogalma sincs a dolgokról.

Baley érezte, hogy arcát elönti a vér.

– No és mért nem férkőzhetett a közelébe, asszonyom? Hiszen ön megszokta a… hm… keveredést.

– A gyerekekkel!

– Egyik dolog vezet a másikhoz. Maga láthatóan elég jól elviseli az én jelenlétemet.

– Hét méterről! – vetette oda az megvetően.

– Épp az imént voltam valakinél, aki kis híján összeesett, mert egy ideig el kellett tűrnie a jelenlétemet.

– A fokozaton múlik – jegyezte meg Klorissa.

– Szerintem is mindent eldönt a fokozatosság. Ha valaki megszokja a gyerekek közelségét, könnyen elviseli egy ideig Delmarre jelenlétét is.

– Mr. Baley, szeretném leszögezni – jelentette ki Klorissa, ezúttal már a vidámság legkisebb jele nélkül –, hogy egy fikarcnyi jelentősége sincs annak, én mit tudok elviselni. Dr. Delmarre volt a finnyás. Majdnem olyan kényes volt, mint maga Leebig. Majdnem. Még ha elviseltem volna is a jelenlétét, ő sohasem lett volna képes látni engem. Valószínűleg Mrs. Delmarre az egyetlen, akit látótávolságra engedett magához.

– Ki az a Leebig, akit említett? – firtatta Baley. Klorissa megvonta a vállát.

– Egyike azoknak a bogaras zseniknek, érti ugye, mit akarok mondani. Robotügyben dolgozott együtt a főnökkel.

Baley elraktározta ezt magában, aztán visszakanyarodott a szőnyegen fekvő ügyhöz.

– Aztán azt is mondhatnám, hogy magának indoka is volt rá.

– Miféle indokom?

– A halálával maga lett a főnök ebben az intézményben, pozícióhoz jutott.

– Ezt maga indoknak nevezi? Magasságos egek, ki az, aki erre a pozícióra ácsingózik? Itt a Solarián? Ez éppen arra indítana engem, hogy életben tartsam. Hogy pátyolgassam és védelmezzem. Valami jobbat találjon ki, földikém.

Baley tanácstalanul vakargatta a nyakát. Belátta, hogy van valami abban, amit az asszony mond.

– Észrevette a gyűrűmet, Mr. Baley? – kérdezte Klorissa.

Egy pillanatig úgy tűnt, mintha le akarná húzni jobb kezéről a kesztyűt, de aztán meggondolta magát.

– Nem kerülte el a figyelmemet – felelte Baley.

Gondolom, nincs tisztában a jelentőségével.

– Nem vagyok. – (Úgy látszik, itt mindenhová elkísér a tudatlanságom – gondolta keserűen.)

– Akkor nem bánja, ha most tartok egy kiselőadást?

– Nem én, ha segít eligazodnom ezen az átkozott világon – fakadt ki Baley –, tessék, csak rajta.

– Magasságos egek! – mosolygott Klorissa. – Az a gyanúm, hogy maga olyannak lát minket, mint mi a Földet. Ki hitte volna? Nicsak, itt van egy üres helyiség. Bemegyünk oda, és leülünk – nem, a szoba nem elég tágas. Hallgasson ide. Mi lenne, ha maga leülne ott bent, én meg majd megállok itt.

Ezzel odébb lépett a folyosón, hogy elég helye legyen a férfinak a szoba megközelítésére, aztán visszatért, és a szemközti fal mellé állt, ahonnan jól szemmel tarthatta Baleyt.

Baley helyet foglalt, anélkül hogy a lovagiassága nagyon tiltakozott volna. Miért is ne? – gondolta dacosan. – Hadd álljon csak ez az űrlakó hölgyike. Klorissa összefonta a mellén izmos karját, és belefogott.

– A génelemzés adja meg a társadalmunkhoz a kulcsot. Persze nem közvetlenül a géneket analizáljuk. De minden gén egy enzimet irányít, és az enzimeket már vizsgálatnak vethetjük alá. Ha ismered az enzimet, ismered a szervezet kémiáját, ismered az embert. Eddig világos?

– Az elmélet ismerős – felelte Baley. – Csak azt nem tudom, hogyan alkalmazzák.

– Itt ezt csináljuk. A csecsemőtől még a végső magzatállapotában vért veszünk. Ez a kezünkbe adja az első durva megközelítést. Rendes körülmények között már ekkor nyakon csíphetjük az összes mutációt, és meg tudjuk ítélni, hogy érdemes-e kockáztatni a világrajövetelt. A valóságban azonban még mindig nem tudunk eleget ahhoz, hogy minden tévedést ki tudjunk iktatni. Talán majd egyszer. Elég az hozzá, hogy a vizsgálatot a születés után is folytatjuk, mind szövetminták, mind testnedvek alapján. Mindenesetre már jóval a felnőttkor előtt tudjuk, miből vannak gyúrva a mi kisfiúink és kislányaink.

(Kiskomárom, nagykomárom… – villant át akaratlanul Baley agyán egy ide nem illő mondóka.)

– Gyűrűt viselünk az ujjunkon, amelybe be van kódolva génkészletünk – folytatta Klorissa. – Régi szokás ez, annak a primitív kornak a maradványa, amikor a solariaiakat még nem gyomlálták ki eugenetikailag. Manapság már mind egészségesek vagyunk.

– De maga még mindig hordja a gyűrűt. Miért?

– Mert én kivételes vagyok – mondta az asszony nem titkolt, fesztelen büszkeséggel. – Dr. Delmarre sokáig kutatott asszisztens után. Olyasvalakit akart, aki kivételes. Eszes, találékony, szorgalmas és rendíthetetlen. Mindenekelőtt rendíthetetlen. Olyan, aki el tud vegyülni a gyermekek között, és nem borul ki.

– Ő erre nem volt képes, ugye? Talán nem volt egészen szilárd?

– Bizonyos mértékig igen, bár a legtöbb esetben ez az instabilitás hasznos célt szolgált nála. Maga, ugye, szokott kezet mosni?

Baley tekintete a kezére siklott. Tisztasága nem hagyott kívánnivalót maga után.

– Szoktam – mondta.

– Helyes. Nos, szerintem bizonyos instabilitás jele az, ha valaki olyannyira undorodik a piszkos kéztől, hogy még végszükség esetén sem képes megtisztogatni mondjuk egy olajos szerkezetet. A mindennapi életben azonban mégiscsak ez az undor tartja tisztán az embert, ami hasznos dolog.

– Értem. Folytassa.

– Nincs tovább. Az én genetikai egészségem a harmadik legjobb, amit valaha is följegyeztek a Solarián, ezért viselem a gyűrűt. Olyan rekord ez, amire büszke vagyok.

– Fogadja gratulációmat.

– Hiába gúnyolódik. Meglehet, hogy ez nem az én érdemem. Meglehet, hogy ez a szülői gének vak permutációja, ám akkor is méltán büszkélkedhet vele az ember. És senki sem tételezne fel rólam olyan esztelenséget, mint a gyilkosság. Az én génállományom mellett. Ezért ne pazarolja rám a vádjait.

Baley megvonta a vállát, és hallgatott. Ez az asszony összekeveri a génállományt a bizonyítékkal, és meglehet, hogy az egész Solaria ezt tenné.

– Akarja látni az ifjoncokat? – kérdezte Klorissa.

– Igen. Köszönöm.

A folyosóknak nem volt se végük, se hosszuk. Az egész épület kolosszális méretű lehetett. Persze a Föld városainak óriási lakótömbjeivel össze sem lehetne mérni, de ahhoz képest, hogy magányos épületként kapaszkodik meg a bolygó külső bőrén, valóságos épülethegynek kell lennie.

Bölcsők százaiban rózsaszínű kisbabák ordítottak, aludtak vagy éppen táplálkoztak. A mászni tudók számára pedig ott voltak a játékszobák.

– Még ebben a korban sem túl rosszak – panaszolta Klorissa –, jóllehet irdatlan mennyiségű robotot kötnek le. Gyakorlatilag minden csecsemőre jut egy robot, míg csak meg nem tanulnak járni.

– Mivel magyarázza ezt?

– Belebetegszenek, ha nem kapják meg a személyes figyelmet.

Baley bólintott.

– Igen, én is azt hiszem, hogy a szeretet igényét nem lehet kiiktatni.

Klorissa a homlokát ráncolta, és nyersen csak annyit mondott:

– A csecsemők megkívánják a figyelmet.

– Én egy kicsit furcsállom – jegyezte meg Baley –, hogy a robotok is képesek szeretetet nyújtani.

Az asszony feléje pöndörült, s a köztük lévő távolság sem volt képes elemészteni méltatlankodását.

– Ide figyeljen, Baley, ha kellemetlen szavakkal akar engem sokkolni, hiába fárad. Magasságos egek, ne legyen már gyerek.

– Sokkolni magát?

– Én is ki tudom mondani a szót. Még hogy szeretet! Akar hallani egy másik szót is? Egy igazi káromló szót? Kimondhatom azt is. Szerelem! Szerelem! Remélem, most már elégedett, hát legyen szíves, türtőztesse magát.

Baleynek nem akaródzott arról vitatkozni, hogy mi a trágárság. Ezért azt kérdezte:

– Akkor hát a robotok valóban meg tudják adni a kellő figyelmet?

– Tagadhatatlanul, különben ez a farm nem volna olyan sikeres, mint amilyen. Elbolondoznak a gyerekekkel. Csókolgatják, babusgatják őket. A gyermeknek mindegy, hogy az csak egy robot. De később, három és tíz között, egyre nehezebb lesz velük.

– Igazán?

– Ebben a korban a gyermekek egymással akarnak játszani. Minden válogatás nélkül.

– Gondolom, hagyják őket.

– Kénytelenek vagyunk, ám egy pillanatra sem tévesztjük szem elől azt a kötelezettségünket, hogy a felnőttkor kívánalmaira neveljük őket. Mindegyiknek külön szobája van, elzárható. Már egyéves koruktól egyedül kell aludniuk. Ezt megköveteljük. Aztán mindennap van egy magányosan eltöltendő időszak, amely az évek számával egyre hosszabbodik. Mire a gyermek tízéves lesz, egyfolytában akár egy hétig is beéri a távnézéssel. Persze a távnézőprogram sokoldalú. Akár naphosszat távnézhetik a külvilágot, közben szabadon mozoghatnak.

– Meglep, mennyire el tudják nyomni ezt az ösztönt – mondta Baley. – Mert elnyomják, ezt én jól látom. Mégis meglepő.

– Miféle ösztönt? – firtatta Klorissa.

– A társas ösztönt. Mert van ilyen. Maga említette, hogy gyermekkorukban egymással akarnak játszani.

– Ezt maga ösztönnek nevezi? – vont vállat Klorissa. – De még ha az volna is? Magasságos ég, hiszen a gyermek ösztönösen fél a zuhanástól, mégis meg lehet tanítani egy felnőttet arra, hogy a magasban dolgozzon, olyan helyen is, ahol állandó a leesés veszélye. Vagy nem látott még kötéltáncosokat? Vannak olyan világok, ahol az emberek magas házakban laknak. Aztán a gyermekek ösztönösen félnek az erős hangoktól is, de maga ugye nem tart tőlük?

– Az ésszerűség határain belül nem – hagyta rá Baley.

– Fogadni mernék, hogy a földi emberek aludni sem tudnak teljes csendben. Magas egek, nincs olyan ösztön, amely ne hátrálna meg egy szakszerű, kitartó nevelés hatására. Emberekről van szó, akikben különben is másodlagosak az ösztönök. Ami azt illeti, ha jól fogja meg a végét az ember, minden nemzedékkel könnyebb és könnyebb a nevelés. Ez a fejlődés útja.

– Hogyhogy? – érdeklődött Baley.

– Hát nem érti? Növekedése során minden egyed végigjárja a fajfejlődés útját. Azoknak a magzatoknak egy ideig még kopoltyújuk és farkuk is van. Ezeket a lépcsőfokokat nem lehet átugrani. A kisdedeknek hasonló módon végig kell járniuk a társadalmi lénnyé válás útját is. Ám amiképpen a magzat egy hónap alatt végigjárja azt az útszakaszt, amelyre a fajfejlődésnek százmillió évre volt szüksége, olyképpen siettetni lehet a társadalmasodás folyamatát is. Dr. Delmarre azon a véleményen volt, hogy ez a folyamat minden generációval gyorsabbá válik.

– Valóban?

– Becslése szerint a fejlődés jelenlegi ütemét figyelembe véve, háromezer éven belül olyan gyermekeink lesznek, akik azonnal rábírhatók a távnézésre. A főnöknek más elgondolásai is voltak. Az is foglalkoztatta, hogyan lehetne javítani a robotokon, hogy azok agysérülés veszélye nélkül fegyelmezni tudják a gyerekeket. Miért is ne? Csak el kell fogadtatni a robotokkal, hogy a holnapi jobb életet szolgáló mai fegyelmezés az Első Törvény igazi megvalósulása.

– Vannak már ilyen robotok?

Klorissa megrázta a fejét.

– Sajnos, még nincsenek. Dr. Delmarre és Leebig keményen dolgozott néhány kísérleti típuson.

– Nem küldött dr. Delmarre egyes példányokat ezekből a saját birtokára is? Elég jó robotszakértő volt vajon ahhoz, hogy maga kísérletezzen velük?

– Ó, igen. Gyakorta próbált ki robotokat.

– Tudomása szerint volt vele akkor robot, amikor meggyilkolták?

– Azt mondják, volt.

– Tudja, milyen típusú?

– Kérdezze meg Leebiget. Már mondtam, hogy ő az a robotszakértő, aki dr. Delmarre-ral együtt dolgozott.

– Maga erről nem tud semmit?

– Semmit.

– Ha eszébe jutna valami, csak szóljon nekem.

– Persze. De ne higgye, hogy dr. Delmarre-t csak az új típusú robotok érdekelték. Dr. Delmarre gyakran mondogatta, hogy eljön az az idő, amikor későbbi megtermékenyítés végett a folyékony levegő hőmérsékletén megtermékenyítetlen petéket fognak tárolni. Ily módon igaziból alkalmazni lehet az eugenetika elveit, és megszabadulhatunk a személyes kapcsolat (a látás) szükségének utolsó maradékától is. Nem hinném, hogy én követni tudnám ilyen messzire, de ő gondolkodásban megelőzött minket, nagyon jó solariai volt. – Majd sietve hozzátette: – Van kedve kimenni? Az öt és nyolc év közötti korosztályt arra bátorítjuk, hogy vegyen részt a szabad ég alatti játékokban, és ön játék közben is megnézheti őket.

– Megpróbálhatom – mondta Baley óvatosan. – De előfordulhat, hogy rövid úton vissza kell térnem a házba.

– No persze, elfelejtettem. Talán jobb, ha mégsem megy ki?

– Á, dehogy – mondta Baley, mosolyt erőltetve magára. – Igyekszem hozzászokni a szabad levegőhöz.

A szelet nehezen viselte el. Kapkodva szedte tőle a levegőt. Fizikai értelemben a szél nem volt hideg, ám maga az érzete, az, hogy a ruháját cibálta, megborzongatta.

A foga vacogott, amikor megszólalt, és a szavak töredékekben szakadtak föl a torkából. Szeme belesajdult a távoli látóhatár fátyolos zöldjének és kékjének a nézésébe, és alig hozott megkönnyebbülést, ha tekintetét a lába előtti gyalogúira korlátozta. Mindenekfölött azt kerülte, hogy a feje fölötti üres kékségre tekintsen, üres olyan értelemben, hogy egy-egy fehér felhőgomolyagon és a mezítelen napon kívül nem volt rajta semmi.

Mégis le tudta győzni magában a menekülés ösztönét, azt, hogy visszafusson a zárt helyiségbe.

Tízlépésnyi távolságban követte Klorissát, s amikor elhaladt egy fa mellett, nagy óvatosan kinyújtotta feléje a karját, és megérintette. Kemény és durva felületet érzékelt az ujja. A feje fölött dús lombozat zizegett, a szemét azonban nem merte fölemelni rá. Egy élő fa!

– Hogy érzi magát? – szólt hátra Klorissa.

– Megvagyok.

– Innen láthat egy gyerekcsapatot – hívta föl a figyelmét az asszony. – Valamilyen társasjátékot űznek. A robotok irányítják a játékot, és ügyelnek rá, hogy a kis állatkák ki ne verjék egymás szemét. Mert ugye, ilyesmi könnyen megeshet a személyes együttlét során.

Baley óvatosan fölemelte a tekintetét, először a cementjárdát fogta be, aztán a pázsitot, a lejtőt, egyre távolodva és nagy óvatosan tapogatózva a szemével, minden pillanatban készen arra, hogy ha elkapja a félelem, visszarántsa a lába elé…

Ott kisfiúk és kislányok futkároztak eszeveszetten, mit sem törődve azzal, hogy a világ legkülső héján rohangásznak, és a fejük fölött semmi sincs, csak a levegő meg az űr. Hellyel-közzel meg-megcsillant közöttük egy-egy robot teste. A távolból idehozta a szél a gyermekek artikulálatlan visongását.

– Imádják – berzenkedett Klorissa. – A lökdösődést meg a cibálást, a hasra esést meg a föltápászkodást, egyáltalán egymás érintését. Magasságos egek! Mi lesz ezekből a gyerekekből, ha felnőnek?

– Azok az idősebb gyerekek ott mit csinálnak? – mutatott Baley egy elkülönülten ácsorgó gyermekcsoportra.

– Távnéznek. Nincsenek személyesen jelen. Távnézés útján is megvan a módjuk rá, hogy együtt sétáljanak, beszélgessenek, futkossanak, játszadozzanak. Minden mást csinálhatnak, csak fizikailag nem érintkezhetnek.

– Innen hova mennek a gyerekek?

– A saját birtokukra. A halálozások száma átlagosan megegyezik az itt végzők számával.

– A szüleik birtokára?

– Magasságos egek, hová gondol! Furcsa véletlen volna, nem igaz, ha egy szülő pont akkor halna meg, amikor egy gyermek nagykorú lesz. A gyerekek beköltöznek abba, amelyik éppen megüresedik. Különben is alig hiszem, hogy bármelyikük is repesne a boldogságtól, ha olyan kúriában kellene laknia, amely valaha a szüleié volt, föltéve persze, ha egyáltalán tudnák, kik voltak a szüleik.

– Nem tudják?

– Mért kellene tudniuk? – vonta föl szemöldökét az asszony.

– A szülők nem szokták meglátogatni a magzatukat?

– Micsoda gondolat! Kinek jutna ilyesmi az eszébe?

– Megengedi, hogy a magam számára tisztázzak valamit? – kérte Baley. – Rossz modorra vall, ha valakitől azt kérdezi az ember, hogy van-e gyermeke?

– Ez eléggé intim kérdés, nem gondolja?

– Mondjuk.

– Én edzett vagyok. Hiszen a gyerekek a szakmám. Mások azonban nem azok.

– Van gyermeke? – szögezte neki a kérdést Baley.

Klorissa ádámcsutkája lágyan, ám jól észrevehetően megrándult, amikor nyelt egyet.

– Azt hiszem, rászolgáltam erre a kérdésre. Mint ahogy maga is megérdemli, hogy válaszoljak. Nincs.

– Házas?

– Igen, és van saját birtokom, és most ott volnék, ha nincs ez a szükségállapot itten. Ugyanis nem vagyok biztos benne, hogy a személyes jelenlétem nélkül is kézben tudnám tartani ezt a sok robotot.

Gondterhelten elfordult, aztán a gyerekek felé mutatott.

– Tessék, ott van egy, aki felbukfencezett, és most persze bömböl. Öles léptekkel egy robot rohant oda a gyerekhez.

– Most fölveszi és babusgatja – magyarázta Klorissa –, és ha valami baja esett, szólni fognak nekem. – Idegesen hozzátette: – Remélem, erre nem lesz szükség.

Baley mélyet lélegzett. Tizenhat-tizenhét méternyire balra egy háromszög alakú facsoportot vett észre. Arrafelé vette útját a visszataszító puha fűben; undorító puhasága olyan volt a talpa alatt, mintha bomló húsban lépkedne (kis híján kifordult a gyomra erre a gondolatra).

A fák közé érve hátát az egyik törzsének vetette. Majdnem olyan érzése volt, mintha egy hézagos fal venné körül. A nap csupán csillogó remegés volt a lombok között, olyannyira szétzilálva, hogy szinte nem is keltett félelmet benne.

Klorissa a gyalogösvényről vizsgálgatta, aztán lassacskán a felére rövidítette közöttük a távolságot.

– Nem baj, ha kicsit megpihenek itt? – kérdezte Baley.

– Csak nyugodtan – felelte Klorissa.

– Miután az ifjak elhagyják a farmot, hogyan udvarolnak egymásnak?

– Mi az, hogy udvarolni?

– Hogyan ismerik meg egymást – magyarázta Baley, keresve magában a biztonságos kifejezést –, mielőtt összeházasodnak?

– Ez nem az ő dolguk – felelte Klorissa. – Rendszerint már egész fiatalon összepárosítják őket a génjeik alapján. Ez az ésszerű eljárás vagy nem?

– És ők ebbe mindig belenyugosznak?

– Hogy összeházasodjanak? Soha! Ez egy nagyon is megrázó folyamat. Először meg kell, hogy szokják egymást, és ha már túljutottak a kezdeti berzenkedésen, kevés naponkénti láthatás csodákra képes.

– Mi van akkor, ha egyszerűen nem tetszik a partner?

– Hogyan? Mit számít az, ha egyszer a génelemzés a párosítás mellett szól…

– Értem – szakította félbe Baley sietve. Eszébe jutott a Föld, és fölsóhajtott.

– Van még valami, amire kíváncsi? – érdeklődött Klorissa.

Baley latolgatta magában, hogy mi hasznot hozhat, ha marad még. Nem bánná, ha végezhetne Klorissával meg a foetusmérnökséggel, és új fejezetet nyithatna.

Már-már a száján volt, hogy mindezt közölje Klorissával, amikor a nő valami miatt kiáltozni kezdett.

– Hé, te gyerek! Mit csinálsz? – Majd a válla fölött visszafordulva: – Földi! Baley! Vigyázzon! Vigyázzon!

Baley alig értette, mit mond. Csak a szavait átforrósító sürgetés kólintotta fejbe. Az érzékeit gúzsba kötő idegi erőfeszítés egyszerre szétpattant, és elöntötte a pánik. Pillanatok alatt elárasztotta a külvilág meg a végtelen égbolt keltette rettenet.

Baley makogni kezdett. Mintha kívülről figyelné önmagát, hallotta, hogy értelmetlen szavak hagyják el a száját, és azt érezte, hogy térdre rogy, és lassan az oldalára dől.

Ugyancsak kívülről hallotta a levegőt suhanva hasító hangot és a becsapódás éles csattanását.

Baley behunyta a szemét, ujjaival megkapaszkodott a talaj felszínét behálózó gyökerek egyikében, és a körmeit belevájta a földbe.

Kinyitotta a szemét (néhány pillanat telhetett csak el). Klorissa dühösen korholt egy tőle illő távolságban álló gyereket. Egy hallgatag robot ott állt Klorissa közelében. Baleynek még volt annyi ideje, mielőtt a feje lehanyatlott volna, hogy a gyerkőc kezében észrevegyen egy felhúrozott tárgyat.

Ziháló tüdővel talpra vergődött. Szeme rámeredt arra a csillogó fémvesszőre, amely ott fityegett annak a fának a törzsében, amelynek az imént nekitámaszkodott. A vessző könnyedén engedett a húzásának. Nem hatolt be túl mélyen a fába. Megnézte a vessző hegyét, de nem érintette meg. A tompa hegy könnyen átüthette volna a bőrét, ha éppen abban a pillanatban nem rogy össze.

Csak a második kísérletre sikerült megmozdítania a lábát. Egy lépést tett Klorissa felé, és kinyögte:

– Maga. A gyerek.

Klorissa hátrafordult, az arca lángban égett.

– Baleset volt. Megsérült?

– Nem. Mi ez a dolog?

– Nyílvessző. Íjjal lövik ki, megfeszített húr adja az erőt.

– Így ni – kiáltotta az ifjonc pimaszul, újabb nyilat lőtt a levegőbe, s kacagásban tört ki. Világos hajú volt, és apró termetű.

– Meg leszel fenyítve! – rivallt rá Klorissa. – És most menj.

– Várj csak, várj! – kiáltott utána Baley a térdét dörzsölgetve, melyet esés közben egy kő felsértett. – Kérdezni akarok tőled valamit. Hogy hívnak?

– Bik – mondta a fiú hányavetin.

– Bik, te lőtted rám ezt a nyilat?

– Persze hogy én – hencegett a fiú.

– Tisztában vagy vele, hogy ha idejében nem figyelmeztetnek, eltaláltál volna?

– Azért céloztam – vont vállat a fiú nyeglén. Klorissa sietve átvette a szó fonalát.

– Hadd magyarázzam meg. Az íjászat ajánlott sport. Versenyre késztet, testi érintkezés nélkül. Távnézéses versenyeket rendezünk a fiúk között. Sajnos, egyes ifjoncok meg szokták célozni a robotokat. Ezt ők viccesnek találják, és a robotokat sem sérti. Én vagyok a farmon az egyetlen felnőtt ember, és amikor a fiúk meglátták önt, robotnak vélték.

Baley figyelmesen hallgatta. Agya tisztulóban volt, és hosszú arcának természetes mordsága még jobban kiütközött.

– Bik, azt hitted rólam, hogy robot vagyok? – kérdezte.

– Á – felelte az ifjonc. – Maga egy földi ember.

– Jól van. Elmehetsz.

Bik hátat fordított, és fütyörészve eliramodott. Baley a robothoz fordult.

– Hé, te! Honnan tudta a fiú, hogy én a Földről vagyok, vagy te ott sem voltál, amikor rám lőtte a nyilát?

– Ott voltam vele, gazda. Én mondtam neki, hogy ön a Földről van.

– Azt is megmondtad neki, hogy mi az a földlakó?

– Igen, gazda.

– No és mi az, hogy földlakó?

– Egy alsóbbrendű emberfajta, akit nem volna szabad a Solariára engedni, mert betegséget terjeszt, gazda.

– És ki mondta ezt neked, fiam?

A robot hallgatott.

– Tudod, hogy ki mondta? – erősködött Baley.

– Nem tudom, gazda. Benne van a memóriámban.

– Szóval te azt mondtad a fiúnak, hogy én egy fertőzéshordozó alsóbbrendű lény vagyok, mire az legott célba vett engem. Mért nem akadályoztad meg?

– Meg akartam, gazda. Nem engedhettem meg, hogy ártalom érjen egy embert, még ha az a Földről való is. De a fiú túl gyors volt, és nem értem utol.

– Talán azt gondoltad, hogy én csak egy földlakó vagyok, nem igazi ember, ezért nem is nagyon igyekeztél.

– Nem úgy van, gazda.

A robot hangja nyugodt volt, Baley azonban elfintorította a száját. Lehet, hogy a robot szilárd meggyőződésből tagad, Baley azonban élt a gyanúperrel, hogy úgy történt.

– Mi dolgod volt a fiúval? – kérdezte Baley.

– Én vittem a nyilait, gazda.

– Megnézhetném őket?

És kinyújtotta a kezét. A robot közelebb lépett, és átnyújtott neki egy tucatnyi nyilat. Baley óvatosan a lába mellé helyezte az eredetit, azt, amelyik a fába fúródott, és egyenként megvizsgálta a többit. Aztán visszaadta őket, és ismét kézbe vette az eredeti nyílvesszőt.

– Miért adtad éppen ezt a nyilat a fiúnak? – firtatta.

– Nincs semmi különösebb oka, gazda. A fiú már korábban kért egy nyilat, és ez akadt elsőnek a kezembe. A fiú célpont után nézett, és akkor észrevette önt, és megkérdezte, ki az a furcsa ember. És én elmagyaráztam…

– Tudom, mit magyaráztál el. Ez a nyíl, amelyet a kezébe adtál, az egyetlen, amelynek szürke a tolla. A többié fekete.

A robot csak a szemét meresztette.

– Te vezetted ide a fiút? – kérdezte Baley.

– Összevissza járkáltunk, gazda.

A földi ember elnézett a két fa között, amerre a nyílvessző célba suhant.

– Véletlenül nem ez a fiú, ez a Bik a legjobb íjász az egész társaságban? A robot lehajtotta a fejét.

– Ő a legjobb, gazda.

Klorissa meglepetten fölkiáltott:

– Hogy az ördögbe jött rá erre?

– Kikövetkeztettem – felelte Baley szárazon. – Most pedig vegye jól szemügyre ezt a szürke tollú nyilat, aztán a többit. Egyedül a szürke tollúnak olajos a hegye. Lehet, hogy melodrámaként hangzik, asszonyom, de megkockáztatom a föltevést, hogy a maga figyelmeztetése megmentette az életemet. Ez a nyílvessző itten, amely célt tévesztett, meg van mérgezve.

TIZENHARMADIK FEJEZET

SZEMTŐL SZEMBE EGY ROBOTSZAKÉRTŐVEL

– Lehetetlen! – kiáltott föl Klorissa. – Magasságos egek, ez teljességgel lehetetlen!

– Magas vagy alacsony, vagy amilyen tetszik. Van a farmon valamilyen nélkülözhető állat? Hozassa ide, karcolja meg a nyílvesszővel, és meglátja, mi történik.

– De hát miért lett volna szándékában bárkinek is…

– Én tudom, hogy miért – szakította félbe Baley élesen. – A kérdés csak az, hogy kinek?

– Senkinek.

Baley érezte, hogy kezd visszatérni a kábulata, ezért nem volt kedve a teketóriához. Az asszony lába elé dobta a nyilat, aki le nem vette róla a szemét.

– Vegye föl! – förmedt rá Baley. – És ha nem akarja kipróbálni, semmisítse meg. Vagy hagyja ott, ahol van, és ha a gyerekek rábukkannak, kész a baleset.

Az asszony gyorsan fölkapta és a hüvelyk-és mutatóujja közé fogta a nyilat. Baley megiramodott a legközelebbi bejárat felé, Klorissa pedig, a nyílvesszőt még mindig nagy óvatosan a kezében tartva, követte.

Baleynek, alighogy tetőt érzett a feje fölött, kezdett visszatérni a lelki nyugalma.

– Ki mérgezhette meg a nyilat? – szögezte neki az asszonynak.

– Fogalmam sincs.

– Szerintem aligha valószínű, hogy maga a fiú tette volna. Meg tudná valahogy állapítani, hogy kik a szülei?

– A nyilvántartásban utánanézhetünk – mondta Klorissa gyászosan.

– Ezek szerint mégiscsak nyilvántartják a rokonságot?

– Szükség van rá a génelemzés miatt.

– A fiúnak van fogalma róla, hogy kik a szülei?

– Ki van zárva – jelentette ki Klorissa határozottan.

– Van rá módja, hogy megtudja?

– Csak ha betörne a nyilvántartóba. Elképzelhetetlen.

– Tegyük föl, hogy egy felnőtt fölkeresi a farmot, és meg akarja tudni, ki a gyermeke…

Klorissa arcát elöntötte a pír.

– Nagyon is valószínűtlen.

– De mégis tegyük föl. Megmondanák neki, ha érdeklődne?

– Nem tudom. A törvény ezt valójában nem tiltja. Csak nem szokás.

– Maga megmondaná?

– Megpróbálnám elhárítani. Annyit tudok, hogy dr. Delmarre nem tette volna meg. Azt tartotta, hogy a rokonság ismerete csak a génelemzés szempontjából fontos. Ám meglehet, hogy őelőtte nem vették ilyen szigorúan… De mért érdekli ez magát?

– El sem tudom képzelni, hogy a fiúnak magának eszébe jutott volna. Gondoltam, hátha a szülei indították rá.

– Ez olyan szörnyű. – Zavarodottságában Klorissa minden eddiginél közelebb merészkedett a férfihoz. Sőt még a karját is feléje nyújtotta. – Hogy eshetett meg mindez? A főnököt megölik, kis híján magát is. A Solarián semmi indoka sincs az erőszaknak. Megvan mindenünk, amit csak megkívánunk, így a személyes ambíció is hiányzik. Rokoni kapcsolatainkat nem ismerjük, így nincs helye a családi ambíciónak sem. Mindahányan jó genetikai egészségnek örvendünk.

Arca egyszerre földerült.

– Várjon csak. Lehetetlen, hogy ez a nyíl mérgezett. Nem kellett volna bedőlnöm magának.

– Miért jutott ez egyszerre az eszébe?

– A robot Bikkal volt. Ő sohasem engedte volna meg a mérgezést. Elképzelhetetlen, hogy olyasmit tegyen, ami ártalmára lehet egy emberi lénynek. A robotika Első Törvénye gondoskodik erről.

– Igazán? És mi lenne az az Első Törvény?

– Hogyhogy mi lenne? – meresztette tágra a szemét Klorissa.

– Semmi. Vizsgálja csak meg a nyilat, és rá fog jönni, hogy mérgezett. – Baley kezdte unni az egész dolgot. Egy pillanatig sem kételkedett benne, hogy a nyilat megmérgezték. – Még mindig azt hiszi – folytatta –, hogy Mrs. Delmarre a bűnös férje halálában?

– Ő az egyetlen, aki jelen volt.

– Értem. És maga az egyetlen felnőtt ember ezen a birtokon, amikor engem egy mérgezett nyíllal célba vesznek.

– Ehhez nekem semmi közöm – tiltakozott az asszony hevesen.

– Meglehet. De az is meglehet, hogy Mrs. Delmarre szintén ártatlan. Használhatom a távnéző berendezését?

– Persze, tessék csak.

Baleynek pontos elképzelése volt róla, hogy kit akar távnézni, és ez a valaki nem Gladia volt. Ezért maga is meglepődött, amikor a saját hangját meghallotta:

– Kapcsold Gladia Delmarre-t.

A robot minden megjegyzés nélkül engedelmeskedett, és Baley döbbenten figyelte az ügyködését, és magában azon morfondírozott, hogy miért jött a szájára ez az utasítás.

Talán azért, mert éppen őróla beszélgettek, vagy azért, mert még mindig kissé zavarban volt amiatt, ahogyan a legutóbbi távnézésük véget ért, vagy egyszerűen azért, mert Klorissa tagbaszakadt, szinte lehengerlőén gyakorlatias alakja felgerjesztette benne a vágyat, hogy ellenpontként egy pillantást vethessen Gladiára?

Szent Jozafát! – védekezett magában. Az ember néha hallgasson az ösztöneire is.

Az asszony egyszerre ott ült vele szemben egy magas támlájú, öblös karosszékben, amelyben minden eddiginél parányibbnak és védtelenebbnek hatott. Haját hátrafésülte és egyeden laza kontyba csavarta. Fülében fülönfüggőt viselt, bennük a kövek gyémántnak tűntek. Egyszerű szabású ruhája szorosan a derekára simult.

– Örülök, hogy fölhívtál, Elijah – szólalt meg búgó hangján. – Már próbáltalak távnézni.

– Jó reggelt, Gladia. – (Délután? Este? Fogalma sem volt Gladia idejéről, és az asszony öltözékéből sem tudott következtetni a napszakra.) Miért akartál kapcsolatba lépni velem?

– Hogy megmondjam, mennyire bánt, hogy legutóbbi távnézésünk alkalmával elvesztettem az önuralmamat. Mr. Olivaw nem tudta megmondani, hogy hol keresselek.

Baleynek emlékezetébe villant a robotok által sakkban tartott Daneel képe, és kis híján elmosolyodott.

– Nem érdekes – mondta. – Néhány órán belül úgyis látni foglak.

– Persze, ha… Látni fogsz?

– Szemtől szembe – jelentette ki Baley kímélet nélkül.

Az asszony tekintete tágra nyílott, és ujjai belemélyedtek a sima karfába.

– Muszáj ezt megtenni?

– Muszáj.

– Aligha hinném…

– Megengeded?

– Föltétlenül szükség van rá? – könyörgött az asszony, tekintetét félrevonva.

– Föltétlenül. Előbb azonban még valaki mást kell látnom. A férjedet érdekelték a robotok. Ezt te is említetted, és más források is megerősítik, csakhogy ő nem volt robotszakértő, nem igaz?

– Nem volt a tanult szakmája, Elijah. – Még mindig kerülte a férfi tekintetét.

– De volt egy robotszakértő, akivel együttműködött, ugye?

– Jothan Leebig – ismerte el az asszony. – Jó barátom.

– Csakugyan? – nyomta meg a kérdést Baley. Gladia meghökkent.

– Nem kellett volna ezt mondanom?

– Miért ne, ha ez az igazság?

– Félek, hogy mindig olyasmit mondok, ami olyan színben tüntet föl, mintha… Nem tudhatod, milyen az, amikor mindenki azzal gyanúsít, hogy elkövettem valamit.

– Rá se hederíts. Hogy van az, hogy Leebig a barátod?

– Ó, magam sem tudom. Először is a szomszédom. A távnézési energia szinte a semmivel egyenlő, ezért szinte megszakítás nélkül nyugodtan távnézhetjük egymást, mozgás közben is. Egyre-másra együtt sétálgatunk, vagy legalábbis eddig ezt csináltuk.

– Nem hittem volna, hogy bárkivel is képes lennél együtt sétálni. Legalábbis én úgy gondolom.

Gladia elpirult.

– Azt mondtam: távnézés közben. Persze megint elfelejtettem, hogy a Földről vagy. Mozgás közbeni távnézés annyit jelent, hogy befókuszáljuk magunkat, és akárhova mehetünk anélkül, hogy megszakadna a kapcsolat. Én az én birtokomon sétálok, ő az övén, mégis együtt vagyunk. – Fölemelte a fejét. – Egész kellemes dolog.

Aztán elnevette magát.

– Szegény Jothan.

– Miért mondod ezt?

– Arra gondoltam, hogy te azt hitted, mintha mi távnézés közben sétálgattunk volna együtt. Halálra válna, ha tudná, miket föltételezel róla.

– Miért?

– Ebben szörnyen bogaras. Elmondta nekem, hogy már ötéves korában abbahagyta az emberek látását. Csakis távnézésre volt hajlandó. Akadnak ilyen gyerekek. Rikaine – zavartan elhallgatott, majd így folytatta: – Rikaine, a férjem, amikor egyszer Jothanról beszéltem neki, azt mondta, hogy egyre több az ilyen gyerek. Szerinte a társadalmi fejlődés a távnézés elterjedésének kedvez. Gondolod, hogy ez igaz?

– Én nem vagyok szaktekintély – mentegetőzött Baley.

– Jothan már arra sem volt hajlandó, hogy megnősüljön. Rikaine mosta is ezért a fejét, azt hányta a szemére, hogy társadalomellenes, mondván, hogy a közös génkincsnek szüksége van az ő génjeire is. Jothant azonban ez nem hatotta meg.

– Volt joga rá, hogy nemet mondjon?

– Neeem – mondta Gladia tétován –, de ragyogó robotszakértő, és a Solaria megbecsüli a robotszakértőket. Ezért szerintem vele kivételt tettek. De nem Rikaine, aki tudomásom szerint meg akarta szakítani vele az együttműködést. Egy alkalommal meg is jegyezte nekem, hogy Jothan rossz solariai.

– Jothannak is megmondta ezt?

– Nem tudom. Mindenesetre végig együtt dolgozott vele.

– De Jothant rossz solariainak tartotta, amiért az nem akart megházasodni?

– Rikaine egyszer azt mondta, hogy a házasság az élet legsúlyosabb terhe, de el kell viselni.

– És te mit gondolsz?

– Miről, Elijah?

– A házasságról. Te is azt tartod, hogy a házasság a legnehezebb dolog az életben?

Az asszony arckifejezése lassan megüresedett, mintha minden igyekezetével ki akart volna mosni belőle minden érzelmet.

– Én ha nem gondoltam erre – mondta.

– Említetted, hogy Jothan Leebiggel folyton együtt sétálsz, aztán kijavítottad magad, és a múltba tetted át. Ezek szerint többé nem sétálsz vele?

Gladia megrázta a fejét. Arcába szomorúság formájában visszatért az élet.

– Nem. Úgy látszik, nem. Egyszer-kétszer távnéztem őt. De mindig nagyon elfoglaltnak látszott, és én nem akartam… hiszen tudod.

– Ez azóta van így , hogy meghalt a férjed?

– Nem, már azelőtt is. Néhány hónappal azt megelőzően kezdődött.

– Mit gondolsz, nem a férjed tiltotta meg neki, hogy érdeklődést mutasson irántad?

Gladia meglepődött.

– Miért tette volna? Hiszen Jothan nem robot, és én sem vagyok az. Hogy jut eszedbe, hogy parancsot követnénk, és Rikaine-nak mért jutna eszébe parancsolgatni?

Baley nem vette magának a fáradságot, hogy magyarázatokba bocsátkozzék. Csak földi kategóriákban érvelhetne, de ezzel ez az asszony nem lenne okosabb. De még ha sikerülne is megértetnie vele, a végeredmény undort keltene benne.

– Már csak egy kérdés – mondta Baley. – Ha Leebiggel végzek, ismét távnézni foglak. Egyébként ott nálad mennyi az idő? – Nyomban meg is bánta a kérdést. Hiszen a robotok földi időre lefordítva fölvilágosíthatták volna, míg Gladia nyilván solariai időegységet ad meg, és Baley kezdte unni, hogy minduntalan el kell árulnia tudatlanságát.

Gladia azonban mellőzte a mennyiségi meghatározást.

– A délután közepén járunk – felelte.

– Akkor ez Leebig birtokára is vonatkozik?

– Hát persze.

– Jól van. Mihelyt tudok, kapcsolatba lépek veled, és megállapodunk a látásban is.

– Feltétlenül szükség van erre?

– Igen.

– Hát legyen – suttogta Gladia.

Leebig fölhívása kissé elhúzódott, ezért Baley arra használta ki az időt, hogy elfogyasszon még egy szendvicset, amelyet eredeti csomagolásban szolgáltak föl neki. Most már óvatosabb volt: fölbontás előtt tüzetesen megvizsgálta a csomagolást, majd alaposan szemügyre vette a tartalmát is.

A tej még nem volt teljesen fölolvadva a műanyag tartóban, amelyen saját fogával harapott lyukat, és úgy ivott belőle közvetlenül. Léteznek ugyan íztelen, szagtalan, lassan ölő mérgek is, gondolta sötéten, amelyeket injekciós tűvel vagy nagy nyomású fecskendővel észrevétlenül be lehet juttatni akárhová, de aztán elhessegette magától ezt a gyerekes gondolatot.

Eddig a gyilkosságot vagy a gyilkossági kísérletet a lehető legközvetlenebb módon követték el. Semmi kifinomultság vagy agyafúrtság sincs egy fejbe vágásban vagy abban, hogy egy tucat embernek is elegendő mérget csempésszenek bele egy pohár vízbe, vagy nyilvánosan mérgezett nyilat lőjenek ki az áldozatra.

Aztán alig valamivel vidámabban arra gondolt, hogy ha így szökdécsel időzónáról időzónára, aligha számíthat rendszeres étkezésre. Vagy ha ez így megy tovább, rendszeres alvásra sem.

A robot lépett oda hozzá.

– Dr. Leebig arra utasítja önt, hogy valamikor a holnapi nap folyamán hívja fel őt. Most fontos munkával van elfoglalva.

Baley talpra ugrott, és üvöltözni kezdett:

– Mondd meg annak a pasasnak…

De hirtelen megtorpant. Semmi értelme egy robottal kiabálni. Azazhogy kiabálhatsz, ha akarsz, de ezzel sem fogsz hamarább dűlőre jutni, mint a suttogással. Ezért hát lehiggadva így folytatta:

– Mondd meg dr. Leebignek vagy a robotjának, ha csak addig jutottál el, hogy én az ő munkatársa, egy jó solariai meggyilkolásának az ügyében nyomozok. Mondd meg neki, hogy én az ő elfoglaltsága miatt nem tudok várni. Mondd meg neki, hogy ha öt percen belül nem tudom távnézni őt, akkor felülök a repülőgépre, és egy óra múlva személyesen fogom látni a birtokán. Így mondd, hogy látni, nehogy kétségben maradjon.

Ezzel visszatért a szendvicséhez.

Még le sem telt az öt perc, amikor Leebig – vagy legalábbis egy solariai, akiről Baley föltételezte, hogy ő Leebig – farkasszemet nézett vele. Baley állta a tekintetét. Leebig sovány férfi volt, merev, egyenes tartással. Sötét színű, dülledt szeme nagyfokú szórakozottságról árulkodott, ami most haraggal párosult. Egyik szempillája kissé ernyedten lefittyedt.

– Ön az a földlakó? – kérdezte támadóan.

– Elijah Baley vagyok – felelte Baley –, C-7 osztályú nyomozó, engem bíztak meg Rikaine Delmarre meggyilkolásának a vizsgálatával. Önt hogy hívják?

– Dr. Jothan Leebig vagyok. Honnan veszi a bátorságot, hogy megzavarjon a munkámban?

– Egyszerű – felelte Baley higgadtan. – Ez a feladatom.

– Akkor keressen más kuncsaftot magának.

– Előbb szeretnék föltenni magának néhány kérdést, doktor. Úgy tudom, ön közeli munkatársa volt dr. Delmarre-nak. Igaz?

Leebig hirtelen ökölbe zárta egyik kezét, és a kandallópárkányhoz sietett, amelyen egy kisebb óraszerkezet bonyolult, ritmikus mozgása hipnotikus bűvöletbe ringatta a nézőjét.

– A távnéző Leebigre volt fókuszálva, így járkálás közben sem került ki a kép középpontjából.

Inkább mintha a szobaháttér szökellt volna egyre hátrább Leebig lépéseinek a ritmusában.

– Ha ön az az idegen, akivel Gruer fenyegetőzött…

– Én vagyok az.

– Akkor az én tanácsom ellenére van itt. Képet ki.

– Várjon. Ne szakítsa meg a kapcsolatot! – Baley fölemelte a hangját meg a mutatóujját. Ujját egyenesen a robotszakértőre szögezte, aki láthatóan hátrahőkölt, miközben telt ajkai az ellenszenv fintorába rándultak.

– Én nem tréfáltam, amikor az ön látásáról beszéltem – mondta Baley.

– Kérem, mellőzze a földi vulgaritásait.

– Vegye úgy, mint egyenes beszédet. Mert föl fogom keresni magát, ha másként nem bírom rávenni, hogy meghallgasson. Ha kell, megragadom a grabancánál, hogy meghallgasson.

Leebig rámeresztette a szemét.

– Maga egy piszkos állat.

– Mondjon, amit akar, de én megteszem, amit ígértem.

– Ha megpróbálja betenni a lábát a birtokomra, én… én…

Baley fölvonta a szemöldökét.

– Meg fog ölni? Gyakran szokott így fenyegetőzni?

– Én nem fenyegetőztem.

– Akkor beszéljen. Az alatt az idő alatt, amit elvesztegetett, egy csomó dolgot meg tudtunk volna beszélni. Ön dr. Delmarre közeli munkatársa volt, nem igaz?

A robotszakértő lehorgasztotta a fejét. Vállai lassú, szabályos lélegzési ritmusban emelkedtek és süllyedtek. Mire fölnézett, már az önuralmát is visszanyerte. Sőt még egy kurta, erőtlen mosolyt is magára erőszakolt.

– Az voltam.

– Úgy tudom, Delmarre érdeklődött bizonyos új robotfajták iránt.

– Érdeklődött.

– Mifélék iránt?

– Ön robotszakértő?

– Nem. De magyarázza meg, mint laikusnak.

– Kétlem, hogy sikerül.

– Próbálja meg! Például azt hallottam, hogy olyan robotokat keresett, amelyek fegyelmezni tudnák a gyerekeket. Mivel járt volna ez?

Leebig pillanatra fölrántotta a szemöldökét, aztán magyarázni kezdte:

– Nagyon leegyszerűsítve, ha az összes finomságot mellőzzük, ez azt jelenti, hogy meg kell erősíteni a Sikorovich-féle tandem pályahatás C integrálját a W-65-ös szinten.

– Ne halandzsázzon.

– Ez az igazság.

– Nekem ez halandzsa. Másképpen nem tudja kifejezni?

– Ez azt jelenti, hogy bizonyos mértékig meg kell gyengíteni az Első Törvényt.

– Mi végből? Hiszen a gyermek jövője látja hasznát a regulázásnak. Vagy nem ez az elv?

– Ah! A jövendő haszon! – Leebig tekintetét átforrósította a szenvedély, és megfeledkezni látszott a másik jelenlétéről is, ezért mintha jobban megoldódott volna a nyelve. – Azt hiszi, ilyen egyszerű! Hány olyan embert talál, aki hajlandó lenne a legkisebb kényelmetlenséget is eltűrni egy nagyobb jövőbeli haszonért? Tudja-e, mennyi időbe telik, mire egy gyermekbe beleverik, hogy attól, ami most olyan finom, később megfájdul a hasa, és ami most kellemetlen, az később kigyógyítja a hasfájásából? És ön egy robottól elvárná, hogy ezt megértse? Ha egy robot megbánt egy gyermeket, ez erős romboló potenciált gerjeszt a pozitronagyban. Ha ezt ellensúlyozni akarnánk egy olyan ellenpotenciállal, amelyet a jövőbeli haszon megértése gerjesztene, ehhez annyi új pályát és pótpályát kellene beépíteni, ami 50%-kal megnövelné a pozitronagy terjedelmét, hacsak egyéb áramköröket nem áldoznánk föl.

– Ezek szerint önnek nem sikerült ilyen robotot előállítani – vonta le a következtetést Baley.

– Nem, és nem is fog sem nekem, de senki másnak sem.

– Dr. Delmarre ilyen kísérleti robotot próbált ki, amikor meghalt?

– Nem ilyen robotot. Mi egyéb praktikus dolgokkal is foglalkoztunk.

– Dr. Leebig – jegyezte meg Baley nyomatékosan –, nekem valamivel többet meg kell tudnom a robotikáról, és arra kérem önt, hogy legyen a tanárom.

Leebig hevesen megrázta a fejét, és hunyorító szeme afféle hátborzongató kacsintás gyanánt még jobban bezárult.

– Be kell látnia, hogy egy robotikai tanfolyamra nem elég egy perc. Nekem pedig nincs időm.

– Mindazonáltal vállalnia kell a tanítást. A robotok bűze az egyik olyan dolog, ami mindent áthat a Solarián. Ha időre van szüksége, akkor eggyel több okom van rá, hogy lássam önt. Én a Földről jöttem, és képtelen vagyok távnézés közben nyugodtan dolgozni vagy gondolkozni.

Baley alig hitte volna, hogy Leebig képes még feszesebbre merevíteni a tartását, pedig sikerült neki.

– Engem nem érdekelnek az ön földi fóbiái. A látásról pedig szó sem lehet.

– Azt hiszem, megváltoztatja a véleményét, ha elárulom, mi az, amit elsősorban meg akarok tanácskozni önnel.

– Ez nem változtat meg semmit. Mondjon akármit, én nem adom be a derekamat.

– Nem-e? Akkor hallgasson ide. Nekem az a meggyőződésem, hogy a pozitronrobotok egész története során szándékosan félremagyarázták a robotika Első Törvényét.

Leebig görcsösen összerándult.

– Félremagyarázták? Ostoba! Őrült! Miért tették volna?

– Hogy elleplezzék azt a tényt – mondta Baley jeges nyugalommal –, hogy a robotok képesek gyilkosságot elkövetni.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

EGY INDÍTÉKRA FÉNY DERÜL

Leebig lassan elhúzta a száját. Baley először vicsorításnak vélte, de aztán nem kis meglepetésére rájött, hogy a legsikertelenebb mosolygási kísérlet szemtanúja életében.

– Ne mondjon ilyet – fakadt ki Leebig. – Ne merészeljen ilyet mondani!

– Miért ne?

– Mert ártalmas minden, ami a legkisebb mértékben is bizalmatlanságot ébreszt a robotok iránt. A robotok iránti bizalmatlanság ugyanis betegsége az embernek!

– Úgy mondta ezt, mintha egy kisgyermeket leckéztetne. Mintha a legszívesebben üvöltözne, de mérsékli magát. Mintha meg akarna győzni valakit, ám a legszívesebben a halálos ítéletét olvasná a fejére.

– Ismeri ön a robotika történetét? – kérdezte.

– Egy kicsit.

– Igen, ott a Földön kell, hogy ismerje. Tudja-e, hogy kezdetben Frankensteinkomplexus fogadta a robotokat? Gyanúsak voltak. Az emberek bizalmatlanok voltak irántuk, és féltek tőlük. Ennek folytán a robotika szinte illegális tudományként fejlődött. Kezdetben a Három Törvényt is azért ültették be a robotokba, hogy megszüntessék az irántuk való bizalmatlanságot, ám a Föld még így sem engedte meg, hogy gyökeret verjen rajta egy robottársadalom. Az első úttörők elsősorban éppen azért hagyták el a Földet, és indultak el a Galaxis meghódítására, hogy olyan társadalmakat hozhassanak létre, amelyekben a robotok megszabadíthatják az embereket a szegénységtől és a munkától. De még így is, nem is olyan mélyen a felszín alatt, tovább él egy rejtett gyanakvás, és a legkisebb ürügy is elegendő, hogy az a felszínre törjön.

– Önnek volt alkalma találkozni a robotok iránti bizalmatlansággal? – kérdezte Baley.

– Rengetegszer – ismerte el Leebig komoran.

– Ezért van az, hogy ön meg a többi robotszakértő hajlamos egy kissé elferdíteni a tényeket, hogy lehetőség szerint kihúzzák a talajt a bizalmatlanság alól?

– Szó sincs ferdítésről!

– Például a Három Törvényt sem magyarázzák félre?

– Nem!

– Én be tudom bizonyítani, hogy igen, és hacsak ön meg nem győz az ellenkezőjéről, hajlandó vagyok ezt akár az egész Galaxis előtt tanúsítani.

– Maga őrült. Biztosíthatom önt, hogy bármilyen érvvel rukkol is elő, az csak téves lehet.

– Hajlandó ezt megvitatni?

– Ha nem vesz el sok időt.

– Szemtől szembe? Látva?

– Azt nem! – torzult el Leebig keskeny arca.

– Akkor Isten önnel, dr. Leebig. Mások szívesen meghallgatnak.

– Várjon! A nagy Galaxisra, ember, várjon!

– Látva?

A robotszakértő kezei önkéntelenül az állához vándoroltak. Az egyik hüvelykujja lassan bemászott a szájába, és ott maradt. Üveges tekintete Baleyre meredt.

Csak nem hátrál vissza a karon ülő gyermeki korba, hogy lehetségessé tegye a velem való találkozást?

– Látva? – ismételte meg Baley. Leebig azonban szótlanul ingatta a fejét.

– Lehetetlen, lehetetlen – nyöszörögte; hüvelykujja csak nehezen adott utat a szavaknak. – Tegyen, amit akar.

Baley figyelte, amint a másik a fal felé fordul. Látta, hogy a solariai egyenes háta meggörnyed, és arcát reszkető kezébe temeti.

– Jól van – engedett Baley –, akkor legyen hát távnézés.

– Bocsásson meg egy pillanatra – mentegetőzött Leebig, még mindig a hátát fordítva feléje. – Azonnal visszajövök.

Ezalatt Baley saját dolgát végezte, és a fürdőszobai tükörben kíváncsian vizsgálgatta frissen mosott arcát. Kezd talán végre eligazodni a Solarián meg a solariaiakon? Maga sem tudta volna megmondani.

Sóhajtva megérintett egy kapcsolót, mire belépett egy robot. Pillantást sem vétve feléje, megkérdezte tőle:

– Van a farmon másik távnéző is ezen kívül, amit most használok?

– Még három, gazda.

– Akkor mondd meg Klorissa Cantorónak – mondd meg a gazdádnak, hogy még egy ideig használni fogom ezt, és hogy ne zavarjanak meg.

– Igenis, gazda.

Baley visszatért a helyére, ahol a távnéző még mindig arra a foltra volt fókuszálva, ahol Leebig állt az imént. Ez még mindig nem került elő, ezért Baley helyet foglalt és várt.

Nem kellett sokáig várnia. Leebig belépett, és ismét szökdécselni kezdett a szoba, ahogy végighaladt rajta. Úgy látszik, a fókusz késedelem nélkül átugrált a szobaközépről az emberközépre. Baleynek eszébe jutottak a távnéző bonyolult kapcsolói, és kezdte méltányolni az egész megoldást.

Leebigen látszott, hogy most már teljesen ura magának. Haját hátranyalta, és az öltönyét is újra cserélte. Ruházata lazán fityegett rajta, és valamilyen csillogó anyagból készült, amelyen meg-megbotlott a fénysugár. Egy falból kihajtható keskeny széken helyet foglalt.

– Nos hát, lássuk, mi az, amit az Első Törvényről el akar mondani – kezdte higgadtan.

– Nem hallja meg senki?

– Senki. Erről gondoskodtam.

Baley bólintott.

– Hadd idézzem az Első Törvényt – mondta.

– Nekem ez aligha szükséges.

– Tudom, de azért csak hadd idézzem: „A robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen.”

– Nos?

– Na mármost, amikor leszálltam a Solarián, egy felszíni kocsival vittek el a számomra kijelölt birtokra. Ez a felszíni kocsi egy különlegesen kiképzett, zárt valami volt, hogy megvédjen engem a külső térségtől. Én, mint egy földlakó…

– Ezzel én tisztában vagyok – jegyezte meg Leebig türelmetlenül. – De mi köze ennek az ügyhöz?

A gépkocsit vezető robot nem tudott erről. Megkértem, hogy nyissa szét a tetőt, és ő habozás nélkül engedelmeskedett. Második Törvény. A parancsnak engedelmeskedniük kell. Én persze kellemetlenül éreztem magam, és kis híján rosszul lettem, mielőtt ismét visszazárták a kocsit. Nos, nem ártottak nekem a robotok?

– Az ön parancsára – vágta rá Leebig.

Hadd idézzem a Második Törvényt: „A robot engedelmeskedni tartozik az emberi lények utasításainak, kivéve, ha ezek az utasítások az Első Törvény előírásaiba ütköznének.” Ebből láthatja, hogy a parancsomat figyelmen kívül kellett volna hagyni.

– Ostobaság. A robot nem tudhatta…

Baley előrehajolt a székén.

– Ahá! Helyben vagyunk. Most hadd idézzem az Első Törvényt, ahogyan annak hangzania kellene: A robot nem tehet semmi olyat, ami tudtával ártalmára lehet egy emberi lénynek; avagy nem tűrheti el, hogy az, tétlensége folytán, tudtával ártalmat szenvedjen.

– Ez mind magától értetődik.

– Szerintem a közönséges halandók számára nem. Egyébként a közönséges halandók rájönnének arra, hogy a robotok képesek embert ölni.

Leebig arcából kifutott a vér.

– Eszeveszett! Őrültség!

Baley az ujjai hegyét vizsgálgatta.

– Egy robot, ugye, végre tud hajtani egy ártatlan feladatot; vagyis olyat, amely nem árt egy emberi lénynek?

– Ha megparancsolják neki – felelte Leebig.

– No persze. Ha megparancsolják neki. És ugye, egy második robot is végre tud hajtani egy ártatlan feladatot; olyat, amely szintén nem árt egy emberi lénynek? Ha megparancsolják neki?

– Igen.

– És mi van akkor, ha ez a két, külön-külön tökéletesen ártatlan feladat összeadva gyilkosságba torkollik?

– Hogyan? – vicsorított Leebig.

– Szeretném hallani az ön szakértői véleményét – mondta Baley. – Fölállítok önnek egy hipotetikus esetet. Tegyük föl, hogy egy ember azt mondja egy robotnak: „Tegyél ebből a folyadékból egy keveset egy pohár tejbe, amit itt és itt megtalálsz. A folyadék ártalmatlan. Én csak arra vagyok kíváncsi, hogy milyen hatással van a tejre. Ha ezt megtudom, a tejet ki fogjuk önteni. Miután végrehajtottad ezt a feladatot, felejtsd el.”

Leebig arcára fagyott fintorral hallgatta.

– Ha én azt mondom a robotnak – folytatta Baley –, hogy öntsön bele valamilyen rejtélyes folyadékot a tejbe, és adja oda egy embernek, az Első Törvény arra késztetné a robotot, hogy megkérdezze: miféle folyadék az? Nem ártalmas-e az embernek? És ha arról biztosítanák a robotot, hogy a folyadék ártalmatlan, az Első Törvény még mindig arra késztethetné a robotot, hogy tétovázzék, és megtagadja a tej átadását. Ehelyett azonban azt mondják neki, hogy a tejet ki fogják önteni. Az Első Törvény így nincs érintve. Nem teszi meg hát a robot, amit mondanak neki?

Leebig csak bámult.

– No mármost – folytatta Baley –, egy második robot, aki a tejet kikészítette, nem is sejti, hogy a tejjel babráltak. Teljesen ártatlanul fölszolgálja azt egy embernek, és ez az ember meghal.

– Nem! – tiltakozott Leebig.

– Miért nem? Önmagában mindkét cselekedet ártatlan. Csak együttesen jelentenek gyilkosságot. Tagadja, hogy ilyesmi előfordulhat?

– A gyilkosságot az az ember követné el, aki a parancsot kiadta – kiabált Leebig.

– Ha filozofálni akar, akkor igen. De a gyilkosság közvetlen végrehajtói, a gyilkosság eszközei mégiscsak a robotok lennének.

– Nincs ember, aki ilyen parancsot kiadna.

– Van olyan ember. Volt olyan. Pontosan így kellett, hogy végrehajtsák a dr. Gruer elleni gyilkossági kísérletet. Gondolom, már hallott róla.

– A Solarián – dünnyögte Leebig – mindenről hall az ember.

– Akkor azt is tudhatja, hogy Gruert az én és a partnerem, az aurorai Mr. Olivaw szeme láttára a vacsoraasztalánál mérgezték meg. Van talán más elképzelése róla, hogyan juthatott el hozzá a méreg? Más ember nem volt a birtokon. Ön, mint solariai, méltányolni tudja ezt a tényt.

– Én nem vagyok detektív. Nekem nincsenek elméleteim.

– Én ön elé tártam egyet. Szeretném megtudni ennek a realitását. Szeretném megtudni, hogy két robot végrehajthat-e két különálló akciót, amely külön-külön ártatlan, ám együttesen gyilkossághoz vezet. Ön a szakértő, dr. Leebig. Lehetséges ilyesmi?

És Leebig, riadtan és elgyötörten, alig hallható hangon kinyögte:

– Igen.

– Rendben van – mondta Baley. – Ennyit az Első Törvényről.

Leebig hosszasan nézte Baleyt, az ernyedt szemhéja meg-megrándult. Összekulcsolt kezei elengedték egymást, ám ujjai úgy maradtak begörbülve, mintha mindkét keze továbbra is valamilyen fantomkezet markolna. Tenyerei lassan lefelé fordultak, és a térdeire telepedtek, s az ujjak csak most egyenesedtek ki.

Baley szórakozottan figyelte az egész folyamatot. Ekkor Leebig megszólalt:

– Elméletileg igen. Elméletileg! De nem ajánlanám, földlakó uram, hogy ilyen könnyen elintézze az Első Törvényt. Fölöttébb agyafúrt utasításokat kell adni a robotoknak ahhoz, hogy áthágják az Első Törvényt.

– Elhiszem – mondta Baley. – Én csak egy földlakó vagyok. Szinte semmit sem értek a robotokhoz, és azokat az utasításokat csak a példa kedvéért fogalmaztam meg. Egy solariai sokkal rafináltabban járna el, és jobb eredményre jutna. Ebben én biztos vagyok.

Leebig mintha nem is hallotta volna. Emelt hangon kijelentette:

– Ha egy robotot csalárd módon rá lehet venni arra, hogy ártson egy embernek, ebből csak az következik, hogy tovább kell fejlesztenünk a pozitronagyat. Ön azt mondhatná, hogy az embert kell jobbítani. De mivel ez lehetetlen, ezért a robotot kell még megbízhatóbbá tenni. A fejlődés töretlen. Robotjaink manapság változatosabbak, jobban specializáltak, sokoldalúbbak és ártalmatlanabbak, mint száz évvel ezelőtt. És száz év múlva még nagyobb lépést teszünk előre. Miért kell például egy robotnak kapcsolókkal bajlódnia, amikor magukba a kapcsolókba is be lehetne építeni a pozitronagyat? Ezt meg lehetne tenni a specializálás vonalán, de elképzelhető a sokoldalúság fejlesztése is. Miért ne lehetnének robotok levehető és cserélhető végtagokkal, mi? Miért ne? Ha mi…

– Ön az egyetlen robotszakértő a Solarián? – szakította félbe Baley.

– Ne legyen ostoba.

– Csak megkérdeztem. Dr. Delmarre volt az egyetlen… hm… foetusmérnök, meg volt neki egy asszisztense.

– A Solariának több mint húsz robotszakértője van.

– Ön a legjobb?

– Én vagyok – vágta rá Leebig minden álszerénység nélkül.

– Delmarre együtt dolgozott önnel.

– Igen.

– Úgy tudom – jegyezte meg Baley –, hogy a vége felé meg akarta önnel szakítani a partneri viszonyt.

– Én ennek semmi jelét nem tapasztaltam. Honnan vesz ilyet?

Úgy hírlik, nem helyeselte az ön agglegénységét.

– Elképzelhető. Ő ízig-vérig solariai volt. Ez azonban a munkakapcsolatunkra nem hatott ki.

– Váltsunk témát. Ön azonkívül, hogy újfajta robotok kifejlesztésén munkálkodik, foglalkozik meglévő típusok gyártásával vagy javításával is?

– A gyártást meg a javítást jórészt robotok végzik. A birtokomon van egy nagy gyártó-és javítóüzem.

– Mondja, gyakran szorulnak javításra a robotok?

– Nagyon ritkán.

– Azt jelenti ez, hogy a robotjavítás kevésbé fejlett tudomány?

– Egyáltalán nem – felelte Leebig öntudatosan.

– Mi van azzal a robottal, amely jelen volt dr. Delmarre meggyilkolásánál?

Leebig elfordította a fejét, szemöldökét összevonta, mintha valamilyen kellemetlen gondolatot próbálna elhessegetni.

– Teljesen tönkrement.

– Biztos, hogy teljesen? Kérdésekre sem képes válaszolni?

– Semmire. Teljesen hasznavehetetlen. Pozitronagya totális rövidzárlatot szenvedett. Egyetlen pálya sem maradt érintetlen. Gondolja csak meg! Olyan gyilkosság tanúja volt, amelyet képtelen volt megakadályozni…

– Mondja, miért volt képtelen megakadályozni a gyilkosságot?

– Ki tudná azt megmondani? Dr. Delmarre kísérletet hajtott végre a robottal. Nem tudhatom, milyen szellemi állapotban hagyta ott. Például olyan parancsot is adhatott neki, hogy függesszen föl mindenféle működést, amíg ő bizonyos áramköri elemet vizsgál. Ha eközben valaki, akiről sem dr. Delmarre, sem a robot nem tételezett föl semmilyen ártási szándékot, hirtelen gyilkolásra emeli a kezét, bizonyos időbe telhetett, amíg a robot Első Törvény-potenciálja leküzdi dr. Delmarre tétlenségi parancsát. Ennek az időköznek a hossza függhetett a támadás jellegétől és dr. Delmarre tétlenségi parancsának a milyenségétől. Tucatnyi egyéb magyarázatot is találhatnék arra, miért nem volt képes a robot meggátolni a gyilkosságot. Ez a tehetetlenség azonban megsértette az Első Törvényt, és ez elég volt ahhoz, hogy a robot agyában minden pozitronpályát elroncsoljon.

– De ha a robot fizikailag képtelen rá, hogy meggátolja a gyilkosságot, akkor mennyiben terheli őt felelősség? Vagy talán az Első Törvény lehetetlenséget követel?

Leebig megvonta a vállát.

– Az Első Törvény, bármennyire próbálja is ön azt kisebbíteni, minden betűjével az emberiséget óvja. Egyetlen kibúvót sem hagy nyitva. Az Első Törvény megszegése a robot végét jelenti.

– Ez egy általános érvényű törvény, uram?

– Olyan általános, mint a robotok.

– Így hát tanultam valamit – jegyezte meg Baley.

– Akkor még valamit tanuljon meg. Önnek az az elmélete, hogy önmagukban ártatlan robotakciók sora gyilkossághoz vezethet, a Delmarre-gyilkosság esetében nem alkalmazható. Remélem, érti, miért mondom ezt.

– Miért nem?

– A gyilkosságot nem méreggel, hanem bunkóval követték el. Valaminek meg kellett ragadnia azt a bunkót, és ez a valami csakis egy emberi kar lehetett. Nincs robot, amely ütésre emelhetne egy fütyköst, hogy bezúzzon vele egy emberi koponyát.

– Tegyük föl – érvelt Baley –, hogy egy robot megnyom egy ártatlan gombot, mire valamilyen súly Delmarre fejére zuhan.

Leebig gúnyosan elmosolyodott.

– Földlakó uram, én távnéztem a bűntett színhelyét. Minden híradást meghallgattam. Mert tudja, itt a Solarián nagy eseménynek számított ez a gyilkosság. Ezért tudom, hogy a tetthelyen nyoma sem volt semmilyen gépezetnek vagy lehullott súlynak.

– Vagy semmilyen tompa tárgynak – tette hozzá Baley.

– Ön a nyomozó. Találja meg – mondta Leebig kihívóan.

– Ha elfogadjuk azt, hogy robot nem lehet felelős Delmarre haláláért, akkor kicsoda?

– Mindenki tudja, hogy kicsoda – kiabált Leebig. – A felesége! Gladia!

Legalább ebben mindenki egyetért, gondolta Baley. Fennhangon azonban ezt mondta:

– És ki agyalta ki azt, hogy a robotok megmérgezzék Gruert?

– Szerintem… – Leebig elhallgatott.

– Azt ugye nem tételezi föl, hogy két gyilkos van? Ha Gladia felelős az egyik bűntényért, akkor ő kell hogy felelős legyen a másodikért is.

– Úgy van. Önnek bizonyára igaza van. – Hangja magabiztosabban csengett. – Ehhez nem férhet kétség.

– Semmi kétség?

– Senki sem juthatott olyan közel dr. Delmarre-hoz, hogy végezhessen vele. Ő sem viselte el jobban a személyes jelenlétet, mint én, azzal a különbséggel, hogy ő a feleségével kivételt tett, míg én semmilyen kivételt sem teszek. Hát nem én voltam az okosabb? – nevetett föl élesen a robotszakértő.

– Úgy tudom, ismerte az asszonyt – vetette be váratlanul Baley.

– Melyiket?

– Őt. Csak egy asszonyról van szó. Gladiát!

– Ki mondta önnek, hogy én közelebbről ismertem volna őt, mint akárki más? – fortyant föl Leebig. Kezét a torkára szorította. Ujjaival lassan pár centiméternyivel lejjebb húzta öltönyén a nyaki zárt, hogy több levegőt kapjon.

– Maga Gladia. Együtt szoktak sétálgatni.

– No és? Szomszédok vagyunk. Ebben nincs semmi különös. Kellemes személynek tűnt.

– Eszerint ön kedvelte őt?

Leebig vállat vont.

– Megnyugtató volt vele társalogni.

– Miről társalogtak?

– Robotikáról – felelte Leebig némi meglepődéssel a hangjában, mintha csodálkozna rajta, hogy ilyet egyáltalán kérdezni lehet.

– És ő is robotikáról beszélt?

– Semmit sem konyított a robotikához. Azt sem tudta, mi fán terem. De meghallgatott. Ő valamilyen térerő-hókuszpókusszal szórakozott, úgy hívja, hogy mezőfestés. Nekem ehhez nincs türelmem, de azért én is meghallgattam.

– Mindezt személyes jelenlét nélkül?

Leebig elszörnyedve hallgatott. Baley újabb próbát tett.

– Vonzódott hozzá?

– Hogyan?

– Vonzónak találta őt? Fizikailag?

Leebignek még a kókadt szemhéja is a magasba rándult, és méltatlankodva kifakadt:

– Piszkos állat.

– Akkor másként közelítem meg. Mikor történt, hogy többé nem találta Gladiát kellemesnek? Ha emlékszik rá, ön használta ezt a kifejezést.

– Mit akar ezzel mondani?

– Ön azt mondta, hogy kellemesnek találta őt. Most meg azt állítja, hogy megölte a férjét. Ez nem nagyon vall kellemes személyre.

– Csalódtam benne.

– Csakhogy ön már azelőtt tudatára ébredt ennek a csalódásának, mielőtt ő megölte a férjét, ha egyáltalán ő ölte meg. Ön már valamivel a gyilkosság előtt abbahagyta a közös sétákat. Miért?

– Fontos ez? – vonakodott Leebig.

– Minden fontos, amíg az ellenkezője be nem bizonyosodik.

– Ide figyeljen, ha ön tőlem, mint robotszakértőtől, meg akar tudni valamit, csak kérdezzen. De nem vagyok hajlandó személyes kérdésekre válaszolni.

– Ön közeli viszonyban állt mind a meggyilkolttal, mind az elsőrendű gyanúsítottal – erősködött Baley. – Nem látja be, hogy nem lehet elkerülni a személyes kérdéseket? Mért hagyta abba Gladiával a közös sétákat?

– Eljött az az idő – horkant föl Leebig –, amikor kifogytam a mondanivalóból, amikor megnőtt az elfoglaltságom, amikor többé nem láttam értelmét a további sétáknak.

– Más szóval: amikor többé már nem találta őt kellemesnek.

– Ha mindenáron ragaszkodik ehhez.

– Miért szűnt meg kellemesnek lenni?

– Semmi okot nem tudok fölhozni! – kiabált Leebig. Baley nem vett tudomást a másik fölindultságáról.

– Ön mégis olyan ember, aki közelről ismerte Gladiát. Mi lehetett az indítéka?

– Miféle indítéka?

– Senki sem állt elő semmilyen indítékkal a gyilkosságot illetően. Annyi bizonyos, hogy Gladia indok nélkül nem követte volna el a gyilkosságot.

– Mélységes Galaxis! – Leebig hátravetette a fejét, mintha nevetésben akarna kitörni, de meggondolta magát. – Hát senki sem mondta önnek? Bár az is lehet, hogy senki sem tudott róla. Csak én. Ő maga említette nekem. Gyakran szóba hozta.

– Mit, dr. Leebig?

– Hát azt, hogy veszekedett a férjével. Gyakran és ádázul. Gyűlölte őt, földlakó uram. Ezt önnek senki sem mondta? Ő maga sem árulta el?

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

FÉNYBŐL SZŐTT ARCKÉP

Baleyt szíven ütötte ez a hír, de próbálta eltitkolni.

Feltehetőleg hozzátartozik a solariaiak életformájához, hogy egymás magánéletét szentnek és sérthetetlennek tartják. A házasságra és a gyermekekre vonatkozó kérdések nem férnek össze a jó ízléssel. Ezért azt hihette volna, hogy ha férj és feleség között elképzelhető is tartós civakodás, ez ugyanúgy belül marad a kíváncsiság falán.

No és ha gyilkosságot követnek el? Akkor sem hajlandó senki elkövetni azt a társadalmi vétket, hogy megkérdezze a gyanúsítottat: szokott-e veszekedni a férjével? Vagy említést tegyen róla, ha véletlenül a tudomására jut?

No igen, Leebig megtette azt.

– Miért veszekedtek? – kérdezte Baley.

– Szerintem jobb, ha tőle magától kérdezi meg.

Persze, gondolta Baley. Fölállt hát, és ridegen annyit mondott:

– Köszönöm a segítségét, dr. Leebig. Lehet, hogy később még igényt tartok rá. Remélem, meg tudom találni.

– Képet ki – mondta Leebig, és a szobarészlettel egyetemben hirtelen elenyészett.

Baley először érezte úgy, hogy nem okoz gondot neki a nyitott térségen át való repülőút.

A legcsekélyebb mértékben sem. Ahhoz sem hiányzott sok, hogy elemében érezze magát.

Még a Föld, de Jessie sem jutott az eszébe. Még csak néhány hete volt távol a Földtől, de mintha évek teltek volna el azóta. Magán a Solarián még három teljes napot sem töltött el, de ezt is örökkévalóságnak érezte.

Milyen gyorsan képes alkalmazkodni az ember a lidércnyomáshoz?

Talán Gladia az oka? Hamarosan meg fogja látni őt. Látni, és nem távnézni. Talán ennek köszönheti az önbizalmát meg azt a szorongással vegyes várakozást, ami eltölti őt?

– El tudja-e vajon viselni? – mélázott magában. – Vagy néhány perc, és ő is megfutamodik, akárcsak Quemot?

Az asszony egy hosszú szoba túlsó végén várta a belépő Baleyt. Mintha önmagának csupán impresszionista megjelenítése volna, olyannyira csak a lényeges vonásokat hangsúlyozta ki az alakján.

Ajka halványan berúzsozva, szemöldöke gyengén kifeketítve, fülkagylói alig bekékítve, ezenkívül azonban nem volt semmi kozmetika az arcán. Sápadtnak látszott, kissé riadtnak és nagyon fiatalnak.

Barnásszőke haját hátrafésülte, szürkéskék szemét elfogódottság felhőzte be. Öltözéke szinte feketének ható sötétkék, kétoldalt fehér fodor nyúlt le hosszában. A hosszú ujjú ruhához fehér kesztyűt és lapos sarkú cipőt viselt. Az arcán kívül egy darabka fedetlen bőr sem villant elő. Még a nyakát is diszkrét rüss mögé rejtette.

Baley megállt az ajtó közelében.

– Elég közel vagyok, Gladia?

Az asszony sebesen kapkodta a levegőt.

– Elfelejtettem, mire is számítsak – mentegetőzött. – Ugye, ez se más, mint a távnézés? Vagyis ha nem gondol arra az ember, hogy látja a másikat.

– Számomra ez egészen normális – mondta Baley.

– Igen, a Földön. – Lehunyta a szemét. – Néha próbálom magamnak elképzelni. Mindenütt emberek tömege. Mégy az utcán, és mások is ott masíroznak veled, és megint mások szemközti irányban. Emberek tucatjai…

– Százai – javította ki Baley. – Nem néztél még könyvfilmekben földi tájakat? Vagy Földön játszódó regényeket?

– Nem sok ilyen van nálunk, de néztem olyan regényeket, amelyek más Külső Világokon játszódnak, ahol megszokott dolog a látás. De más a regény. Az olyan, akár a multinézés.

– A regényekben szoktak csókolózni az emberek? Az asszony fülig pirult.

– Én efféléket nem szoktam olvasni.

– Soha?

– Hát… mindig akad egy-két szennyfilm, ugye, és néha, csak úgy kíváncsiságból… De az igazat megvallva, felkeveredik tőlük az ember gyomra.

– Igazán?

– A Föld azonban egészen más – mondta Gladia váratlan lelkesedéssel. – Annyi ember. Járás közben, ugye, Elijah, néha még… hozzá is érsz az emberekhez? Úgy értem, véletlenül.

Baley halványan elmosolyodott.

– Néha véletlenül még föl is löki őket az ember. – Eszébe jutott az expresszjáratok embertömege, amint tülekedve-lökdösődve le-és fölnyomakszik a sok ember a járó szalagokra, és egy pillanatra menthetetlenül elfogta a honvágy.

– Nem muszáj olyan messze maradnod – biztatta Gladia.

– Nem lesz baj, ha közelebb megyek?

– Azt hiszem, nem. Majd megmondom, ha úgy érzem, hogy ne gyere közelebb.

Baley lépésről lépésre közelebb húzódott, miközben Gladia tágra nyílt szemekkel figyelte őt.

– Meg akarod nézni a mezőfestményeimet? – kérdezte Gladia váratlanul. Baley már csak kétméternyire volt tőle. Ott megtorpant, és vizsgálgatni kezdte az asszonyt. Kicsinek és törékenynek látta őt. Megpróbálta elképzelni, amint valamit (de mit?) dühösen megforgat a kezében, és lesújt vele a férje fejére. Megpróbálta elképzelni őt ádáz dühtől, gyilkos indulattól és gyűlölettől fűtve.

Kénytelen volt elismerni, hogy képes lehetett megtenni. Akár egy ötvenkilós nő is képes bezúzni egy koponyát, ha megfelelő fegyver van a kezében, és eléggé felbőszül. Baley ismert olyan gyilkos nőket (a Földön persze), akik egyébként szelíd nyuszikák voltak.

– Mi az a mezőfestés, Gladia? – érdeklődött.

– Egyfajta művészet – felelte az.

Baleynek eszébe jutott, mit mondott Leebig Gladia művészetéről.

– Szívesen megismerkednék velük – bólintott.

– Akkor gyere utánam.

Baley elővigyázatosan megtartotta közöttük a kétméteres távolságot. Még így is háromszor olyan közel volt hozzá, mint amennyire Klorissa magához engedte.

Egy fényárban úszó helyiségbe léptek be. A teljes színkép ott ragyogott a szoba sarkaiban.

Gladiáról sugárzott a házigazda büszkesége. Várakozó tekintettel nézett Baleyre.

Úgy látszik, Baley reagálása megfelelt a várakozásainak, jóllehet az nem szólt egy szót sem. A férfi lassan körbenézett, és próbálta megfogalmazni magában a látványt, habár fényen kívül semmilyen anyagi tárgyat nem vett észre.

Fényszövedékek ültek ölelő talapzataikon. Csupa élő geometria; fényből való egyenesek és görbék fonódtak össze egy szövevényes egésszé, de úgy, hogy közben mindegyik megtartotta a maga külön valóságát. Egy-egy ábra között még véletlenül sem volt a legkisebb hasonlóság sem.

Baley lázasan kutatott megfelelő szavak után, de csak ez jutott eszébe:

– Van ennek valamilyen jelentése?

Gladia fölkacagott kellemes mély hangján.

– Azt jelenti, amit a kedved tart. Ezek puszta fényalakzatok, amelyek haragot vagy örömet vagy kíváncsiságot ébreszthetnek benned, annak megfelelően, hogy én mit éreztem megalkotásuk közben. Csinálhatok neked is egyet, afféle arcképet. Bár lehet, hogy nem lesz tökéletes, hiszen csak sietős rögtönzésre futja.

– Igazán? Nagyon érdekel.

– Helyes – mondta a nő, és az egyik sarokban álló fényalakzathoz sietett, közben szinte súrolva Baley testét.

Valamit megérintett a fényalakzat talapzatán, mire a ragyogás egyszerre kihunyt. Baleynek elállt a lélegzete.

– Ne tedd azt! – tiltakozott.

– Semmi baj. Már úgyis untam. Most egy időre a többit is elhalványítom, hogy ne vonják el a figyelmet. – Kinyitott egy ajtócskát a sima falon, és tekert egyet egy fokozatkapcsolón. A színek alig érzékelhető szintre tompultak.

– Nincs egy robot, aki ezt megcsinálhatná, mármint a kapcsolók kezelését? – csodálkozott Baley.

– Csitt – intette le az asszony türelmetlenül. – Itt nem tartok robotot. Ez itt én vagyok. – Összevont szemöldökkel vizsgálgatta a férfit. – Az a baj, hogy nem ismerlek eléggé.

Gladia nem nézett a talapzatra, csak az ujjai pihentek puhán annak felső sima felületén. Mind a tíz ujja feszült várakozásba görbült.

Ekkor az egyik ujj megmozdult, és félkört írt le a sima lapon. Mélysárga fényrúd szökkent elő és állt meg ferdén a levegőben. Az ujj alig észrevehetően hátrasiklott, mire a fénynyaláb árnyalatnyival kivilágosodott.

Az asszony szemügyre vette a művét.

– Azt hiszem, ez az. Egyfajta súlytalan erő.

– Szent Jozafát! – kiáltott föl Baley.

– Megsértődtél? – Az asszony elvette az ujját, és a magányos ferde fényoszlop megállt a levegőben.

– Dehogy, egyáltalán nem. De mi ez? Hogy csinálod?

– Nehéz elmagyarázni – mondta Gladia, elmélyülten tanulmányozva a talapzatot –, tekintettel arra, hogy én magam sem nagyon értem. Azt mondják, valamilyen optikai illúzió. Különböző energiaszintű erőtereket állítunk elő. Tulajdonképpen a hipertér kitüremkedései ezek, és híján vannak a közönséges tér minden tulajdonságának. Az energiaszinttől függően az emberi szem különböző fényárnyalatokat fog föl. Az alakzatokat meg a színeket az ujjaim melege szabályozza a talapzat megfelelő pontjain. Belül mindegyik talapzat zsúfolva van mindenféle kapcsolókkal.

– Vagyis ha én odatenném az ujjamat… – mondta Baley, és közelebb lépett a talapzathoz, míg Gladia utat engedett neki. Óvatosan a talapzat felső síkjára helyezte a mutatóujját, és puha bizsergést érzett.

– Csak rajta. Mozgasd az ujjadat, Elijah – biztatta Gladia.

Baley szót fogadott, mire egy piszkosszürke fényrúd ugrott elő, és félretolta a sárga fényoszlopot. Baley riadtan visszarántotta az ujját, és Gladia fölkacagott, de nyomban bűnbánóan el is hallgatott.

– Nem szabad nevetnem – mentegetőzött. – Igazán nem könnyű, még azoknak sem, akik sokáig gyakorolták. – Ezzel könnyedén és Baley számára észrevehetetlen gyorsasággal megmozdította a kezét, mire a Baley-féle szörnyűség elenyészett, és magára hagyta a sárga fényoszlopot.

– Hol tanultad? – érdeklődött Baley.

– Addig próbálkoztam, amíg ki nem jött valami. Tudod, ez egy új művészeti forma, és csak egy-két ember ért hozzá igazán…

– És te vagy a legjobb – jegyezte meg Baley nagy komolyan. Solarián mindenki vagy az egyetlen, vagy a legjobb, vagy mind a kettő.

– Hiába nevetsz. Egyik-másik munkámat már kiállítottam. Bemutatókat is tartottam – mondta, és nem titkolt büszkeséggel fölszegte a fejét. – De folytassuk az arcképedet – tette hozzá, és ujjai ismét mozgásba lendültek.

Ujjai nyomán csak néhány görbe formálódott a fényből. Különben csupa éles szög. És kék volt az uralkodó szín.

– Ez a Föld akar lenni – tűnődött Gladia alsó ajkát harapdálva. – Én mindig kéknek gondolom el a Földet. Az a sok ember meg a látás, látás, látás. A távnézés inkább rózsaszín. Te hogy vagy vele?

– Szent Jozafát, én nem tudom színekben látni a dolgokat.

– Nem-e? – kérdezte az szórakozottan. – Időnként kicsúszik a szádon, hogy „Szent Jozafát”, és ez egy kis lila paca. Egy kis éles, lila paca, minthogy rendszerint – puff! – így kipattan. – És a középtől kissé távolabb már ott is ragyogott a kis paca. – És aztán… aztán így befejezzük, ni. – És egy sima, fénytelen, palaszürke üres kocka ugrott elő, és magába zárt mindent. Belülről átsugárzott rajta a fény, de tompábban, mintegy börtönbe zártan.

Baley szomorúságot érzett, mintha őt magát rekesztették volna be, zárták volna el attól, amit megkívánt:

– Mi ez az utolsó? – kérdezte.

– Hát a falak körülötted – magyarázta Gladia. – Ez az, amiből a legtöbb van benned, ahogy nem tudsz kimenni, ahogy mindig bent kell tartózkodnod. Ott belül vagy te. Hát nem érzed?

Baley érezte, de valahogy nem akaródzott elfogadnia.

– Azok a falak nem állandóak – erősködött. – Ma is kint voltam.

– Igazán? És elviselted?

– Nem állhatta meg, hogy vissza ne vágjon.

– Úgy, ahogy te elviseled a látásomat. Nem szereted, de elviseled.

Az asszony elgondolkodva méregette Baleyt.

– Volna kedved most kijönni? Velem? Egy sétára?

Baley ösztöne azt súgta, hogy így feleljen: „Szent Jozafát, nincs!” Az asszony folytatta:

– Élőben még sohasem sétáltam senkivel. Még nappal van, és az idő kellemes.

Baley absztrakt arcképére pillantott, és megkérdezte:

– Ha kimegyek, eltávolítod róla a szürkét?

– Majd meglátom, hogy fogsz viselkedni – felelte az mosolyogva.

A fényépítmény továbbra is ott maradt, amikor elhagyták a szobát. A cityk szürkéjében ott maradt szorosan bebörtönözve Baley lelke.

Baley kissé összeborzongott. A levegő mozgása hűsítette a testét.

– Fázol? – aggodalmaskodott Gladia.

– Korábban ezt nem éreztem – mormogta Baley.

– Már estére hajlik, de nincs nagyon hideg. Kérsz egy kabátot? Az egyik robot pillanatok alatt idehozhatja.

– Á, dehogy. Nincs semmi baj. – Keskeny, kövezett gyalogösvényen lépkedtek. – Itt szoktál sétálni dr. Leebiggel is? – érdeklődött:

– Ó, nem. Odakint messze a mezőkön, ahol csak elvétve látni dolgozó robotot, és hallani lehet az állatok hangját. Mi azonban minden eshetőségre készen nem távolodunk el nagyon messze a háztól.

– Milyen eshetőségre?

– Hát, ha be akarnál menni.

– Vagy ha te nem bírnád tovább a látást.

– Ez engem cseppet sem zavar – vágta rá Gladia vakmerően.

Csak a levelek halk susogása vette körül őket, meg a mindent betöltő sárga és zöld. Időnként éles kiáltás szelte át a harsány cirpeléssel meg árnyékokkal teli levegőt.

Különösen az árnyékok izgatták. Egy ott nyúlt el előtte, embert formázó alakja riasztó mimikriként követte minden mozdulatát. Természetesen Baley hallott az árnyékokról, és ismerte a mibenlétüket, a cityk mindent betöltő szórt világításában azonban sohasem találkozott velük.

Tudta, hogy a háta mögött ott ragyog a Solaria napja. Gondosan elkerülte, hogy belé pillantson, de tudta, hogy ott van.

Az űr hatalmas, az űr magányos, mégis érezte annak vonzását. Elképzelte magát, amint egy világ felszínén lépeget, körötte sok-sok ezer mérföldre és fényévre semmi, csak a puszta tér.

Mégis, miért vonzza őt a magánynak ez a gondolata? Hiszen nem kívánja a magányt. A Föld után vágyódik, az emberekkel zsúfolt cityk melege és társasága hívja őt.

A gondolati kép cserbenhagyta. Elméjében megpróbálta összerakni New Yorkot, annak minden zajával és zsúfoltságával, de csak a Solaria felszínének csendje és légmozgató hűvössége jutott el a tudatáig.

Baley öntudatlanul közelebb húzódott Gladiához, már csak alig fél méter választotta el tőle, amikor észrevette annak riadt arckifejezését.

– Bocsáss meg – mentegetőzött gyorsan, és odébb húzódott.

– Nincs semmi baj – mondta Gladia nagyot nyelve. – Menjünk talán errefelé. Van ott néhány virágágyás, hátha tetszeni fog.

A Gladia mutatta irány a nappal ellentétes oldalon volt. Baley szótlanul követte.

– Később gyönyörű lesz – lelkendezett Gladia. – Ha megjön a meleg, fogom magam, és leszaladok a tóhoz, és úszom, vagy futok lélekszakadva a mezőkön át, míg kifulladva el nem terülök, és csak fekszem magamnak csendben. Csakhogy ez a ruha nem arra való – nézett végig önmagán. – Ha ez mind rajtam van, kénytelen vagyok sétálni. Komótosan.

– Hogy szeretnél öltözni? – kérdezte Baley.

– Legföljebb melltartó és sort – kiáltott föl, és magasba emelte a karját, mintha képzeletben máris érezné a szabadságot. – Néha még annyi sem. Néha csak szandál, hogy semmi se zavarja a levegő… Ó, elnézést. Megbotránkoztattalak.

– Á, dehogy – mondta Baley. – Akkor is így voltál öltözve, amikor dr. Leebiggel sétálni jártál?

– Mikor hogy. Attól függően, hogy milyen volt az idő. Volt úgy, hogy alig volt rajtam valami, de hát az, ugye, távnézés volt. Remélem, megértesz.

– Megértelek. Na és dr. Leebig? Ő is ilyen könnyedén öltözködött?

– Jothan és a könnyed öltözködés? – kacagott föl Gladia. – Azt nem. Ő mindig nagyon ünnepélyes. – Komolykodó fintort vágott, és félig lehunyta az egyik szemét, híven megragadva Leebig lényegét, ami rövid elismerő dörmögésre késztette Baleyt.

– És a beszédje! – folytatta a csúfolódást. „Kedves Gladia, ha figyelembe vesszük a pozitronáram keltette elsődleges potenciál effektusát…”

– Ezzel traktált téged? A robotikával?

– A legtöbbször. Tudod, ő ezt nagyon komolyan veszi. Mindenáron meg akart tanítani rá. Sosem adta föl a reményt.

– Tanultál valamit?

– Semmit. Egy fikarcnyit sem. Nekem az csupa zagyvaság. Volt úgy, hogy megdühödött rám, de ha korholni kezdett, én fejest ugrottam a vízbe, ha ott voltunk a közelében, és lefröcsköltem.

– Lefröcskölted? Azt hittem, távnéztétek egymást.

– Ne légy már olyan földhözragadt – nevette el magát az asszony. – Lefröcsköltem, de ő ott volt a saját szobájában vagy a saját birtokán. A víz nem érhette el, de azért behúzta a fejét. Oda nézz!

Baley elámult. Egy ligetes részt megkerülve egy tisztásra jutottak, a közepén mesterséges tóval. A tisztást keskeny téglasétányok szelték keresztül-kasul, és osztották kisebb parcellákra. Ágyasokba rendezett virágok tömege mindenütt. Baley a könyvfilmek alapján ismerte föl, hogy virágok.

A virágok némileg hasonlítottak a Gladia alkotta fényábrákra, és Baley úgy képzelte, hogy az asszony a virágok lelkét mintázta meg azokban. Óvatosan megérintette az egyik virágot, aztán körbenézett. A piros és a sárga szín uralkodott mindenütt.

Miközben körbehordozta a tekintetét, elkapta a napot. Nyugtalanul megjegyezte:

A nap alacsonyan áll az égen.

– Késő délután van – kiáltott vissza Gladia, aki közben a tóhoz futott, és letelepedett egy parti kőpadra. – Gyere ide – kiáltotta, a kezével hívogatva. – Állhatsz is, ha nincs kedvedre a kövön ücsörögni.

Baley komótosan közelebb lépegetett.

– Mindennap ilyen alacsonyra kerül? – kérdezte, de nyomban el is szégyellte magát. Ha a bolygó forog, akkor a nap reggel is meg este is alacsonyan kell hogy álljon. Csak délben hág magasra.

De hiába magyarázta ezt magának, egy élet megrögzött képzetét nem tudta megváltoztatni. Tudta, létezik olyasmi, hogy éjszaka, sőt már maga is megtapasztalta, amikor egy egész bolygó biztonsággal az ember és a nap közé ékelődik. Tudott a felhőkről is, amelyeknek védelmező szürkesége eltünteti a külvilág legtöbb kellemetlenségét. Mégis, ha a bolygófelszínre gondolt, agyában mindig a tündöklő fény és az ég magasából alátűző nap képe jelent meg.

Hátrafordította a fejét, csak annyi időre, hogy egy röpke pillantást vethessen a napra, és azon meditált, hogy milyen messze lehet ide a ház, ha netalán kénytelen volna visszavonulni.

Gladia a kőpad másik végére mutatott.

– Jó közel leszek hozzád, nem baj? – aggodalmaskodott Baley. Az asszony széttárta apró tenyereit.

– Kezdem megszokni. Igazán.

A férfi arccal feléje és háttal a napnak helyet foglalt.

Az asszony hátrahajolt a víz fölé, és letépett egy kicsiny, csésze alakú, kívül sárga, belül fehér csíkos, szerény virágot.

– Ez egy bennszülött növény. A legtöbb virág eredetileg a Földről került ide. A letépett, víztől csöpögő virágot óvatosan Baley felé nyújtotta.

Baley hasonló óvatossággal nyúlt érte.

– Megölted – mondta.

– Ez csak egy virág. Ezerszámra találhatsz ilyet. – Majd hirtelen, mielőtt a férfi megragadhatta volna a sárga csészécskét, fellobbanó tekintettel visszarántotta. – Csak nem arra célzol, hogy ha egy virágot letéptem, akkor képes vagyok embert is ölni?

– Én nem céloztam semmire – mondta Baley engesztelően. – Mutasd!

Baley nem igazán akarta kézbe venni a növényt, amely nedves földben nőtt, és még mindig áradt belőle a sár illata. Hogyan lehetséges, hogy ezek az emberek, akik annyira kényesek a földiekkel, de még egymással is a kapcsolataikban, ilyen könnyelműek a közönséges föld érintésében?

De azért hüvelyk-és mutatóujja közé fogta a virág szárát, és szemügyre vette. A csészét több, közös középpontból felgöndörödő, papírvékony hártya alkotta. Belül fehér dudor csillogott a nedvességtől, és körötte fekete hajszálak remegtek finoman a szélben.

– Érzed az illatát? – kérdezte Gladia.

Egyszerre eljutott Baley tudatáig a virágból kigőzölgő illat. Közelebb hajolt hozzá, és megjegyezte:

– Olyan a szaga, mint egy asszony parfümjéé.

Gladia játékosan összecsapta a kezét.

– Igazi földlakóra vall! Bizonyára azt akartad mondani, hogy egy asszony parfümjének az illata hasonlít erre a virágéra.

Baley gyászos képpel rábólintott. A külvilág kezdte megviselni. Az árnyékok megnyúltak, és a táj ünnepélyes arcot öltött. De eltökélte, hogy nem adja föl. Azt akarta, hogy az arcképéről lekerüljön az azt elhomályosító szürkeség. Lehet, hogy ábrándokat kergetett, de nem tehetett róla.

Gladia visszavette a virágot, és Baley készséggel megvált tőle. Amaz elmélázva széthajtogatta a szirmokat, és megjegyezte:

– Gondolom, minden asszonynak más az illata.

– A parfümtől függ – mondta Baley közömbösen.

– Elképzelem a közelséget, ahonnan érezni lehet. Én nem használok illatszert, mert senki sincs a közelemben. Csak most. De gondolom, te gyakran, mindig érzel parfümillatot. A Földön ugye mindig ott van melletted a feleséged? – Elmélyülten szemlélgette a virágot, és a homlokát ráncolva gondosan szirmaira tépte.

– Nincs mindig velem – mondta Baley. – Nem minden percben.

– De jórészt igen. És ha valahányszor azt akarod, hogy…

Baley sietve közbevágott:

Mit gondolsz, miért akart dr. Leebig mindenáron megtanítani téged a robotikára?

A megtépázott virágból már csak a szára meg a belső dudora maradt. Gladia az ujjai közt sodorgatta, aztán elhajította a csonkot, amely egy ideig még ott úszkált a víz felszínén.

– Azt hiszem, meg akart nyerni asszisztensének – felelte.

– Ezt ő meg is mondta neked, Gladia?

– A vége felé, Elijah. Azt hiszem, elvesztette a türelmét. Mindenesetre nekem szögezte a kérdést, hogy nem tartanám-e izgalmasnak, ha robotikával foglalkoznék. Persze én azt feleltem neki, hogy el sem tudnék képzelni ennél unalmasabb foglalkozást. Erre aztán egészen kiborult.

– És ettől kezdve többé nem sétált veled.

– Tényleg, szerintem ez lehetett a dolog mögött – mondta. – Azt hiszem, a szívére vette. De hát mondd, mi mást tehettem volna?

– Bár te még ezt megelőzően említetted neki a dr. Delmarre-ral való veszekedéseidet.

Az asszony keze ökölbe szorult. Teste, kissé félrehajtott feje mozdulatlanná merevedett. Hangja természetellenes visításba csapott:

– Miféle veszekedéseket?

– A férjeddel való veszekedéseidet. Úgy tudom, gyűlölted őt.

Gladia arca eltorzult, és vörös foltok ütöttek ki rajta, és közben hosszan a férfira meredt.

– Ki mondta ezt neked? Jothan?

– Dr. Leebig említette. Szerintem igazat mondott.

– Te még mindig rám akarod bizonyítani, hogy én vagyok a gyilkos. Már-már azt hittem, hogy a barátom vagy, de… de csak egy nyomozó.

Fölemelte az öklét, és Baley várt.

– Tudod, hogy nem érinthetsz meg engem – intette a férfi.

Az asszony leeresztette a kezét, és hangtalan sírásra fakadt. Arcát félrefordította. Baley lehajtotta a fejét, és lehunyta a szemét, hogy kirekessze a nyugtalanító hosszú árnyékokat.

– Dr. Delmarre ugye nem volt valami gyengéd ember? – kérdezte.

– Nagyon elfoglalt ember volt – felelte az asszony fojtottan.

– Te viszont gyengéd vagy – mondta Baley. – Érdekelnek a férfiak. Érted, ugye?

– Nem tehetek róla. Tudom, hogy ez visszataszító, de nem tehetek róla. Még beszélni róla is visszataszító.

Dr. Leebiggel mégis beszéltél róla?

– Valamit tennem kellett, és Jothan kéznél volt, és nem vette rossz néven, és én ettől megkönnyebbültem.

– Emiatt vesztél össze a férjeddel? Hogy ő hideg volt és rideg, és ez bántott téged?

– Néha gyűlöltem őt. – Gyámoltalanul megvonta a vállát. – Egy jó solariai volt, semmi egyéb, és nem utaltak ki nekünk gy… gy… – az asszony nem tudott többé uralkodni magán.

Baley várt. Az ő gyomra is görcsbe szorult a szabad levegő nyomasztó terhétől. Amikor Gladia szipogása alábbhagyott, a tőle telhető legnagyobb gyöngédséggel megkérdezte tőle:

– Te ölted meg őt, Gladia?

– N… nem. – Aztán mintha minden belső ellenállása összeomlott volna, kifakadt. – Még nem mondtam el neked mindent.

– Akkor légy szíves, most mondj el mindent.

– Akkor is veszekedtünk, amikor meghalt. A régi nóta. Én kiabáltam, de ő sohasem emelte föl a hangját. A legtöbbször még arra sem méltatott, hogy mondjon valamit, ami még jobban felbőszített. Majd szétrobbantam a dühtől. Aztán nem emlékszem semmire.

– Szent Jozafát! – Baleyvel kissé megfordult a világ, és a tekintetével igyekezett megkapaszkodni a pad semleges kövében. – Hogyhogy nem emlékszel semmire?

– Csak arra, hogy halott volt, és én sikoltoztam, és jöttek a robotok…

– Megölted őt?

– Nem emlékszem rá, Elijah, de ha én tettem volna, csak emlékeznék rá, nem igaz? De semmi másra nem emlékszem, csak arra, hogy borzasztóan meg voltam ijedve. Kérlek, Elijah, segíts.

– Ne aggódj, Gladia, segíteni fogok. – Baley száguldó gondolatai megállapodtak a gyilkos fegyveren. Mi lett vele? Bizonyára eltávolították. Ha így van, akkor csakis a gyilkos tehette. De mivel Gladiát közvetlenül a gyilkosság után ott találták a tetthelyen, ő aligha lehetett. Akkor csakis valaki más lehetett a gyilkos. Akárhogy vélekedjenek is a solariaiak, csakis valaki más lehetett.

Baley kezdte rosszul érezni magát. Vissza kell mennem a házba, gondolta.

– Gladia… – szólalt meg.

A szeme valahogy megakadt a napon. Az már csaknem elérte a látóhatárt. Testével a nap felé kellett fordulnia, hogy jobban láthassa, és valamiféle morbid igézettel tapadt rá a tekintete. Ilyennek még sohasem látta. Kövérnek, vörösnek és sápadtnak, hogy hunyorgás nélkül is elviselte a szeme, és fölötte meglátta a véres felhőfoszlányokat, sőt a gömbjét keresztező fekete felhősávot is.

– Olyan vörös a nap – dünnyögte Baley.

– Napnyugtakor mindig vörös; vörös és haldokló – jutott el a füléig Gladia meggyötört hangja.

Baleyn úrrá lett egy látomás. A nap azért közeledik a látóhatárhoz, mert a bolygó felszíne távolodik tőle, óránként ezerötszáz kilométeres sebességgel forog a mezítelen nap alatt, semmi sincs, ami megvédje a forgó felszínén rohangáló embermikrobákat, és csak forog és forog és forog eszeveszetten és örökkön-örökké…

A feje volt az, ami forgott, és a kőpad dőlt el alatta, és az ég iramodott föl a magasba kéken, sötétkéken, és a nap már nem volt sehol, csak a fák koronája és a talaj borult rá sebesen, és Gladia riadt sikoltása meg még valamilyen hang…

TIZENHATODIK FEJEZET

EGY KÍNÁLKOZÓ MEGOLDÁS

Baley tudatáig először a zártság, a nyitottság hiánya jutott el, aztán egy föléje hajoló arc.

Egy percig rámeredt, anélkül hogy fölismerte volna, aztán fölkiáltott:

– Daneel!

A robot arca nem árult el sem megkönnyebbülést, de semmilyen más érzelmet sem arra, hogy fölismerték. Csak ennyit mondott:

– Jó, hogy magához tértél, Elijah kollégám. Azt hiszem, nem szenvedtél fizikai ártalmat.

– Nincs semmi bajom – mondta Baley mogorván, és próbált felkönyökölni. – Szent Jozafát, hogy kerültem ebbe az ágyba?

– Ma többször is kitetted magad a szabad levegőnek. Ennek hatása összegződött, ezért most pihenned kell.

– Előbb néhány kérdésre választ kell kapnom. – Baley körülnézett, és próbált nem tudomást venni róla, hogy a feje kissé kóvályog. A szoba ismeretlen. A függönyök be vannak húzva. A világítás megnyugtatóan mesterséges. Sokkal jobban érezte magát. – Például arra, hogy hol vagyok?

– Mrs. Delmarre kúriájának egyik szobájában.

– A következő. Magyarázd meg nekem: mit keresel itt? Hogyan ráztad le a robotokat, amelyeket rád állítottam?

– Előre láttam – magyarázkodott Daneel –, hogy nem fogsz örülni ennek a fejleménynek, mégis úgy véltem, hogy biztonságodnak az érdekei, no meg az én utasításaim nem hagynak számomra más választást, mint…

– Azt mondd meg nekem: mit csináltál? Szent Jozafát!

– Néhány órával ezelőtt Mrs. Delmarre távnézni akart téged.

– Igazad van. – Baley emlékezett rá, hogy Gladia említett valami ilyesmit. – Ezt én is tudom.

– Te azt parancsoltad a robotoknak, akik féken tartottak engem, hogy, a te szavaiddal: „Ne engedjétek meg neki (vagyis nekem), hogy más emberekkel vagy robotokkal akár látás, akár távnézés útján kapcsolatba lépjen.” Azt azonban nem tiltottad meg, hogy más emberek vagy robotok kapcsolatba lépjenek velem. Érzed a különbséget?

Baley felnyögött.

– Nem kell kétségbeesni, Elijah kollégám – folytatta Daneel. – A parancsodban megmutatkozó következetlenség megmentette az életedet, minthogy lehetővé tette nekem, hogy idejöjjek. Ugyanis amikor Mrs. Delmarre távnézett engem, amit robot őreim megengedtek, érdeklődött irántad, mire én a valóságnak megfelelően azt válaszoltam neki, hogy nem ismerem a tartózkodási helyedet, de megpróbálhatom kideríteni. Látszott rajta, hogy nagyon szeretné ezt. Azt mondtam neki, hogy szerintem időlegesen elhagyhattad a házat, de én ennek utánanézhetnék, ha ő ezenközben megparancsolná a mellettem lévő robotoknak, hogy kutassuk át utánad a kúriát.

Nem lepődött meg, hogy nem te magad adtad ki a parancsot a robotoknak?

– Azt hiszem, azt a benyomást keltettem benne, hogy én mint aurorai nem vagyok olyan járatos a robotokban, mint ő, ezért az ő utasításának nagyobb lenne a tekintélye, és gyorsabb lenne a foganatja. Nem titok, hogy a solariaiak hiúk arra, hogy ők milyen jól tudnak bánni a robotokkal, és lenézik a többi bolygó lakóinak ezt a tudományát. Vagy neked nem ez a véleményed, Elijah kollégám?

– És ő azután elparancsolta őket?

– Némi nehézséggel. A robotok ragaszkodtak az előző parancsukhoz, de persze nem árulhatták el azok mibenlétét, minthogy megtiltottad nekik, hogy leleplezzék az én igazi mivoltomat. Ő azonban hatálytalanította azokat, jóllehet az új parancsokat dühösen üvöltözve kellett kiadnia.

– És ekkor te leléptél.

– Le, Elijah kollégám.

Kár, gondolta Baley, hogy Gladia nem tartotta elég fontosnak ezt az epizódot ahhoz, hogy távnézéskor neki is említést tegyen róla.

– Elég sokára találtál rám, Daneel – jegyezte meg.

– A solariai robotok szubéteri hálózaton keresztül érintkeznek egymással. Egy járatos solariainak könnyű hozzájutni minden információhoz, egy olyan tapasztalatlantól azonban, mint én, egyetlen adat kihalászása is elvett egy csomó időt, mire átrágtam magam a sok millió közbülső állomáson. Egy óra is beletelt, mire eljutott hozzám az információ a hollétedről. Aztán azzal is időt veszítettem, hogy a távozásod után fölkerestem dr. Delmarre munkahelyét.

– Mi keresnivalód volt ott?

– Saját kutatásokat végeztem. Sajnálom, hogy ennek a távollétedben kellett szerét ejtenem, a nyomozás sürgőssége azonban nem hagyott számomra más választást.

– Távnézted Klorissa Cantorót, vagy fölkerested őt?

– Távnéztem, de nem a mi birtokunkról, hanem az ő épületének egy másik feléből. Látnom kellett a farm néhány feljegyzését. Rendesen megtette volna a távnézés is, ám nem lett volna célszerű, ha a saját birtokunkon maradok, mivel a három robot tudta, ki vagyok, és újólag könnyen gúzsba köthettek volna.

Baleynek már csaknem teljesen elmúlt a rosszulléte. Kidugta a lábát az ágyból, és akkor látta, hogy valamilyen pongyolaféle van rajta. Berzenkedve végigmérte magát, majd Daneelhez fordult.

– Add ide a ruhámat.

Daneel engedelmeskedett.

– Hol van Mrs. Delmarre? – tudakolta Baley öltözködés közben.

– Házi őrizetben, Elijah kollégám.

– Micsoda? Kinek a parancsára?

– Az enyémre. Robotok őrizete alatt a hálószobájába van zárva, és a személyi szükségleteit leszámítva meg van fosztva a parancskiadási lehetőségtől.

– Te fosztottad meg?

– Ezen a birtokon a robotok nem sejtik, ki vagyok.

Baley végzett az öltözködéssel.

– Ismerem a Gladia elleni vádat – mondta. – Neki megvolt a módja a gyilkosságra, annál is jobban, mint eleinte hittük. Azzal ellentétben, amit először állított, nem a férje kiáltására rohant oda a tetthelyre, hanem egész idő alatt ott tartózkodott.

– Beismeri, hogy tanúja volt a gyilkosságnak, és hogy látta a gyilkost?

– Nem. A döntő pillanatokból semmire sem emlékszik. Előfordul ilyesmi. Ráadásul az is kiderült, hogy az indítéka is megvolt.

– Mi volt az, Elijah kollégám?

– Olyasmi, amit kezdettől fogva gyanítottam. Elgondoltam magamban, hogy ha a Földön lennénk, és dr. Delmarre az volna, akinek leírják, és Gladia Delmarre az, akinek látszik, akkor azt mondanám, hogy az asszony szerelmes volt – legalábbis kezdetben – a férfiba, aki viszont csak önmagát szerette. Csak azt volt nehéz eldönteni, hogy vajon a solariaiak is éreznek-e szerelmet, vagy hogy földi módon reagálnak-e a szerelemre. Az, hogy én miként vélekedtem az ő érzelmi reakcióikról, édeskevés volt az üdvösséghez. Ezért láttam szükségesnek, hogy néhányukkal találkozzam. Méghozzá nem távnézés, hanem látás útján.

– Nem tudlak követni, Elijah kollégám.

– Én sem vagyok biztos benne, hogy meg tudom-e neked magyarázni. Ezeknek az embereknek a génadottságait még a születésük előtt gondosan megtervezik, és a születésük után újólag ellenőrzik.

– Ezt én is tudom.

– A gének azonban nem minden. Számít a környezet is, és a környezet hatására valódi pszichózis fejlődhet ki azoknál, akiknél a gének csak a pszichózis hajlamára utalnak. Észrevetted, mennyire érdeklődött Gladia a Föld iránt?

– Nem kerülte el a figyelmemet, Elijah kollégám, de én úgy értékeltem, hogy ez az érdeklődés tettetett, és az a célja, hogy befolyásolja a véleményedet.

– Tegyük föl, hogy valódi érdeklődés volt, sőt bűvölet. Tegyük föl, hogy valami fölcsigázta őt a földi embertömegben. Tegyük föl, hogy akarata ellenére vonzódott valami iránt, amiről azt nevelték bele, hogy szennyes dolog. Itt számolni kellett az abnormitás lehetőségével. Ki kellett hát próbálnom, hogy ha meglátogatok néhány solariait, ők hogyan reagálnak erre, aztán ő hogy reagál, ha őt is meglátogatom. Ezért kellett téged, Daneel, mindenáron leráznom. Ezért kellett lemondanom a távnézésről, mint nyomozati módszerről.

– Ezt nem magyaráztad el nekem, Elijah kollégám.

– No és ha elmagyarázom, mit értem volna el az Első Törvényben rögzített kötelességfelfogásod ellenében?

Daneel hallgatott.

– A kísérlet sikerült – folytatta Baley. – Láttam, vagy megpróbáltam látni néhány embert. Egy öreg társadalomtudós készséggel ráállt, hogy lásson engem, de félúton föl kellett adnia. Egy robotszakértő a legerősebb kényszer hatása alatt sem volt hajlandó látni. Maga a puszta lehetősége is infantilis őrjöngésbe kergette. Az ujját szopta, és zokogott. Dr. Delmarre asszisztense a szakmájánál fogva megszokta a személyes jelenlétet, ezért elviselt engem, de csak hat-hét méternyi távolságból. Gladia viszont…

– Nos, Elijah kollégám?

– Gladia viszont csak egy pillanatig habozott, mielőtt elfogadott volna. A jelenlétemet könnyen elviselte, sőt idővel egyre csökkent benne a feszültség. Ez nagyon is beleillik a pszichózis tünetegyüttesébe. Nem bánta, hogy láthat, érdeklődött a Föld iránt; az is lehet, hogy a férje iránt abnormális érdeklődést mutatott. Mindezt meg lehet magyarázni az ellentétes nem tagjainak személyes jelenléte iránti erős és ennek a világnak a szempontjából beteges érdeklődéssel. Maga dr. Delmarre nem volt az a típus, aki ilyen érzelmi megnyilvánulást bátorított volna, vagy pláne társ lett volna hozzá. Az asszonyban ez kínos kielégületlenséget okozhatott.

– Eléggé kínosat ahhoz, hogy egy szenvedélyes pillanatban gyilkosságra emelje a kezét – bólintott Daneel.

– Mindennek ellenére, Daneel, nekem megmaradtak a kételyeim.

– Nem befolyásolnak ebben, Elijah kollégám, valamilyen külső szempontok? Mrs. Delmarre egy bájos asszony, te pedig a Földről jöttél, ahol egy bájos asszonynak a személyes jelenléte iránti óhaj nem számít beteges hajlamnak.

– Nekem ennél nyomósabb indokaim vannak – felelte Baley feszengve. – (Úgy érezte, hogy Daneel hűvös tekintete a veséjébe hatol. Szent Jozafát! Utóvégre is csak egy gép.) – Ha ő gyilkolta volna meg a férjét, akkor neki kellett volna elkövetnie a Gruer elleni gyilkossági kísérletet is. – Alig tudta megállni, hogy kifejtse, hogyan lehet a robotokat gyilkosságra manipulálni. Nem tudhatta, hogyan fogadna Daneel egy olyan elméletet, amely akaratlan gyilkosokat csinál a robotokból.

– És ne felejtsd el az ellened elkövetett kísérletet sem – hozta föl Daneel. Baley összeráncolta a homlokát. Nem volt szándékában, hogy elújságolja Daneelnek a célt tévesztett mérgezett nyilat; nem akarta, hogy még jobban megerősítse a másik amúgy is túlságosan erős védelmező komplexusát maga iránt.

– Mit mondott neked Klorissa? – horkant föl. Figyelmeztetnie kellett volna Klorissát, hogy tartsa a száját, de hát honnan sejthette volna, hogy Daneel beállít hozzá, és kérdezősködni fog.

– Mrs. Cantorónak semmi köze a dologhoz – jelentette ki Daneel higgadtan. – Én magam voltam tanúja a gyilkossági kísérletnek.

Baley tanácstalanul hebegte:

– De hiszen ott sem voltál a közelben.

– Én magam kaptalak el, és hoztalak ide egy órával ezelőtt – mondta Daneel.

– Miket zagyválsz itt összevissza?

– Hát nem emlékszel rá, Elijah kollégám? Szinte tökéletes gyilkosságnak indult. Vagy nem Mrs. Delmarre javasolta, hogy menjetek ki a szabadba? Habár ennek én nem voltam tanúja, de biztos vagyok benne, hogy így történt.

– Igazad van. Ő ajánlotta.

– Én még azt is föl merném tételezni, hogy kicsábított a házból.

Baley visszagondolt a róla készült „arcképre”, a bebörtönző szürke falakra. Lehetséges volna, hogy körmönfont lélektan az egész? Lehetséges, hogy egy solariai ösztönösen ilyen mélyen le tud ásni egy földlakó lelkébe?

– Ugyan! – tiltakozott.

– Nem ő volt az, aki lecsalt téged a dísztóhoz, és leültetett a padra?

– Hát igen.

– Nem gondolod, hogy szemmel tartott, és észrevette, hogy szédülni kezdesz?

– Párszor megkérdezte, hogy nem akarok-e visszamenni.

Hátha nem gondolta komolyan. Hátha csak arra várt, hogy te minél jobban elanyátlanodj a padon. Lehet, hogy még lökött is rajtad, ámbár erre nem nagyon volt szükség. Mire én odaértem, és elkaptalak, már félig hátraestél a kőpadról a méteres vízbe, amelyben biztosan megfulladtál volna.

Baley csak most idézte vissza magában azokat az utolsó tűnő pillanatokat. Szent Jozafát!

– Sőt mi több – folytatta Daneel higgadt könyörtelenséggel –, Mrs. Delmarre ott ült melletted, és csak nézte, hogy hátraesel, anélkül hogy utánad kapott volna. De a vízből sem próbált volna kimenteni. Hagyta volna, hogy megfulladj. Hívhatott volna robotot, de biztos, hogy az későn érkezett volna oda. Utóbb pedig azzal mentegetőzött volna, hogy természetesen nem érinthetett meg, még az életed megmentése végett sem.

Így igaz, gondolta Baley. Senki sem vitatta volna, hogy képtelen megérinteni egy másik embert. Ha valaki egyáltalán meglepődne, akkor is csak azon, hogy egyáltalán képes volt őt olyan közel engedni magához.

– Beláthatod hát, Elijah kollégám – vonta le a következtetést Daneel –, hogy aligha férhet kétség az asszony bűnösségéhez. Te azzal érveltél, hogy akkor neki kellett volna Gruer életére is törni, mintha ez érv lehetne a bűnössége ellen. Most már te is beláthatod, hogy csakis ő lehetett a tettes. Téged is ugyanazzal a kizárólagos indokkal akart megölni, mint Gruert: hogy megszabaduljon egy, az első gyilkosság ügyében kitartóan nyomozó kellemetlen embertől.

– Nem biztos, hogy szándékosság húzódik meg az egész eseménysor mögött – jegyezte meg Baley. – Hátha eszébe sem jutott, milyen hatással van rám a szabad ég.

– De hiszen tanulmányozta a Földet. Tisztában volt vele, mi jellemző a földiekre.

– Én megnyugtattam őt, hogy ma már voltam odakint, és már kezdem megszokni.

– Hátha ő jobban tudta.

Baley öklével a tenyerébe csapott.

– Túlságosan agyafúrtnak állítod be őt – fakadt ki. – Ez sehogyan sem illik hozzá, és én nem hiszem el. Mindenesetre addig, amíg a gyilkos fegyver elő nem kerül, nem fog megállni a lábán a gyilkosság vádja.

Daneel rezzenéstelen tekintetét a földlakóra emelte.

– Én azt is elő tudom teremteni, Elijah kollégám.

Baley döbbenten nézett robotkollégájára.

– Hogyan?

– Ha emlékszel még rá, Elijah kollégám, a következőképpen érveltél. Ha Mrs. Delmarre a gyilkos, akkor a fegyvernek, bármi lett légyen is az, a tett színhelyén kellett volna maradnia. A tüstént ott termő robotok azonban nyomát sem látták ilyen fegyvernek, következésképpen el kellett azt távolítani onnan, következésképpen csak a gyilkos távolíthatta el, következésképpen a gyilkos nem lehetett Mrs. Delmarre. Helyes a levezetés?

– Helyes.

– Van viszont egy olyan hely, ahol a robotok nem keresték a fegyvert.

– Éspedig?

– Mrs. Delmarre alatt. A pillanat heve és szenvedélye, akár ő volt a tettes, akár nem, túl sok volt neki, és elájult, a fegyver pedig, bármi lett légyen is az, ott hevert látatlanul a teste alatt.

– De amikor őt elvitték onnan, rábukkantak volna a fegyverre is – érvelt Baley.

– Úgy van – felelte Daneel –, csakhogy a robotok nem nyúltak hozzá. Ő maga említette tegnap a vacsoránál, hogy dr. Thool parancsára a robotok párnát tettek a feje alá, és magára hagyták. Az első, aki megmozdította, maga dr. Altim Thool volt, aki odajött, hogy megvizsgálja.

– És?

– Ebből következik, Elijah kollégám, hogy egy újabb lehetőséget is figyelembe kell venni. Vagyis hogy Mrs. Delmarre volt a gyilkos, a fegyver ott maradt a tetthelyen, ám dr. Thool elvitte onnan, és eltüntette, hogy kihúzza a csávából Mrs. Delmarre-t.

Baley megvetően legyintett. Már-már azt hitte, hogy valamilyen ésszerű magyarázatot fog hallani.

– Teljességgel indokolatlan. Miért tenne dr. Thool ilyesmit?

– Nagyon is megvolt rá az oka. Emlékszel rá, mit mondott róla Mrs. Delmarre? „Gyermekkorom óta mindig ő kezelt, és mindig olyan kedves és barátságos volt hozzám.” Csodálkoztam is, mi lehet az oka, hogy ilyen megkülönböztetett figyelmet tanúsít az asszony iránt. Ezért volt hát, hogy ellátogattam a gyermekfarmra, és belenéztem a nyilvántartásokba. Amit csak puszta lehetőségnek tartottam, arról kiderült, hogy tény.

– Éspedig?

– Dr. Altim Thool Gladia Delmarre apja, s mi több: tudatában is van ennek a viszonynak.

Baleynek meg sem fordult a fejében, hogy kételkedjék a robot szavaiban. Csak mélyen bosszantotta, hogy Daneel Olivaw, a robot, és nem ő maga végezte el a kellő logikai levezetést. Csakhogy valami még mindig hiányzott.

– Beszéltél dr. Thoollal? – fordult a robothoz.

– Beszéltem. És őt is házi őrizetbe helyeztem.

– No és mit mond?

– Elismeri, hogy ő Mrs. Delmarre apja. Szembesítettem a megfelelő nyilvántartásokkal meg azokkal a feljegyzésekkel, amelyek szerint érdeklődött a kislány egészségi állapota iránt. Mint orvosnak ebben a vonatkozásban több mozgásszabadság volt megengedve, mint bármely solariainak.

– Miért kellett neki érdeklődnie a lány egészsége iránt?

– Ez az én fejembe is szöget ütött, Elijah kollégám. Már öregember volt, amikor különleges engedélyt kapott egy újabb gyermekre, s mi több: sikerült is neki produkálnia egyet. Ő ezt úgy fogja föl, mint saját génjeinek és fizikai kondíciójának méltó elismerését. Talán büszkébb is az eredményre, mint ami megszokott ezen a világon. Sőt mi több: mint orvos – ami eléggé lebecsült szakma a Solarián, mivel testi jelenléttel jár – még fontosabbnak érezte, hogy ápolja magában ezt a büszkeséget. Ennek okából feltűnés nélkül kapcsolatot tartott fönn az ivadékával.

– Gladia sejt erről valamit?

– Dr. Thool úgy tudja, hogy nem, Elijah kollégám.

– Thool elismeri, hogy eltávolította a fegyvert? – firtatta Baley.

– Nem. Ezt nem ismeri el.

– Akkor semmi sincs a kezedben, Daneel.

– Semmi?

– Addig semmi bizonyíték nincs a kezedben, amíg meg nem találod a fegyvert, és be nem bizonyítod, vagy végső esetben vallomásra nem bírod, hogy ő távolította el. Bármilyen tetszetős is a levezetés, az még nem bizonyíték.

– Ez az ember aligha tesz vallomást, hacsak nem vetjük alá olyasféle kemény vallatásnak, amit én nem tehettem meg. A lánya drága neki.

– Korántsem – állította Baley. – A lánya iránti érzése távol áll attól, amihez te meg én szokva vagyunk. A Solaria más!

Föl-alá járkált a szobában, így próbált lecsillapodni.

– Daneel – torpant meg a robot előtt –, te fölépítettél egy szép kerek logikai példát, csakhogy ennek semmi köze az ésszerűséghez. (Logikus, de nem ésszerű. Mintha valaki így határozta volna meg a robotot.)

– Dr. Thool öregember – folytatta –, aki már túl van élete virágján, függetlenül attól, hogy harminc évvel ezelőtt képes volt-e egy leánygyermeket nemzeni. Még az űrlakókat is utoléri a szenilitás. Képzeld el a helyzetet, amint az ájult lányát vizsgálja, miközben a veje ott fekszik erőszak áldozataként holtan. El tudod képzelni számára a helyzet rendkívüliségét? Fel tudod tételezni, hogy ura maradhatott önmagának? Olyannyira ura önmagának, hogy hidegvérrel végrehajtson egy meglepő akciósorozatot? Figyelj ide! Először is észre kellett volna vennie a lánya alatt a fegyvert, amely olyan jól megbújt a teste alatt, hogy még a robotok figyelmét is elkerülte. Másodszor, ha mondjuk megpillant ott valami kilógó darabkát, abból rögvest arra kellett következtetnie, hogy a fegyver rejtőzik ott, és egy pillanat alatt rá kellett hogy döbbenjen arra, hogy ha észrevétlenül kicsempészi onnan, nehezen bizonyíthatják rá a lányára a gyilkosságot. Ez a gondolatsor nagyfokú éleselméjűséget követelt volna meg egy pánikba esett öregúrtól. No meg aztán, harmadszor, végre is kellett volna hajtania ezt a felismerését, ami ugyancsak kemény dió egy pánikba esett öregember számára. És a végén még tovább súlyosbítja a vétkét azzal, hogy kitart a hazugsága mellett. Lehet, hogy a logika mindezt megengedi, az ésszerűség azonban tiltakozik ellene.

– Van más megoldásod a bűntényre, Elijah kollégám?

Baley legutóbbi szónoklata alatt lehuppant a székre, és most próbált újra talpra kecmeregni, a kimerültség meg a mély fotel azonban összeesküdött ellene. Türelmetlenül kinyújtotta a karját.

– Add ide a kezed, Daneel!

Daneel a saját kezére meredt.

– Már megbocsáss, Elijah kollégám!

Baley elátkozta magában a robot szó szerinti gondolkodását.

– Segíts ki a fotelből – helyesbített.

– Daneel erős karja könnyedén kiemelte a székből.

– Köszönöm – mondta Baley. – Nincs, vagyis nincs más megoldásom. Azaz volna, csak éppen a fegyver hollététől függ az egész.

Türelmetlenül az egyik fal nagy részét burkoló nehéz függönyhöz sietett, és anélkül hogy egészen tudatában lett volna, mit csinál, fölemelte az egyik sarkát. Tekintete a sötét üvegdarabra meredt, s amikor végre eljutott a tudatáig, hogy a kora estét bámulja odakint, elengedte a függönyt, éppen amikor a csendesen odalépő Daneel kifejtette azt az ujjai közül.

A pillanatnak az alatt a törtrésze alatt, amíg a robot keze a gyermekét a tűztől óvó anya szerető gondoskodásával kivette kezéből a függöny sarkát, valóságos forradalom zajlott le Baley fejében.

Újból megragadta a függönyt, kitépve azt Daneel kezéből. Egész testsúlyával rácsimpaszkodva letépte a tartójáról, hogy csak néhány cafat maradt vissza belőle.

– Elijah kollégám! – korholta Daneel szelíden. – Hiszen tudhatod már, mit tesz veled a külvilág.

– De azt is tudom, mit tesz nekem! – kiáltott fel Baley.

Kibámult az ablakon. Semmit sem látott, csak a feketeséget, de ez a feketeség a szabad levegőt jelentette. Fénytelenségében is töretlen, gáttalan tér, és ő most szembenéz vele.

És először nézett szabadon farkasszemet vele. Nem hencegésből, nem perverz kíváncsiságból, vagy mert a gyilkosság megoldásához vezető ösvényt látott benne. Hanem mert tudta, hogy akarja, és hogy szüksége van rá. A különbség föld és ég.

A falak mankók! A homály és a tömeg mankók! Bizonyára ő maga is érezte azt tudat alatt, és utálta őket akkor is, amikor azt hitte, hogy kedvesek neki, és szüksége van rájuk. Mi másért vette volna úgy zokon Gladiától azt a szürke burkot az arcképén?

Elárasztotta a diadal érzete, és mintha a diadal ragályos volna, üvöltésként be-léhasított egy új gondolat.

Részegen Daneelhez fordult.

– Tudom – suttogta. – Szent Jozafát! Tudom!

– Mit tudsz, Elijah kollégám?

– Tudom, mi történt a fegyverrel, tudom, ki a felelős. Egyszerre minden a helyére zökkent.

TIZENHETEDIK FEJEZET

KONFERENCIA

Daneel ellene volt az azonnali akciónak.

– Holnap! – jelentette ki tiszteletteljes határozottsággal. – Én ezt javasolnám, Elijah kollégám. Már későre jár, és pihenésre van szükséged.

Ezt Baley maga is belátta, azonkívül föl is kellett készülnie, méghozzá alapos munkával. Abban biztos volt, hogy a kezében van a gyilkosság kulcsa, ám ez is, mint Daneel elmélete, dedukción alapult, és mint bizonyíték ugyanolyan keveset ért, mint az. Rászorul hát a solariaiak segítségére.

És ha szembe akar nézni velük, egy szál földlakóként fél tucat űrlakóval, akkor vitathatatlanul uralnia kell a helyzetet. Ez pedig nem megy pihenés és fölkészülés nélkül.

Mégsem tud majd aludni. Biztos volt benne, hogy nem jön álom a szemére. Nem fog segíteni sem a puha ágy, amelyet megvetettek számára a gördülékenyen működő robotok, sem a lágy illat és az annál is lágyabb zene Gladia kúriájának különszobájában. Ebben biztos volt.

Daneel észrevétlenül meghúzódott az egyik elsötétített sarokban.

– Még mindig tartasz Gladiától? – fordult hozzá Baley.

– Nem tartanám bölcs dolognak, ha egyedül és védelem nélkül aludnál – felelte Daneel.

– Ahogy gondolod. Megértettél mindent, Daneel, hogy mit várok tőled?

– Megértettem, Elijah kollégám.

– Remélem, az Első Törvény alapján nincsenek fönntartásaid?

– A megszervezendő összejövetelt illetően akadnak. Lesz nálad fegyver, és nem fogod kockára tenni a biztonságodat?

– Erre mérget vehetsz.

Daneel kibocsátott magából egy sóhajt, amely valahogy olyan emberien hangzott, hogy Baley egy pillanatra szerette volna eloszlatni a sötétséget és megnézni a robot gépiesen tökéletes ábrázatát.

– Én nem mindig fedezek föl logikát az emberek magatartásában – mondta.

– Nekünk is elkelne a mi Három Törvényünk – felelte Baley –, mindazonáltal örülök, hogy nincs ilyenünk.

A mennyezetet bámulta. Nagyon sok múlik Daneelen, a teljes igazságnak mégis csak nagyon kis hányadát árulhatta el neki. A robotok túlontúl kukacoskodók. Aurora bolygónak nyilván megvolt rá az oka, hogy érdekei képviseletére egy robotot küldjön ki, ám ez hiba volt. A robotoknak megvannak a maguk korlátai.

Mégis, ha minden jól megy, tizenkét órán belül véget érhet az egész ügy. Ő pedig huszonnégy óra múlva útnak indulhat haza a Földre, és magával viheti a reményt. Különös egy remény ez. Olyan, amiben maga is alig tud hinni, mégis ez mutatja meg a kiutat a Földnek. Más menedéke nincs a Földnek.

Föld! New York! Jessie és Ben! Az otthon kényelme, meghittsége és melege!

Félálmában elidőzött ezeken, a Föld gondolata mégsem hozta el számára a megnyugvást. Valami beékelte magát közéje meg a cityjei közé.

Aztán észre sem vette, amikor mindezt elmosta az álom.

Baleynek mégis sikerült aludnia valamit; ébresztés után lezuhanyozott és felöltözött. Fizikailag felkészültnek érezte magát. A kétség mégsem hagyta nyugodni. Nem mintha a sápadt reggel valamit is halványított volna érvelése tüzén. Hanem hogy szembe kell néznie a solariaiakkal.

Mennyire lehet biztos a reagálásukban? Vagy továbbra is a sötétben kénytelen tapogatózni?

Elsőnek Gladia jelent meg. Persze neki ez nem okozott bonyodalmat. Minthogy ugyanabban a kúriában lakott, ezért a házi vonalat használta. Arca sápadt volt és kifejezéstelen, hosszú fehér köntöse hideg szoborrá varázsolta.

Gyámoltalanul Baleyra emelte a tekintetét. A férfi gyöngéden rámosolygott, amitől láthatóan megnyugodott.

Ezután egyenként megjelentek a többiek is. Gladia után másodiknak Attlebish, a biztonsági szolgálat megbízott vezetője tűnt fel, soványan és fennhéjázón, hatalmas álla maga volt a tiltakozás. Utána Leebig, a robotszakértő, türelmetlenül és dühösen, ernyedt szemhéja meg-megrándult. Quemot, a társadalomtudós következett, kissé fáradtan, ám mélyen ülő szeméből leereszkedő mosolyt röpítve Baley felé, mintha azt mondaná: mi már találkoztunk, könnyen szót értünk egymással.

Klorissa Cantorón rögtön látszott, hogy feszélyezi a többiek jelenléte. Egy pillantást vetett Gladiára, és láthatóan elhúzta az orrát, majd a padlót bámulta. Utolsónak dr. Thool jelent meg, az orvos. Elgyötörtnek, szinte betegesnek látszott.

Mindenki ott volt, kivéve Gruert, aki még mindig lábadozott, és fizikailag nem lehetett jelen. (Megleszünk nélküle is, gondolta Baley.) Mindegyikük ünnepélyes öltözékben; ki-ki a maga elsötétített, zárt szobájában.

Daneel ügyesen elrendezett mindent. Baley lázasan remélte, hogy az is ilyen jól sikerül, ami még Daneelre vár.

Baley egyik űrlakóról a másikra nézett. Szíve zakatolt. Minden egyes alak másmás szobából távnézte őt, és a feje kóválygott az egymást ütő világítás, bútor és faldíszek kavalkádjától.

A hallgatást Baley törte meg.

– Ismertetni akarom önökkel dr. Rikaine Delmarre gyilkossági ügyét, az indíték, az alkalom és az eszköz sorrendjében…

– Hosszan kíván beszélni? – szakította félbe Attlebish.

– Meglehet – intette le Baley. – Azért hívtak ide, hogy egy gyilkossági ügyet kivizsgáljak, és ez a munka az én szakmám és specialitásom. Én tudom megítélni a legjobban, hogy mit csináljak. – (Ne engedj nekik, biztatta magát Baley. Urald a helyzetet! Urald!)

Élesre fent, metsző szavakkal folytatta:

– Először az indíték. Bizonyos értelemben a három dolog közül az indíték áll a leggyengébb lábon. Az alkalom és az eszköz objektív dolgok. Ezeket lehet tényszerűen vizsgálni. Az indíték ellenben szubjektív. Ez olyasvalami is lehet, ami másoknak is szemet szúr, például egy ismert megaláztatás megbosszulása. De lehet olyasmi is, ami teljességgel megfigyelhetetlen, mondjuk egy irracionális, halálos gyűlölet egy jól fegyelmezett személy részéről, aki sohasem mutatja ki az indulatait. No mármost, önök egybehangzóan azt állították nekem, hogy Gladia Delmarre-t tartják a bűntény elkövetőjének. Más gyanúsítottal senki sem hozakodott elő. Van Gladiának indítéka? Dr. Leebig említett egyet. Azt mondta, hogy Gladia gyakran veszekedett a férjével, amit nekem később maga Gladia is elismert. El lehet képzelni, hogy egy veszekedés során a felbőszült indulat valakit gyilkolásra bírhat. Jó. De még akkor is ott marad a kérdés, hogy ő-e az egyetlen, akinek indítéka volt. Dr. Leebig maga…

A robotszakértő fölpattant, kezét mereven Baley felé emelte.

– Gondolja meg, földlakó, mit mond!

– Én csak elmélkedem – hűtötte le Baley. – Ön, dr. Leebig, új típusú robotokon dolgozott, dr. Delmarre-ral együtt. Robotügyben a Solarián ön a legjobb. Ezt állítja ön, és én ezt elfogadom.

Leebig nem titkolt leereszkedéssel elmosolyodott. Baley folytatta:

– De én azt is hallottam, hogy dr. Delmarre szakítani akart önnel, mert valamit helytelenített a magatartásában.

– Nem igaz! Nem igaz!

– Meglehet. De mi van akkor, ha mégis igaz? Nem volna ez önnek elegendő indok arra, hogy eltegye őt láb alól, mielőtt a szakításával nyilvánosan megalázná önt? Van olyan érzésem, hogy ön nem egykönnyen viselne el egy ilyen megaláztatást.

Baley sietve folytatta, mielőtt Leebignek ideje lenne a riposztra.

– Vagy vegyük önt, Mrs. Cantoro. Dr. Delmarre halálával az ön kezébe hullott a foetusmérnökség felelős állása.

– Magasságos egek, de hiszen ezt már megbeszéltük! – fakadt ki Klorissa keservesen.

– Ezt én is tudom, de azért ez is olyan dolog, amit nem lehet figyelmen kívül hagyni. Ami pedig dr. Quemotot illeti, ő rendszeresen sakkozott dr. Delmarre-ral. Lehet, hogy dühítette a folytonos vesztés.

A szociológus higgadtan közbevetette:

– Nyomozó úr, csak nem hiszi, hogy egy sakkjátszma elvesztése elégséges indítékul szolgálhat?

– Ez attól függ, hogy ön milyen komolyan veszi a sakkot. Elképzelhető olyan indíték, amely a gyilkos számára az egész világot jelenti, míg mások szemében csak jelentéktelen semmiség. De hát mindez mellékes. Én arra akarok kilyukadni, hogy az indíték önmagában még nem elégséges. Mindenkinek meglehet a kellő indítéka, különösen egy olyan ember meggyilkolására, mint dr. Delmarre.

– Mit akar mondani ezzel a megjegyzésével? – kelt ki magából Quemot méltatlankodva.

– Csak azt, hogy dr. Delmarre egy „jó solariai” volt. Önök mind ilyennek írták le. Mereven betartotta a solariai szokások minden előírását. Ideális ember volt, egészen az absztrakcióig. Ki szerethetett, vagy akár csak kedvelhetett egy ilyen embert? Egy gáncs nélküli ember csak azt éri el, hogy mindenki másnak az orra alá dörgöli saját gyarlóságát. Egy Tennyson nevű primitív költő egykor azt írta: „Csupa hiba az, kinek semmi hibája nincsen.”

– Senki sem fog megölni egy embert csak azért, mert az túl jó – jegyezte meg Klorissa rosszallóan.

– Maga még tapasztalatlan – intette le Baley, és anélkül, hogy bővebb magyarázattal szolgált volna, továbbment. – Dr. Delmarre tudott vagy legalábbis tudni vélt egy solariai összeesküvésről; ez az összeesküvés hódító támadást készített elő a Galaxis ellen. Ő abban volt érdekelt, hogy ezt meg kell akadályoznia. Emiatt az összeesküvés részesei esetleg úgy látták jónak, hogy eltegyék őt láb alól. Az itt jelenlévők közül bárki tagja lehet ennek az összeesküvésnek, nem kizárva természetesen Mrs. Delmarre-t, de még a biztonsági szolgálat megbízott vezetőjét, Corwin Attlebisht sem.

– Engem? – kérdezte Attlebish minden indulat nélkül.

– Ön mindenesetre abban a pillanatban, hogy Gruer balesetével ön lett a felelős, megpróbált véget vetni a vizsgálatnak.

Baley kimérten kortyolt néhányat az italából (közvetlenül az eredeti tartóból, amelyhez a magáén kívül sem emberi, sem robotkéz nem nyúlt hozzá), és erőt gyűjtött. Eddig még csak türelmi játék folyt, és hálás volt a solariaiaknak, hogy türelmesen végigülték. Nekik nem volt meg az a tapasztalatuk, mint a földieknek, hogy miként kell testközelben bánni az emberekkel. Nem szoktak másokkal ölre menni.

– Következik az alkalom – folytatta Baley. – Mindenki osztozik abban a véleményben, hogy egyedül Mrs. Delmarre-nak volt meg az alkalma, minthogy testi valójában egyedül ő közeledhetett a férjéhez. De olyan bizonyosak lehetünk-e ebben? Tegyük fel, hogy Mrs. Delmarre-on kívül valaki más eltökélte magában, hogy megöli dr. Delmarre-t. Vajon egy ilyen végzetes döntés nem tenné-e másodlagossá a testi jelenlét várható kellemetlenségeit? Ha önök közül bárki is gyilkosságra adná a fejét, vajon nem bírná-e elviselni a testi jelenlétet arra az időre, amíg elvégzi a munkát? Vajon nem lopakodna-e be dr. Delmarre kúriájába…

Attlebish jegesen félbeszakította:

– Maga, földlakó, tévelygésben van. Nem az számít, hogy mi meg tudnánk-e tenni vagy sem. A tény az, és én erről kezeskedem, hogy maga dr. Delmarre nem engedne senkit a közelébe. Ha bárki odament volna a közelébe, legyen az a legkedvesebb vagy legrégibb barátja is, dr. Delmarre kiutasította volna, és szükség esetén kidobatta volna őt a robotokkal.

– Úgy van – hagyta rá Baley –, föltéve, ha dr. Delmarre tudott az illető jelenlétéről.

– Mit akar ezzel mondani? – fakadt ki dr. Thool meglepett, remegő hangon.

– Amikor ön a gyilkosság színhelyén kezelésbe vette Mrs. Delmarre-t – mondta Baley a kérdező szemébe nézve –, ő mindaddig, amíg ön hozzá nem nyúlt, abban a hiszemben volt, hogy ön távnézi őt. Ezt ő maga mondta, és én hiszek neki. Én magam csak a látáshoz vagyok szokva. Amikor a Solariára érkeztem, és találkoztam Gruer biztonsági főnökkel, meg voltam győződve róla, hogy látom őt. Szinte fejbe kólintott, amikor a kihallgatás végén egyszerűen elenyészett. Na most, tételezzük föl ennek az ellenkezőjét. Tegyük fel, hogy valaki egész felnőtt életében kizárólag távnézés útján érintkezett; sohasem látott senkit, kivéve nagy ritkán a feleségét. Most tegyük föl, hogy valaki más, nem a felesége, testi valójában odamegy hozzá. Vajon automatikusan nem azt gondolná-e, hogy távnézésben van, különösen ha ráadásul egy robot útján azt az üzenetet kapja, hogy távnézési kapcsolatot létesítettek vele?

– Egy percig sem – tiltakozott Quemot. – A háttér azonossága elárulná.

– Meglehet, de önök közül vajon kiben tudatos most a háttér? Egy percbe is beletelne, mire dr. Delmarre rájönne, hogy valami nincs rendjén, ezalatt pedig a barátja vagy akárki, aki odaférkőzött hozzá, fölemelné a dorongot, és le is sújtana vele.

– Lehetetlen – makacskodott Quemot.

– Szerintem nem az – mondta Baley. – Szerintem az alkalmat is ki kell zárni, mint abszolút bizonyítékot arra, hogy Mrs. Delmarre volt a gyilkos. Neki megvolt ugyan az alkalma rá, de ugyanúgy megvolt másnak is.

Baley ismét szünetet tartott. Homlokát elöntötte a verejték, ám ha letörölné, azzal elárulná a gyengeségét. Meg kell őriznie az eljárás elvitathatatlan irányítását. Bele kell hajszolnia azt a személyt, aki az egész játszma célpontja, hogy elismerje alsóbbrendűségét. S ez nem könnyű feladat egy földlakónak egy űrlakóval szemben.

Baley egyenként megvizsgálta az emberei arcát, és úgy ítélte meg, hogy a dolgok legalábbis kielégítően alakulnak. Még Attlebish arca is egészen emberi érdeklődést tükrözött.

– Így hát elérkeztünk az eszköz témájához, és ez a leginkább rejtélyes tényező. A gyilkos fegyver ugyanis sohasem került elő.

– Ezt tudjuk – mondta Attlebish. – Ha ez nem volna, lezártnak tekinthetnénk az ügyet Mrs. Delmarre ellen. És sohasem kértünk volna vizsgálatot.

– Meglehet – hagyta rá Baley. – Akkor hát vizsgáljuk meg az eszköz kérdését. Itt két eshetőség van. Vagy Mrs. Delmarre követte el a gyilkosságot, vagy valaki más. Ha Mrs. Delmarre volt az elkövető, akkor a fegyvernek – hacsak később el nem távolították onnan – a tetthelyen kellett maradnia. A társam, az aurorai Mr. Olivaw, aki most nincs jelen, azt vélelmezte, hogy dr. Thoolnak volt alkalma arra, hogy eltüntesse a fegyvert. Ezért most mindannyiunk jelenlétében megkérdezem dr. Thooltól, hogy igaz-e ez; hogy eltávolította-e a fegyvert, miközben Mrs. Delmarre-t megvizsgálta?

Dr. Thool egész testében remegett.

– Nem, nem, megesküszöm rá. Bármilyen vizsgálatnak alávetem magam. Esküszöm, hogy semmit sem távolítottam el.

– Van valaki, aki azt állítja, hogy dr. Thool hazudik? – nézett körül Baley. Mindenki hallgatott, közben Leebig valamilyen, Baley látómezején kívül eső tárgyat bámult, és motyogott valamit az időről.

– A másik eshetőség – folytatta Baley – az, hogy valaki más követte el a gyilkosságot, és magával vitte a fegyvert. De ha így történt volna, megkérdezhetné az ember, hogy mi végből. A fegyver eltávolítása ugyanis közhírré teszi azt a tényt, hogy nem Mrs. Delmarre volt a gyilkos. Ha egy kívülálló volt a tettes, akkor sült bolondnak kellett lennie, hogy ne hagyja ott a fegyvert, amivel Mrs. Delmarre-t bemárthatná. Következésképpen bármelyik eshetőséget vesszük is, a fegyvernek ott kellett lennie! Csakhogy senki sem látta.

– Ostobáknak tart bennünket, vagy vakoknak? – akadékoskodott Attlebish.

– Nem én, csak solariaiaknak – jegyezte meg Baley higgadtan –, akik éppen emiatt nem képesek fölismerni a fegyvert abban a tárgyban, amely ott maradt a bűntény színhelyén.

– Egy szót sem értek – dünnyögte Klorissa lemondóan.

Még Gladia is, aki egész idő alatt szinte meg sem moccant, most meglepetten Baleyre meredt.

– Egy halott férjen meg egy ájult feleségen kívül még volt ott valami a színhelyen. Mégpedig egy megkergült robot.

– No és? – kérdezte Leebig dühösen.

– Be kell hát látniuk, hogy ha a lehetetlent kizárjuk, csakis az igazság maradhat hátra, bármilyen valószerűtlen is az. A tetthelyen lévő robot volt az a gyilkos fegyver, amelyben önök a neveltetésüknél fogva képtelenek voltak fölismerni a gyilkos fegyvert.

Mindenki egyszerre beszélt; mindenki, Gladiát kivéve, aki némán bámult rá. Baley fölemelte a karját.

– Elég! Hallgassanak el! Hadd magyarázzam meg! – És megismételte a Gruer elleni merénylet történetét és az elkövetés valószínű módját. Ezúttal elmondta azt is, hogyan kísérelték meg a gyermekfarmon őt is eltenni láb alól.

Leebig türelmetlenül közbevágott:

– Gondolom, úgy csinálták, hogy az egyik robottal méregbe mártatták a nyílvesszőt, anélkül hogy ő tudta volna, hogy méreg, aztán egy másik robottal odaadatták a mérgezett nyilat a kisfiúnak, miután megmondták neki, hogy ön a Földről van, és ez a robot sem sejtette, hogy a nyíl mérgezett.

– Így valahogy. Mindkét robot részletes eligazítást kapott.

– Túl messzire menő spekuláció – mondta Leebig.

Quemot arca hamuszürkére vált, és a szociológus olyan benyomást keltett, mintha rosszullét környékezné.

– Nincs az a solariai – hebegte –, aki egy robotot használna föl arra, hogy egy másik embernek ártson.

– Meglehet – vont vállat Baley –, csak az a feneség, hogy a robotokat manipulálni lehet. Kérdezze meg dr. Leebiget. Ő a robotszakértő.

– Ez nem vonatkozik dr. Delmarre meggyilkolására – kötekedett Leebig. – Ezt már tegnap megmondtam önnek. Hogy vehet rá valaki egy robotot arra, hogy beverje egy ember fejét?

– Megmondjam?

– Legyen szíves, ha tudja.

Baley magyarázni kezdte.

– Dr. Delmarre egy új típusú robottal kísérletezett. Ennek egészen tegnap estig nem fogtam föl a jelentőségét, amikor is azt találtam mondani egy robotnak, amelyet megkértem, hogy segítsen fölállni a székből: „Add ide a kezed!” A robot zavartan nézett a kezére, mintha azt kérném tőle, hogy szerelje le a kezét, és nyújtsa oda nekem. Kevésbé képletesen meg kellett ismételnem a parancsot. Ez az eset azonban az emlékezetembe idézett valamit, amit még aznap dr. Leebig említett nekem. Hogy tudniillik kísérleteznek cserélhető végtagú robotokkal is. Tegyük fel, hogy az a robot, amelyet dr. Delmarre vizsgált, egy ilyen típus volt, amelyre a különleges feladatoknak megfelelően a legkülönfélébb cserélhető karokat lehet rászerelni. Tegyük fel, hogy a gyilkos is tudta ezt, és hirtelen azzal fordult oda a robothoz: „Add ide a karodat!” Mire a robot lekapcsolja a karját és átadja. A lecsatolt kar nagyszerű fegyver lehet. Miután dr. Delmarre-t elintézték vele, vissza lehet csatolni a helyére.

Baley szavait döbbent irtózat, majd tiltakozó hangzavar fogadta. Az utolsó mondatot már szinte kiáltania kellett, de még így is majdhogynem belefulladt a lármába. Attlebish paprikavörösen fölpattant és előrelépett.

– Még ha így történt is, ahogy ön állítja, akkor is Mrs. Delmarre a gyilkos. Ő ott volt, összeveszett a férjével, korábban már látta őt a robottal ügyködni, ezért tudomása volt a cserélhető végtag helyzetről – amit egyébként én nem hiszek el. Akárhogy csűri-csavarja is a dolgot, földlakó, minden őellene vall.

Gladia csendesen hüppögni kezdett.

Baley, anélkül hogy az asszonyra nézett volna, azt mondta:

– Épp ellenkezőleg: könnyen be tudom bizonyítani, hogy akárki követte is el a gyilkosságot, nem Mrs. Delmarre volt a tettes.

Jothan Leebig hirtelen összefonta a mellén a karját, és megvető kifejezést erőltetett az arcára.

Baley figyelmét ez nem kerülte el, és feléje fordult.

– Ön nekem ebben segítségemre lesz, dr. Leebig. Ön, mint robotszakértő, nagyon jól tudja, milyen rendkívüli ügyesség kell ahhoz, hogy a robotokat olyan tettek végrehajtására vegyék rá, mint a közvetett gyilkosság. Úgy adódott, hogy tegnap szobafogságra kellett ítélnem valakit. Három robotot részletes utasításokkal láttam el, hogy ez a valaki meg ne szökhessen. Egyszerű ügy, de hát én elég ügyetlen vagyok a robotokkal. Utasításaimban maradt néhány hézag, mire az illető szépen meglépett.

– Ki volt az az illető? – akarta tudni Attlebish.

– Nem lényeges – intette le Baley türelmetlenül. – A lényeg az, hogy amatőrök nem nagyon tudnak bánni a robotokkal. És egyes solariaiak nagyon is amatőrök, mintha nem is ezen a bolygón nőttek volna föl. Például mennyit tud Gladia Delmarre a robotokról? Nos, dr. Leebig?

– Hogyan? – meresztette rá a szemét a robotszakértő.

– Ön megpróbálta Mrs. Delmarre-t robotikára tanítani. Mondja, milyen tanítványnak bizonyult? Sikerült valamit elsajátítania?

Leebig kényszeredetten körülnézett.

– Nem… – és elhallgatott.

– Teljesen reménytelen volt, nem igaz? Vagy jobbnak látja, ha nem válaszol?

– Meg is játszhatta a tudatlanságát – mondta Leebig kényszeredetten.

– Hajlandó ön, mint robotszakértő, kijelenteni, hogy Mrs. Delmarre elég jártasságra tett szert ahhoz, hogy robotokat közvetett gyilkolásba kergessen?

– Hogy tudnám én ezt megmondani?

– Akkor másképpen teszem föl a kérdést. Bárki volt is az, aki engem a gyermekfarmon el akart intézni, annak robotközi kommunikáció útján kellett a nyomomra bukkannia. Elvégre is egyetlen embernek sem szóltam róla, hová megyek, és csakis az engem ide-oda irányító robotok tudtak a hollétemről. Társam, Daneel Olivaw később ugyan rám akadt, de csak nagy nehézségek árán. A gyilkos azonban mindezt könnyedén megtette, mert azonfelül, hogy fölkutatott, még a nyílvessző megmérgezését és célba juttatását is elintézte, mindezt az alatt az idő alatt, amíg a farmon tartózkodtam. Vajon Mrs. Delmarre eléggé szakavatott ahhoz, hogy mindezt megcsinálja?

Corwin Attlebish előrehajolt.

– No és mit gondol, földlakó, kinek van meg ehhez a szükséges szakavatottsága?

– Dr. Jothan Leebig maga is a bolygó legjobb robotszakértőjének tartja magát.

– Ez vád akar lenni? – kiáltott föl Leebig.

– Igen! – kiáltott vissza Baley.

Leebig tekintetéből lassan kifagyott a düh. Helyét nem annyira nyugalom, mint egyfajta visszafojtott feszültség foglalta el.

– Én a gyilkosság után megvizsgáltam a Delmarre-féle robotot. Nem voltak neki eltávolítható tagjai. Vagy legalábbis eltávolíthatók voltak a szokásos értelemben, speciális szerszámokkal és szakértelemmel. Ennélfogva az a robot nem lehetett az a gyilkos fegyver, amellyel megölték dr. Delmarre-t, így az ön érve összeomlik.

– Ki az, aki önön kívül szavatolja az ön állítását? – kérdezte Baley.

– Az én szavamat nem lehet kétségbe vonni.

– Hát így állunk. Én vádolom önt; az ön megalapozatlan szavai azonban a robotokat illetően fabatkát sem érnek. Mindjárt más, ha akad valaki, aki kezeskedik ön mellett. Egyébként gyorsan megszabadult attól a robottól. Miért?

– Semmi értelme sem volt tovább tartani. Teljesen megbomlott. Semmi hasznát sem lehetett venni.

– Miért?

Leebig megfenyegette az ujjával Baleyt, és dühösen ráförmedt:

– Ezt már egyszer megkérdezte tőlem, földlakó, és én megmondtam, miért. Mert tanúja volt egy gyilkosságnak, amelyet képtelen volt megakadályozni.

– És azt is mondta, hogy ez mindig teljes összeroppanással jár, és hogy ez egy egyetemes szabály. Mégis, amikor Gruert megmérgezték, a robot, amely a mérgezett italt felszolgálta, megúszta egy kis bicegéssel és selypítéssel. Pedig ő nem is csak egyszerű tanúja, hanem végrehajtója volt a gyilkossági kísérletnek, mégis maradt benne annyi épelméjűség, hogy ki lehetett hallgatni. Következésképpen ez a robot, vagyis a Delmarre-ügyben szereplő robot, sokkal közvetlenebbül részt kellett hogy vegyen a gyilkosságban, mint a Gruer-robot. Ez a Delmarre-robot nyilván a saját kezét használta gyilkos fegyverként.

– Badarság – tört ki Leebigből. – Ön semmit sem konyít a robotikához.

– Elismerem – mondta Baley. – Ám én azt javasolnám, hogy Attlebish biztonsági főnök foglalja le az ön robotgyára és -javító-műhelye nyilvántartását. Ebből talán megtudhatnánk, hogy építette lecsatolható végtagú robotokat, és ha igen, küldötte belőlük dr. Delmarre-nak, s ha igen, mikor.

– Senki sem nyúlhat a nyilvántartásomhoz! – kiabálta Leebig.

– Miért? Ha nincs semmi rejtegetnivalója, akkor miért?

– De hát a mindenségit, mért öltem volna én meg Delmarre-t? Ezt árulja el nekem. Mi lett volna az indítékom?

– Akár kettőt is elősorolhatnék – mondta Baley. – Ön jó barátságban volt Mrs. Delmarre-ral. Túlságosan is. Bizonyos mértékig a solariaiak is emberek. Ön sohasem érintkezett nőkkel, de ez nem tette önt immúnissá, mondjuk így: az állati gerjedelmek iránt. Ön látta Mrs. Delmarre-t – bocsánat: távnézte őt – olyan körülmények között is, amikor az eléggé lezseren volt öltözve, és…

– Nem! – kiáltott fel Leebig űzött vadként.

– Nem! – suttogta Gladia határozottan.

– Talán önmaga sem ismerte föl érzései valódi mibenlétét – folytatta Baley –, vagy ha homályosan megsejtette is, utálta önmagát a gyarlóságáért, és gyűlölte Mrs. Delmarre-t, amiért fölgerjesztette önt. Emellett pedig dr. Delmarre-ra is kiterjesztette a gyűlöletét azért, mert ő birtokolta az asszonyt. Ön ugye megkérte Mrs. Delmarre-t, hogy legyen az asszisztense. Ennyit hajlandó volt föláldozni a libidója oltárán. Ő azonban visszautasította, s ezért ön még jobban meggyűlölte őt. Mindkettőjükön bosszút állhatott olyan módon, ha megöli dr. Delmarre-t, és Mrs. Delmarre-ra tereli a gyanút.

– Ki hajlandó helyt adni ennek az olcsó melodrámai mocskolódásnak? – suttogta Leebig rekedten. – Esetleg egy másik földlakó, egy másik állat. De nem egy solariai.

– Én azonban nem erre az egy indítékra építkezem – folytatta Baley. – Szerintem ez is meghúzódott a tudata alatt, csakhogy volt önnek egy ennél szimplább indítéka is. Dr. Rikaine Delmarre útjában állt az ön tervének, ezért el kellett őt távolítania.

– Miféle tervemnek? – követelte Leebig.

– A Galaxis meghódítására vonatkozó tervének, dr. Leebig – rukkolt ki Baley.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

A KÉRDÉS MEGVÁLASZOLÁSA

– Ez a földi ember megőrült! – ordította Leebig. – Hát nem látják? – fordult a többiek felé.

Egyesek némán Leebigre meredtek, mások Baleyre. Baley nem hagyott időt nekik, hogy dűlőre jussanak.

– Ön csak tudja, dr. Leebig. Dr. Delmarre szakítani akart önnel. Mrs. Delmarre szerint azért, mert ön nem akart megnősülni. Én ezt nem hiszem. Maga dr. Delmarre is olyan jövőn dolgozott, amikor az ektogenezis (külső megtermékenyítés) lehetősége fölöslegessé teszi a házasságot. Dr. Delmarre azonban együtt dolgozott önnel is, ennélfogva mindenki másnál többet tudhatott vagy sejthetett az ön munkájáról is. Nem kerülhette el a figyelmét, ha ön veszélyes kísérletekbe fog, és bizonyára megpróbált volna gátat vetni önnek. Célzott is valami ilyesmire Gruer főmegbízott előtt, részletekkel azonban nem szolgált, mivel még maga is bizonytalan volt a részleteket illetően. Ön nyilvánvalóan rájött arra, hogy gyanút fogott, és megölte őt.

– Őrült! – fakadt ki újra Leebig. – Nekem ebből elegem van.

Attlebish azonban leintette:

– Hallgassa végig, Leebig!

Baley az ajkába harapott, nehogy idő előtt elárulja afölötti elégedettségét, hogy a biztonsági főnök hangjában nem volt egy szikrányi együttérzés sem.

– Ön, dr. Leebig – folytatta Baley –, amikor a lecsatolható karú robotokról beszélt nekem, olyan űrhajókat is szóba hozott, amelyekbe beépítik a pozitronagyat. Önnek akkor nagyon is megeredt a nyelve. Azért-e, mert ön úgy vélte, hogy ez a Földről jött alak úgysem fogja föl a robotika horderejét? Vagy talán azért, mert röviddel azelőtt fenyegették meg önt a személyes jelenléttel, és miután ezt a fenyegetést visszavonták, kissé a fejébe szállt a megkönnyebbülés? Mindenesetre dr. Quemot már elárulta nekem, hogy a Solaria titkos fegyvere a Külső Világok ellen a pozitronrobot.

Quemot, akit váratlanul ért ez a hivatkozás, dühösen fölugrott, és kiabálni kezdett:

– Én ezt úgy értettem…

– Tudom, ön szociológiai értelemben említette. De azért mégis szöget üt az ember fejébe. Vegyünk egy beépített pozitronagyú űrhajót, szemben az emberek vezette űrhajóval. A legénységgel ellátott űrhajó nem használhat a harcban robotokat. Egy robot nem képes emberek megsemmisítésére az ellenséges űrhajókon vagy az ellenséges világokon. Képtelen fölfogni a baráti és az ellenséges emberek közötti különbséget. Persze a robotot lehet azzal áltatni, hogy az ellenséges űrhajón nincsenek emberek. Vagy azzal, hogy egy lakatlan bolygót vesznek bombázás alá. Ám ezt nagyon nehéz volna elhitetni vele. A robot azt látná, hogy a saját űrhajón emberek vannak, meg hogy a saját világot is emberek népesítik be. Ebből arra következtetne, hogy ugyanez érvényes az ellenséges hajókra és világokra is. Csak egy igazi robotszakértő, olyan, mint ön, dr. Leebig, volna képes megfelelően bánni velük ilyen esetekben, de ilyen szakemberből nagyon kevés van. Nekem azonban úgy tűnik, hogy egy saját pozitronaggyal ellátott űrhajó vidáman nekimenne minden hajónak, amelyre ráuszítják. Számára természetes volna az a föltételezés, hogy a többi hajón sincs ember. Egy pozitronagyú hajót könnyen meg lehetne fosztani attól a képességétől, hogy üzenetet fogjon föl az ellenséges hajókról, és ezzel megingassák tévhitében. Azáltal, hogy összes támadó-és védőfegyverét közvetlenül a pozitronagy vezérelné, minden ember vezette hajónál mozgékonyabbnak bizonyulna. Azáltal, hogy nincs szükség férőhelyre a legénység, az élelem, a víz és a légtisztító berendezések számára, erősebb páncéllal, több fegyverrel lehetne ellátni, és sebezhetetlenebb volna a közönséges hajóknál. Egyetlen pozitronagyú hajó egy közönséges hajókból álló egész flottával el tudna bánni. Nincs igazam?

Az utolsó kérdés puskagolyóként csattant dr. Leebigen, aki már korábban talpra ugrott, és most – mitől is? a dühtől? az iszonyattól? – megmerevedve, szinte holttá váltan állt ott.

Válasz azonban nem hangzott el. De nem is lehetett volna meghallani a választ… Mintha elszabadult volna a pokol, mindenki torkaszakadtából üvöltözött. Klorissa arca akár a fúriáé, és még Gladia is talpon volt, s parányi öklével fenyegetően sulykolta a levegőt.

És mindenki Leebig felé fordult.

Baley megkönnyebbülten lehunyta a szemét. Néhány percre volt szüksége, hogy az izmait elernyessze, és az inait meglazítsa.

Sikerült! Végre a megfelelő gombot nyomta meg. Quemot a solariai robotokat a spártai helótákkal hasonlította össze. Azt mondta, hogy a robotok nem lázadnak föl, így a solariaiak nyugodtan élhetik világukat.

De mi van akkor, ha akad egy ember, aki megtanítja rá a robotokat, hogy az embereknek ártsanak; más szóval képessé teszi őket arra, hogy föllázadjanak?

Nem ez lenne vajon a legfőbb bűn? Egy ilyen világon, mint a Solaria, nem fordulna-e vajon a legutolsó ember is ádázul azok ellen, akikről csak gyanítanák, hogy olyan robotokon mesterkednek, amelyek képesek ártani az embernek; a Solarián, ahol egy emberre húszezer robot esik?

Attlebish üvöltött:

– Le van tartóztatva! Szigorúan megtiltom, hogy hozzányúljon a könyveihez meg a följegyzéseihez, amíg a kormány meg nem vizsgálta őket… – És csak dőlt belőle az összefüggéstelen szavak áradata, de jórészt elnyelte őket a féktelen lárma.

Egy robot lépett Baleyhez.

– Gazda, üzenet Olivaw gazdától.

Baley komoran átvette az üzenetet, megfordult, és elüvöltötte magát:

– Egy pillanat!

Szavainak szinte mágikus hatása volt. Mindenki feléje fordult, és (Leebig merev tekintetén kívül) egyeden arc sem tükrözött egyebet, mint a földlakóra való odaadó figyelmet.

– Dőreség volna azt várni – mondta –, hogy dr. Leebig érintetlenül hagyja az anyagát, amíg valamilyen hivatalos személy hozzá nem fér. Ezért még el sem kezdődött ez az összejövetel, amikor a társam, Daneel Olivaw elment dr. Leebig birtokára. Most kaptam üzenetet tőle. Már ott van a helyszínen, és perceken belül odaér dr. Leebighez, hogy lefogja.

– Lefogjon! – üvöltötte Leebig szinte állati rémülettel. Szemei tágra meredtek az iszonyattól. – Valaki idejön? Személyes jelenlét? Nem! Nem! – A második nemet már sikoltotta.

– Nem lesz semmi bántódása – mondta Baley hidegen –, ha együttműködik.

– De én nem akarom látni. Nem bírom látni. – A robotszakértő kábultan térdre rogyott. Kezét kétségbeesett könyörgésre kulcsolta. – Mit akar tőlem? Hogy vallomást tegyek? Delmarre robotjának lecsatolható karjai voltak. Igen. Igen. Igen. Én intéztem el Gruer megmérgezését. Én rendeztem el az önnek szánt mérgezett nyilat. Ahogy mondta, olyan űrhajókat is terveztem. Még nem sikerült, de igen, terveztem. Csak ne engedje ide azt az embert. Ne engedje ide. Ne!

Hangja motyogásba fulladt.

Baley bólintott. Újabb megfelelő gomb. A személyes jelenléttel való fenyegetés hamarább vallomásra bírja, mint akármilyen testi kínzás.

Ekkor azonban Leebig meghallott vagy meglátott valamit a többiek látó-és hallókörén kívül, fejét abba az irányba fordította, és a szája tátva maradt. Mindkét kezét maga elé emelte, mintha valamit távol akarna tartani magától.

– El innen – könyörgött. – Menjen el. Ne jöjjön ide. Kérem, ne jöjjön… Kérem… Négykézlábra ereszkedve futni kezdett, aztán hirtelen a kabátzsebébe nyúlt. Valamit kiemelt onnan, és gyorsan a szájához vitte. Kétszer megvonaglott, aztán mozdulatlanul ott maradt a padlón.

Baley kiáltani akart, hogy ostoba, az nem ember, aki közeleg, hanem csak egy az imádott robotjai közül.

Daneel Olivaw beiramodott a látómezőbe, és vizsgálni kezdte a földön heverő, görcsbe merevedett alakot.

Baley visszafojtotta a lélegzetét. Ha netalán Daneel rájön, hogy az ő látszatembersége végzett Leebiggel, ennek súlyos következményei lennének az Első Törvény rabláncába vert agyára.

Daneel azonban csak letérdelt, és finom ujjaival itt-ott megérintette Leebiget. Aztán mint valami végtelenül drága kincset, a kezébe vette, dajkálgatta és cirógatta Leebig fejét.

Szép szabályos arcát a többiekre emelte, és azt suttogta:

– Egy ember meghalt!

Baley már várta őt; az asszony maga kért egy utolsó találkozót; megjelenésére mégis tágra nyílt a tekintete.

– Látlak – üdvözölte a jövevényt.

– Igen – felelte Gladia –, honnan tudod?

– Kesztyűt viselsz.

– Ó – nézett az a kezére zavartan. Majd lágyan megkérdezte: – Nem bánod?

– Nem, persze hogy nem. De miért akarsz inkább látni, mint távnézni?

– Hát – mosolyodott el az erőtlenül –, hozzá kell szoknom, nem, Elijah? Ha már egyszer az Aurorára megyek.

– Ez már biztos?

– Úgy látszik, Mr. Olivawnak van befolyása. Már minden el van rendezve. Sosem jövök ide vissza.

– Helyes. Boldogabb leszel ott, Gladia. Biztos vagyok benne.

– Egy kicsit félek.

– Tudom. Minduntalan látásban leszel, és nem lesz meg az a kényelmed sem, mint a Solarián. De meg fogod szokni, és ami a legfontosabb: el fogod felejteni mindazt az iszonyatot, amin itt átmentél.

– Mindent nem akarok elfelejteni – mondta Gladia lágyan.

– De el fogsz. – Baley nézte az előtte álló karcsú lányt, és egy pillanatra a szívébe hasított a fájdalom, amikor hozzátette: – És egyszer majd férjhez mégy. Igaziból.

– Ez valahogy – mondta Gladia szomorúan – e pillanatban nem tűnik számomra túlságosan kecsegtetőnek.

– Meg fog változni a véleményed.

És ott álltak egymással szemben, és szótlanul egymásba fonódott a tekintetük.

– Még meg sem köszöntem neked – szólalt meg Gladia.

– Csak a munkámat végeztem – felelte Baley.

– Te most, ugye, visszamégy a Földre?

– Igen.

– Soha többé nem látlak.

– Bizonyára. De emiatt ne keseredj el. Legfeljebb negyven év múlva én már halott leszek, te viszont egy szikrányit sem változol ezalatt.

A lány arca elborult.

– Ne beszélj erről.

– Ez az igazság.

A lány sebesen beszélni kezdett, csak hogy minél előbb másra terelje a szót.

– Tudod, hogy minden igaz Jothan Leebigről?

– Tudom. Robotszakértők átvizsgálták az anyagát, és megerősítették, hogy ember nélküli intelligens űrhajókon dolgozott. És több lecsatolható végtagú robotot is találtak.

– Mit gondolsz, miért adta ilyen szörnyűségekre a fejét? – kérdezte Gladia borzongva.

– Félt az emberektől. Inkább megölte magát, hogy elkerülje a személyes érintkezést, és kész volt egész világokat megsemmisíteni, csak hogy érintetlenül fennmaradjon a Solaria személyes jelenléti tabuja.

– Hogy tehetett ilyet – dorombolta Gladia –, amikor a személyes jelenlét olyan… Ismét leszállt közéjük a hallgatás, miközben tízlépésnyi távolságból nézték egymást.

– Ekkor Gladia váratlanul fölkiáltott:

– Ó, Elijah, bizonyára szemérmetlennek fogsz tartani.

– Szemérmetlennek? Miért?

– Megengeded, hogy megérintselek? Sohasem foglak többé látni, Elijah.

– Ha úgy akarod.

Némi aggódással csillogó szemében lépésről lépésre közelebb húzódott. Egyméternyi távolságban megtorpant, aztán lassan, akárha hipnotikus álomban, kezdte lehúzni jobb kezéről a kesztyűt.

Baley figyelmeztetően intett.

– Ne légy könnyelmű, Gladia.

– Nem félek – felelte az.

A kezén nem volt semmi. Remegve kinyújtotta.

És remegett Baley keze is, amikor Gladia kezét a kezébe fogta. Egy percig így maradtak, a lány keze félénk madárként reszketett a férfi tenyerében. Ez szétnyitotta az ujjait, mire a lány keze elrebbent közülük, és váratlanul, minden figyelmeztetés nélkül a férfi arcához röppent, és egy röpke pillanatra puha pehelyként megérintette azt.

– Köszönöm, Elijah – rebegte. – Isten veled.

– Isten veled, Gladia – búcsúzott ez, és hosszan nézett a lány után.

Hiába, hogy már ott várt rá a hajó, amely visszaviszi a Földre, még ez a tudat sem volt képes ellensúlyozni a veszteség érzetét, amely ekkor a szívébe hasított.

Albert Minnim államtitkár kimért udvariassággal fogadta.

– Örülök, hogy ismét a Földön üdvözölhetem. A jelentése természetesen már ön előtt megérkezett, most tanulmányozzuk. Jó munkát végzett. Jól fog mutatni a személyi anyagában.

– Köszönöm – mondta Baley. Lelkében már nem maradt hely a lelkesedés számára. Minden zugát betöltötte az a tény, hogy újra a Földön van, körülöleli az acélbarlangok biztonsága, és hallóközelben van Jessie-vel (akivel már volt alkalma szót váltani).

– Jelentése azonban – folytatta Minnim – csak a gyilkossági vizsgálattal foglalkozik. Bennünket azonban egy másik ügy is izgatott. Elmondaná most szóban, mit sikerült arról megtudnia?

Baley keze tétován a belső zsebe felé vándorolt, ahol újból megnyugtatóan ott lapult a pipája.

– Rágyújthat – biztatta Minnim gyorsan.

Baley igyekezett minél hosszabbra nyújtani a rágyújtás szertartását.

– Én nem vagyok szociológus – mentegetőzött.

– Ne mondja! – intette le Minnim kurtán. – Azt hiszem, ezt már egyszer megbeszéltük. Egy sikeres detektív egyben jó gyakorlószociológus is, még ha azt sem tudja, mi fán terem a Hackett-féle egyenlet. Zavarából arra következtetek, hogy önnek vannak bizonyos elképzelései a Külső Világokat illetően, csak abban nem biztos, hogy én hogyan fogadom őket.

– Uram, ha ön így állítja be a dolgot… Amikor ön a Solariára rendelt engem, föltett egy kérdést; tudni szerette volna, hogy miben áll a Külső Világok gyengesége. Az erejük a robotokban, alacsony népességükben, hosszú életükben van, de miben van a gyengeségük?

– Nos?

– Azt hiszem, uram, hogy én már megfejtettem a solariaiak gyengeségét.

– Megtalálta a választ a kérdésemre? Nagyon jó. Hadd halljam.

– Uram, a gyengeségük a robotjaikban, alacsony népességükben és hosszú életükben van.

Minnim hosszan bámult Baleyre, anélkül hogy az arckifejezése megváltozott volna. Csupán görcsös ujjai rajzoltak mindenféle figurákat az íróasztalán heverő papírokra.

– Mit akar ezzel mondani? – szólalt meg végre.

Baley a Solariáról visszatérőben hosszú órákat töltött azzal, hogy a gondolatait elrendezze; képzeletben sikerült neki kiegyensúlyozott, jól megalapozott érveket fölsorakoztatnia a hatóságok számára. Most mégis zavarban volt.

– Nem tudom, képes leszek-e érthetően kifejezni magam – mentegetőzött.

– Nem baj. Csak ki vele. Első megközelítésnek jó lesz.

– A solariaiak lemondtak valamiről, amit az emberiség évmilliókon át magáénak vallott – kezdte Baley –, valamiről, ami mindennél értékesebb: az atomerőnél, a városoknál, a földmívelésnél, a szerszámoknál, a tűznél, mivel minden másnak ebben a valamiben rejtőzik a forrása.

– Nem akarok találgatni, Baley. Mi légyen az?

– A csoport, uram. Az egyének közötti együttműködés. A Solaria erről végképp lemondott. Ez egy elszigetelt egyénekből álló világ, és a bolygó egyetlen társadalomtudósa boldog, hogy ez így van. Egyébként ez a szociológus sohasem hallott a szociomatematikáról, mivel csak most találja ki magának a tudományát. Senki sincs, akitől tanulhatna, senki, aki segíthetne neki, senki, akinek esetleg eszébe juthatna, ami az ő figyelmét elkerüli. Az egyetlen tudomány, amely igazán virágzik a Solarián, az a robotika, és ez is csak egy maroknyi embert foglalkoztat, ám amikor a robotok és az emberek kölcsönhatását kellett megvizsgálni, a Föld segítségére szorultak. Uram, a solariai művészet elvont. A Földön is van absztrakt művészet, de ez itt csak az egyik forma a sok közül; a Solarián ellenben ez az egyetlen forma. Az emberi jelleg eltűnt. Az úgy óhajtott jövő az ektogenezis és a születéstől kezdődő teljes elszigeteltség kora lesz.

– Ez mind rettenetesen hangzik – mondta Minnim. – De vajon ártalmas is?

– Szerintem igen. Az élet legfőbb értelme vész el, ha nincs meg az emberek közötti együtthatás; elvész a legtöbb intellektuális érték; elvész a legtöbb dolog, amiért élni érdemes. A távnézés nem helyettesítheti a látást. Maguk a solariaiak azt hiszik, hogy a távnézés az érzékszervek meghosszabbítása. És ha az elkülönülés nem elég a stagnáláshoz, akkor ott van a hosszú életük. A Földön szakadatlan áradatként színre lépnek a fiatalok, akik készek a változtatásra, minthogy még nem volt idejük megcsontosodni. Szerintem itt lennie kell valamilyen optimumnak. Eléggé hosszú élet ahhoz, hogy learathassa a sikereit, és eléggé rövid ahhoz, hogy átadja a helyét a fiatalságnak, méghozzá nem túl lassú ütemben. A Solarián ez az ütem túlságosan lassú.

Minnim még mindig figurákat rajzolt az ujjával.

– Érdekes! – mondta. – Érdekes! – Fölpillantott, és mintha az arcáról álarc esett volna le. Szemében élet csillant meg. – Nyomozó úr, az ön éleslátása nem mindennapi.

– Köszönöm – mondta Baley feszesen.

– Tudja, mért biztattam magát arra, hogy kifejtse előttem a véleményét? – kérdezte szinte gyerekesen huncut örömmel a hangjában, és a választ be sem várva folytatta: – Szociológusaink már elvégezték a jelentésén az első elemzést, és kíváncsi voltam rá, hogy vajon maga is sejti-e, milyen örvendetes hírt hozott magával a Föld számára. De úgy látom, tisztában van vele.

– De tessék várni. Ez még nem minden – tiltakozott Baley.

– Persze hogy nem minden – helyeselt Minnim diadalittasan. – A Solaria aligha képes megállítani a stagnálását. Már túl van a kritikus ponton, és túlságosan függővé vált a robotoktól. Az egyes robotok képtelenek megfegyelmezni az egyes gyermekeket, jóllehet a fegyelmezés idővel a gyermek hasznára válnék. A robot nem képes fölülemelkedni a pillanatnyi fájdalmon. Összességükben pedig a robotok nem képesek megfegyelmezni a bolygót azzal, hogy hagyják összeomlani az intézményeit, amikor ezek az intézmények már ártalmassá nőtték ki magukat. Nem képesek fölülemelkedni a pillanatnyi káoszon. Ennélfogva a Külső Világok elkerülhetetlen sorsa az örökös stagnálás, a Föld pedig le fogja rázni az uralmukat. Ezek az új adatok mindent megváltoztatnak. Még fölkelés sem kell hozzá. Magától ölünkbe hull a szabadság.

– Tessék várni! – mondta Baley emeltebb hangon. – Most csak a Solariáról van szó, nem a többi Külső Világról.

Egykutya. A maga solariai szociológusa, Kimot…

– Quemot, uram.

– Legyen Quemot. Ő nem azt mondta, hogy a többi Külső Világ is a Solaria útját járja?

– De, csakhogy a többi Külső Világról nem tudott semmit első kézből, és nem is volt társadalomtudós. Nem igazán. Azt hittem, ezt világosan kifejtettem.

– Majd az embereink utánanéznek.

– Nekik sem lesz a kezükben adat. Semmit sem tudnak az igazán nagy Külső Világokról. Például az Auroráról, Daneel világáról. Szerintem dőreség volna azt gondolni, hogy az is olyan, mint a Solaria. Az igazság az, hogy a Galaxisban csak egyetlen világ van, amely a Solariára hasonlít…

Minnim ápolt kezének egyeden rövid, önelégült mozdulatával elhessegette a témát.

– Majd az embereink utánanéznek. Biztos vagyok benne, hogy osztani fogják Quemot nézetét.

Baley arcát felhő árnyékolta be. Ha a Föld szociológusai nagyon ragaszkodni akarnak a jó hírekhez, akkor egyet fognak érteni Quemottal. A számokból mindent ki lehet mutatni, csak elég kitartás és elég makacsság kell hozzá, no meg az, hogy a megfelelő információkról nem kell tudomást venni, vagy félre kell söpörni őket.

Tétovázott. Jobban teszi-e, ha most szól, amíg a kormány magas állású férfiúja hallja, avagy…

Kissé túl sokáig habozott. Újra Minnim beszélt, miközben a papírokat rendezgette az asztalán, és rátért a gyakorlati dolgokra.

Még néhány apróság, nyomozó úr, magáról a Delmarre-ügyről, azután nem fogom tovább tartóztatni. Maga azt akarta, hogy Leebig öngyilkosságot kövessen el?

– Én, uram, csak vallomást akartam kicsikarni belőle. Hogy is gondolhattam volna, hogy végez magával, hiszen lényegében csak egy robot közeledett feléje, aki aligha sérthette meg a személyes jelenlét tabuját. Ám az igazat megvallva, nem sajnálom, hogy meghalt. Veszedelmes ember volt. Sokáig nem akad még egy másik olyan ember, aki egyesíteni fogja magában az ő betegségét az ő zsenialitásával.

– Egyetértek – mondta Minnim szárazon –, én is szerencsésnek tartom a halálát, de számolt-e ön azzal, hogy milyen veszélynek teszi ki magát, ha a solariaiak rájönnek, hogy Leebig aligha gyilkolhatta meg Delmarre-t.

Baley kivette a pipát a szájából, és hallgatott.

– Ugyan már, nyomozó úr – mondta Minnim. – Hiszen ön is jól tudja, hogy nem ő tette. A gyilkosság személyes jelenlétet föltételezett, és Leebig inkább meghalt volna, hogysem azt eltűrje. És valóban inkább meg is halt, semmint hogy elviselje azt.

– Igaza van, uram – bólintott Baley. – Én arra számítottam, hogy a solariaiakat túlságosan elborzasztja a robotokkal való visszaélés, és ez meg sem fordul a fejükben.

– Akkor hát ki gyilkolta meg Delmarre-t?

– Ha úgy érti, ki sújtott le rá, akkor az a személy, akire mindenki gyanakodott. Gladia Delmarre, a férfi felesége.

– És maga hagyta, hogy megússza?

– Erkölcsileg nem ő volt a felelős – mondta Baley. – Leebignek tudomása volt róla, hogy Gladia veszettül civódni szokott a férjével, méghozzá elég gyakran. Azt is tudta, mennyire elragadja őt az indulat, ha dühös. Leebig úgy akart leszámolni a férjjel, hogy a feleségre essék a gyanú árnyéka. Evégből ellátta Delmarre-t egy robottal, és az elképzelésem szerint minden szakértelmét latba vetve arra utasította a robotot, hogy adja oda Gladiának az egyik lecsatolható karját, amikor úgy látja, hogy az elveszíti a fejét az indulattól. A döntő pillanatban azután az asszony pillanatnyi elmezavarában elkövette a tettet, még mielőtt Delmarre vagy a robot meg tudta volna ebben akadályozni. Gladia ugyanolyan akaratlan eszköze volt Leebignek, akár maga a robot.

– A robot karja bizonyára tele volt vérfoltokkal és hajmaradványokkal – jegyezte meg Minnim.

– Minden bizonnyal – ismerte el Baley –, csakhogy Leebig volt az, aki a gyilkosság részesévé vált robotot irányította. Könnyen megtehette, hogy ha más robotok esetleg tanúi voltak a tettnek, arra utasítsa őket, hogy töröljék ki az emlékezetükből. Dr. Thoolnak is a szemébe tűnhetett volna, de ő csak a halottat meg az eszméletlen asszonyt vizsgálta meg. Leebig abban hibázott, hogy azt hitte: Gladia bűnössége annyira nyilvánvaló lesz, hogy a gyilkos fegyver látszólagos hiánya sem húzhatja ki a csávából. És arra sem számított, hogy a Földről hívnak valakit a nyomozás segítésére.

Így hát miután Leebig meghalt, maga elintézte, hogy Gladia hagyja el a Solariát. Azért talán, nehogy bajba kerüljön, ha némely solariai el találna gondolkodni az ügyön?

– Eleget szenvedett – vont vállat Baley. – Mindenki őt gyötörte: a férje, Leebig, a Solaria egész világa.

– Nem kezelte maga túlságosan hajlékonyan a törvényt, hogy a maga szeszélyéhez idomítsa? – kérdezte Minnim.

Baley darabos arca megfeszült.

– Ez nem volt szeszély. Meg aztán engem nem kötött a solariai törvény. A Föld érdeke volt az első, és oda kellett hatnom, hogy Leebig, ez a veszedelmes ember, megkapja a magáét. Ami pedig Mrs. Delmarre-t illeti… – Szembefordult Minnimmel, érezte, hogy döntő lépésre szánja el magát. De muszáj vele kirukkolnia. – Ami Mrs. Delmarre-t illeti, én egy kísérlet alanyául használtam fel őt.

– Miféle kísérletről beszél?

– Tudni akartam, hogy hajlandó-e egy olyan világgal szembenézni, ahol a személyes jelenlétet elfogadják, sőt elvárják. Kíváncsi voltam rá, van-e elég bátorsága, hogy szembenézzen mélyen gyökerező szokásrendjének az összeomlásával. Attól féltem, hogy nem lesz hajlandó elutazni, hogy jobban ragaszkodik a Solariához, amely purgatórium volt a számára, hogysem megtagadja a torz solariai életformát. Ő azonban a változást választotta, aminek én örültem, mert számomra ennek szimbolikus jelentősége volt. Ezzel a mi menekvésünk előtt is tágra nyílt a kapu.

– A mi menekvésünk előtt? – kapta föl a fejét Minnim. – Mi az ördögöt akar ezzel mondani?

– Nem önről meg rólam van szó konkrétan – mondta Baley megfontoltan –, hanem az egész emberiségről. Ön téved a Külső Világokat illetően. Nekik kevés robotjuk van, eltűrik a személyes jelenlétet, és vizsgálatot indítottak a Solaria ellen. R. Daneel Olivaw ugyanis végig ott volt velem, és ő is be fog számolni az útjáról. Annak persze megvan a veszélye, hogy egykor ők is Solariává válnak, de valószínűleg idejében föl fogják ismerni ezt a veszélyt, és azon lesznek, hogy fönntartsák az ésszerű egyensúlyt, és ily módon továbbra is az emberiség vezetői maradnak.

– Ezt mondja ön – vélekedett Minnim ingerülten.

– De ez még nem minden. Van még egy olyan világ, mint a Solaria, és ez a Föld.

– Baley nyomozó!

– Ez az igazság, uram. Mi fordított Solaria vagyunk. Ők visszahúzódtak az egymástól való elkülönültségükbe. Mi a Galaxistól való elszigeteltségünkbe húzódtunk vissza. Ők bekerültek sérthetetlen birtokaik zsákutcájába. Mi a cityk zsákutcájába kerültünk bele. Ők vezetők követők nélkül, csak a robotjaik vannak, akik nem feleselnek vissza. Mi követők vagyunk vezetők nélkül, csak a zárt cityjeinktől remélünk biztonságot – fejezte be Baley ökölbe szorult kézzel.

Minnim berzenkedve fogadta ezeket a szavakat.

– Nyomozó úr, maga nagy megpróbáltatáson ment keresztül. Pihenésre van szüksége, és lehetősége is lesz rá. Egy hónap fizetéses szabadság, utána előléptetés.

– Köszönöm, de nekem most nem ez a legfontosabb. Azt akarom, hogy ön meghallgasson. Csak egyeden kiút van a zsákutcánkból, és ez kifelé, az űr felé vezet. Milliónyi világ van odakint, és ebből az űrlakóké mindössze ötven. Ők kevesen vannak és hosszú életűek. Mi sokan vagyunk, és rövid az életünk. Mi alkalmasabbak vagyunk a fölfedezésre és a hódításra. Bennünket nyom a túlnépesedés, és a nemzedékek gyors váltása gondoskodik a fiatalok és bátrak utánpótlásáról. A Külső Világokat is a mi őseink hódították meg.

– Igen, értem, de sajnos nincs több időm.

Baley érezte, hogy a másik mindenáron szeretne megszabadulni tőle, ezért a székéhez szögezte magát.

– Amíg a kezdeti gyarmatosítás a miénknél műszakilag fejlettebb világokat teremtett – folytatta rendíthetetlenül –, addig mi bemenekültünk föld alatti anyaméheinkbe. Az űrlakók nem titkolták, hogy alacsonyabb rendűeknek tartanak bennünket, mire válaszul mi elrejtőztünk előlük. De ez nem intéz el semmit. Ha el akarjuk kerülni a lázadás és az elnyomás pusztító ritmusát, versenyeznünk kell velük; ha kell: követnünk, és ha képesek vagyunk rá: vezetnünk kell őket. Ehhez azonban az kell, hogy kimenjünk a szabadba; meg kell tanulnunk elviselni a szabad levegőt. Ha arról már lekéstünk, hogy mi magunk, akkor meg kell tanítanunk rá a gyermekeinket. Ez életbevágó!

– Önnek pihennie kell, nyomozó úr.

– Hallgasson meg, uram! – fakadt ki Baley hevesen. – Ha az űrlakók erősek maradnak, mi pedig olyanok, mint most, akkor a Földet egy évszázadon belül elpusztítják. Ön maga mondta, hogy ezt kiszámították. Ha az űrlakók viszont gyengék, és napról napra gyengébbek lesznek, akkor megmenekülhetünk; de ki állíthatja azt, hogy az űrlakók gyengék? A solariaiak igen, de hát mi csak őket ismerjük.

– De…

– Még nem fejeztem be. Akár gyengék az űrlakók, akár erősek, egy dolgot megtehetünk. Megváltoztathatjuk magunkat. Menjünk föl a szabad levegőre, és akkor sohasem kell lázadáshoz folyamodnunk. Terjeszkedjünk, és hozzuk létre saját világainkat, és váljunk magunk is űrlakókká. Ha itt maradunk a Földön begubózva, akkor senki sem állíthatja meg a hiábavaló és végzetes rebelliót. És csak annál rosszabb lesz, ha az emberek hamis reményekbe ringatják magukat, azt hívén, hogy az űrlakók gyengék. Menjen, kérdezze meg a társadalomtudósokat. Tárja eléjük az érveimet. És ha még mindig kételkednének, találjon módot rá, hogy engem az Aurorára küldjenek. Hadd számoljak be az igazi űrlakókról, és majd akkor döntsék el, hogy mit tegyen a Föld.

– Igen, igen – bólogatott Minnim. – De most Isten önnel, Baley nyomozó.

Baley lázas izgalomban távozott. Azt nem várta, hogy egyértelmű diadalt arat Minnim fölött. Mélyen meggyökerezett eszméket nem lehet egy nap vagy akár egy év alatt megingatni. De észrevette, hogy Minnim arcán átsuhant a töprengő bizonytalanság árnya, amely legalábbis időlegesen kioltotta a korábbi kritikátlan öröm ragyogását.

Már látta a jövőt. Minnim meg fogja kérdezni a szociológusokat, és ezek egyike-másika el fog bizonytalanodni. Hangot fog adni kételyeinek. Kérdéseivel fel fogja keresni Baleyt.

Adjanak egy évet, gondolta Baley, egy évet, és én úton leszek az Aurora felé. Egy emberöltőt, és ismét a világűrt fogjuk ostromolni.

Baley rálépett az északi expresszjáratra. Hamarosan meglátja Jessie-t. Vajon ő meg fogja őt érteni? És a fia, Bentley, aki most tizenhét éves. Vajon az ő tizenhét esztendős fia ott fog-e állni valamilyen lakatian világon, és építeni fog-e magának egy tágas életet?

A gondolatba beleborzongott. Baley még mindig félt a külvilágtól. De magától a félelemtől már nem tartott! Ez a félelem már nem olyasmi volt, ami elől futnia kell, hanem olyasmi, amivel szembe kell szegülnie.

Baleynek olyan érzése volt, mintha meglegyintette volna az őrület szele. Első pillanattól kezdve különös erővel vonzotta a külvilág, attól kezdve, hogy ott a felszíni járműben túljárt Daneel eszén, és kinyittatta a kocsi tetejét, hogy kidughassa a fejét a szabad levegőre.

Akkor még maga sem értette. Daneel perverznek tartotta. Maga Baley azzal áltatta magát, hogy szakmai szükség, a bűnügy megoldásának az érdeke mozgatta. Csak azon az utolsó solariai estén értette meg, amikor letépte az ablakról a függönyt, hogy magáért a külvilágért kell szembenéznie a külvilággal; azért, mert vonzotta és szabadsággal kecsegtette őt.

Lehet, hogy milliók éreznék a Földön ugyanazt a sürgetést, ha felhívnák a figyelmüket a szabad levegőre, ha rá tudnák bírni őket az első lépés megtételére.

Körülnézett.

Az expresszjárat szalagja egyre gyorsabban robogott vele. Körötte csupa mesterséges fény és elmaradozó hatalmas lakótömbök és fényjelzések és kirakatok és gyárak és fények és zaj és tömeg és megint zaj és emberek és emberek…

Itt volt minden, amit szeretett, minden, amitől olyan nehezére esett az elválás, minden, amiről a Solarián azt hitte, hogy olthatatlanul vágyakozik utána.

De most minden olyan idegen.

Most már képtelen rá, hogy újra beilleszkedjék.

Azért ment el, hogy megoldjon egy gyilkosságot, de közben történt vele valami.

Minnimnek azt mondta, hogy a cityk anyaméhek, és igaza volt. És mi az az első dolog, amit az embernek meg kell tennie, hogy emberré váljék? Meg kell születnie. El kell hagynia az anyaméhet. És ha egyszer elhagyta, nem térhet többé oda vissza.

Baley elhagyta a Cityt, és nincs oda visszatérése. A City többé nem az övé; az acélbarlangok idegenné váltak. Ennek így kell lennie. És ez így lesz mások számára is, és a Föld újból megszületik, és kinyújtja a karjait kifelé.

Szíve vadul kalapált, és az élet zaja körülötte süket zümmögéssé tompult.

Eszébe jutott a solariai álma, és végre megértette. Fölszegte a fejét, és a tekintete áthatolt a fölötte magasodó acélon, betonon és embersokaságon. Meglátta az űrben az embereket hívó jelzőtüzet. Ott ragyogott le rájuk. A mezítelen Nap!

TÜKÖRKÉP

i. sz. 5023

Lije Baley éppen elhatározta, hogy újra meggyújtja a pipáját, amikor figyelmeztetés nélkül kinyílt az irodája ajtaja. Baley bosszúsan felnézett, aztán elejtette a pipát. Az a tény, hogy nem nyúlt utána azonnal, nagyon sokat elárult idegállapotáról.

– R. Daneel Olivaw – mondta csodálkozó izgalommal. – Szent Jozafát! Te vagy az? Te lennél az?

– Igen – mondta a magas, bronzbarna látogató, akinek arcvonásairól egyetlen másodpercre, egyetlen rezdülés erejéig sem tűnt el a lényét jellemző nyugalom. – Sajnálom, hogy megleptelek ezzel a váratlan belépővel, de ebben a kiélezett helyzetben az a leghelyesebb, ha még ezen a helyen is a lehető legkevesebb ember és robot tud a látogatásomról. Egyébként örülök, hogy újra láthatlak, Elijah barátom.

A robot kinyújtotta a jobbját; a gesztus éppen olyan emberi volt, mint a külseje. Baleyt azonban annyira a hatalmába kerítette a döbbenet, hogy egy hosszú pillanatig értetlenül bámult a feléje nyújtott kézre.

Aztán mindkét kezével megragadta. Érezte a belőle áradó meleg határozottságot.

– De Daneel… Miért? Téged bármikor szívesen látlak! De… Mit értesz az alatt, hogy kiélezett helyzet? Már megint bajban vagyunk? Úgy értem: bajban van a Föld?

– Nem, Elijah barátom, ennek most semmi köze sincs a Földhöz. Az, amire azzal utaltam, hogy „kiélezett helyzetről” beszéltem, valójában nem nagy dolog. Valójában csak arról van szó, hogy a matematikusok nem értenek egyet valamiben. Ennyi az egész, semmi több. Történetesen, egészen véletlenül a Föld közelében jártunk, ezért…

– Tehát erre a bizonyos vitára egy csillaghajón került sor?

– Igen. Kisebb nézeteltérésről van szó, bár azok az emberek, akik belekeveredtek, furcsa módon óriási jelentőségűnek látják.

Baley önkéntelenül elmosolyodott.

– Nem lep meg, hogy furcsának találod az embereket. Ők nem kénytelenek engedelmeskedni a robotika Három Törvényének.

– Nos, igen, ez valóban a hiányosságaik közé tartozik – mondta R. Daneel komoly hangon. – Azt hiszem, az emberek önmaguknak, a társaiknak is képesek meglepetéseket szerezni. De talán te jobban megérted a más világokon élő embereket. Talán kevésbé találod őket furcsának, mert a Földön sokkal több ember él, mint az űrlakók világain. Ha így van, és hiszem, hogy így van, akkor talán segíthetsz nekünk.

R. Daneel egy pillanatra elhallgatott, aztán – talán a kelleténél árnyalatnyival korábban – hozzátette:

– Az emberi viselkedésnek is vannak szabályai. Ezeket már megismertem. Most például, ha pusztán e szabályok szem előtt tartásával vizsgáljuk a helyzetet, úgy tűnhet, udvariatlan vagyok, mert még nem kérdeztem meg tőled, hogy van a feleséged és a gyermeked.

– Jól vannak. A fiú főiskolára jár, Jessie pedig a helyi politikával foglalkozik. Ennyit az udvarias szólamokról. Most inkább azt mondd el, miért jöttél ide!

– Ahogy említettem, a Föld közelében jártunk – mondta R. Daneel –, ezért azt javasoltam a kapitánynak, konzultáljunk veled.

– És a kapitány elfogadta a javaslatodat? – Baley hirtelen maga előtt látta az űrlakók egyik csillaghajójának büszke, autokratikus kapitányát, aki kénytelen rászánni magát arra, hogy éppen a Földön tegye le a hajóját, és éppen egy földi embertől kérjen segítséget.

– Azt hiszem – mondta R. Daneel –, olyan helyzetben volt, hogy bármilyen javaslatot elfogadott volna. Ráadásul nagyon sok jót mondtam rólad… Dicsértelek. Természetesen minden veled kapcsolatos állításom igaz volt. Végül elfogadtam, hogy én magam fogom intézni a tárgyalást, és így a legénység egyetlen tagjának, a hajó egyetlen utasának sem kell betennie a lábát a földiek városaiba.

– És nem kell beszélniük egyetlen földivel sem. Értem. De mi történt?

– A csillaghajó, az Eta Carina utasai között volt két matematikus is, akik az Aurorára tartottak, hogy részt vegyenek egy csillagközi neuro-biofizikai konferencián. A kirobbant vita középpontjában ez a két matematikus, név szerint Alfred Barr Humboldt és Gennao Sabbat áll. Talán, Elijah barátom, hallottál már valamelyikükről? Esetleg mindkettejüket ismered?

– Egyikről sem hallottam – mondta Baley határozottan. – Nem értek a matematikához. Nézd, Daneel, remélem, senkinek sem mondtad, hogy matematikus vagyok, vagy hogy…

– Nem, Elijah barátom. Tudom, hogy nem vagy matematikus. De ez nem számít, mert a vitatott kérdésben nincs jelentősége a matematika egzakt természetének.

– Jól van. Folytasd.

– Mivel egyik embert sem ismered, Elijah barátom, engedd meg, hogy elmondjam, dr. Humboldt már a huszonhetedik évtizedében jár… Bocsáss meg, Elijah barátom!

– Semmi baj. Tényleg semmi baj – mondta Baley bosszúsan, és elmormogott pár összefüggéstelen megjegyzést az orra alatt; az űrlakók hosszú életét emlegette. Ez többé-kevésbé természetes reakció volt tőle. – És még mindig aktív? Ebben a korban? A Földön a matematikusok harmincegynéhány év után… – Lemondóan legyintett.

– Dr. Humboldt – mondta R. Daneel nyugodtan – már régóta a három legkiválóbb matematikus közé tartozik, galaxisszerte elismert tudósnak számít. És igen, még mindig aktív. Dr. Sabbat viszont viszonylag fiatal, még ötvenéves sincs, de máris elérte, hogy a matematika legbonyolultabb ágazataival foglalkozó tudósok közül őt tartják a legfigyelemreméltóbb új tehetségnek.

– Tehát mindketten kiváló elmék – bólintott Baley. Eszébe jutott a pipája; kézbe vette. Aztán úgy döntött, nincs értelme meggyújtani. Kiverte belőle a hamut és a maradék dohányt. – Mi történt? Gyilkossági ügy? Valamelyik meg akarta ölni a másikat?

– E két nagy tekintélyű tudós közül az egyik tönkre akarja tenni a másik hírnevét. Emberi mércével mérve, azt hiszem, ez rosszabb, mint a fizikai gyilkosság.

– Igen, bizonyos esetekben tényleg így van. És melyik akarja tönkretenni a másikat?

– Nos, Elijah barátom, éppen ez itt a kérdés. Hogy melyik.

– Folytasd.

– Dr. Humboldt világosan elmondta a történteket. Nem sokkal azelőtt, hogy felszállt a hajóra, valahogyan felismerte az idegpályáknak a helyi kortikális területek mikrohullám-elnyelési sablonjaiban bekövetkező változások alapján történő analizálási módját. A dolog valami egészen rendhagyó, és kivételesen bonyolult matematikai eljáráson alapszik, de én természetesen nem értem, és ezért nem is tudom kielégítően elmagyarázni a részleteit. De ennek nincs is nagy jelentősége. Dr. Humboldt vizsgálgatni kezdte az elméletcsírát, és egyre inkább meggyőződésévé vált, hogy valami forradalmian új dologra bukkant rá, valami olyasmire, ami mellett eltörpül minden korábbi matematikai sikere és eredménye. Ezt követően tudomására jutott, hogy dr. Sabbat is a fedélzeten tartózkodik.

– Ah. És, gondolom, kipróbálta az elméletét az „ifjú” Sabbaton.

– Pontosan ez történt. Korábban már találkoztak egy szakmai rendezvényen, és alaposan ismerték egymás munkásságát. Humboldt nekilátott, hogy elmagyarázza a részleteket Sabbatnak. Sabbat minden egyes részletre vonatkozóan alátámasztotta az elmélet helytállóságát, kihangsúlyozta fontosságát, az ötlet eredetiségét és óriási jelentőségét. Humboldt ezen felbuzdulva nekilátott, hogy felvázolja az ötletét. Két nappal később a kezében volt az anyag. Szubéteri úton akarta előreküldeni az Aurorára, a konferencia alelnökének, mert szerette volna, ha már ott helyben sor kerülhet a téma nyilvános bemutatására és megvitatására. Meglepetten látta azonban, hogy időközben Sabbat is elkészített egy anyagot, ami gyakorlatilag azonos volt az övével. És természetesen Sabbat is arra készült, hogy szubéterizálja az Aurorára.

– Gondolom, Humboldtot elfogta a méreg.

– Igen.

– És Sabbat? Ő hogyan magyarázta a történteket?

– Szóról szóra ugyanazt mondta el, amit Humboldt, csak persze a szereplők nevét cserélte fel. Állítása szerint ő volt az, akinek eszébe jutott az új elmélet, ő kért konzultációt Humboldtól, és Humboldt volt az, aki az egekbe magasztalta és dicsérte a forradalmian új elképzelést.

– Tehát mindketten a sajátjuknak vallják az elméletet, és mindketten azt állítják, hogy a másik lopta el az ötletet. Nem értem, hol a probléma. A tudományos világban minden egyes kutatásról feljegyzést kell készíteni, mindent dátumozni kell. Ha ez megtörténik, akkor nagyon könnyen el lehet dönteni, hogy ki ért el hamarabb egy bizonyos eredményt. Alapos vizsgálattal megválaszolható az elsőséggel kapcsolatban felmerült kérdések, valamint az, hogy a két kutató közül melyik rendelkezik részletesebb, tehát hihetőbb dokumentációval. Lehetséges, hogy az egyik állításról bebizonyosodik, hogy hamis, de ezt csakis alapos vizsgálatok elvégzése után lehet kijelenteni.

– Általában véve, Elijah barátom, igazad lenne, de ebben ez esetben matematikáról van szó, nem pedig kísérleti tudományokról. Dr. Humboldt azt állítja, hogy a legfontosabb részeket fejben dolgozta ki, és semmit sem jegyzett le addig, amíg végül elkészítette a kérdéses tanulmányt. Dr. Sabbat természetesen pontosan ugyanezt mondja.

– Nos, akkor legyünk drasztikusabbak, és járjunk a végére egyszerűbben. Mert a végére lehet járni, ebben egészen biztos vagyok. Vessétek alá a két tudóst az elmeszondának. Majd így kiderül, melyik hazudik.

R. Daneel lassan ingatta a fejét.

– Elijah barátom, nem érted ezeket az embereket. Mindketten magas rangú tudósok, a Galaktikus Akadémia tagjai, s így nem lehet őket alávetni egy ilyen vizsgálatnak. Rendelkeznek bizonyos jogokkal, amelyek lehetővé teszik a számukra, hogy egy ehhez hasonló vita eldöntésébe csak akkor egyezzenek bele, ha a döntőbíró a saját területükön szaktekintélynek számító ember. Legfeljebb akkor lehet alaposabban a végére járni a dolognak, ha ők maguk kérik, ha önként vállalják az azonnali, nem szaktekintély által végrehajtott vizsgálatot.

– Akkor vedd rá őket valahogy, hogy önként vállalják! Amelyikük bűnös, az nem fog ráállni, mert nem engedheti meg magának, hogy a szemébe mondják az igazságot. Az ártatlan ezzel szemben bele fog menni a játékba. Igen, az is elég, ha megpróbálod rábírni őket a szondára. Nem is kell végrehajtani, már azelőtt ki fog derülni az, amit meg akarsz tudni.

– Ez így nem működik, Elijah barátom. Azzal, ha felvetnék nekik egy ilyen lehetőséget, ha rá akarnám beszélni őket arra, hogy vállalják a vizsgálatot, amit hozzájuk képest tudatlan emberek fognak végrehajtani… Ezzel helyrehozhatatlan kárt szenvedne a tekintélyük. És ezzel ők is tisztában vannak, tehát valószínű, hogy nem mondanak le előjogaikról. Már csak büszkeségből sem fogják megtenni. A bűnösség vagy ártatlanság kérdése ebben az esetben másodlagos.

– Ha így állunk, akkor hagyd a csudába az egészet. Tedd félre az ügyet, és legközelebb csak az Aurorán vedd elő. A neouro-biofizikai konferencián minden bizonnyal számos szaktekintély vesz majd részt, tehát…

– Ha ezt tenném, Elijah barátom, akkor óriási csapást mérnék a tudományra. Mindkét tudósra úgy tekintenének, mint egy botrány okozójára, tehát még az is kellemetlen helyzetbe kerülne, aki kettejük közül ártatlan. Azt hiszem, az lenne a legelőnyösebb megoldás, ha szép csendben intéznénk el a dolgot, úgy, hogy a lehető legkevesebben tudjanak róla.

– Rendben van. Én ugyan nem vagyok űrlakó, de elfogadom, hogy léteznek ilyen szempontok is. Nos… Hogyan vélekednek ők ketten a kérdésről?

– Humboldt helyesli. Kijelentette, ha Sabbat beismeri az ötletlopás tényét, és nem akadályozza meg, hogy ő nyilvánosságra hozza a tanulmányát, vagy legalábbis azt, hogy a konferencia elé tárja, nem hozza nyilvánosságra az ügyet, Sabbat eltévelyedését titokban fogja tartani. Természetesen a kapitány is ezt fogja tenni. Egyébként ő, mármint a kapitány az egyetlen emberi lény, aki a két érintetten kívül eddig tudomást szerzett az ügyről.

– De az ifjú Sabbat ebbe persze nem egyezett bele.

– Éppen ellenkezőleg! Az utolsó szóig egyetértett dr. Humboldttal, egyetlenegy részlettől eltekintve. Az ő ajánlatában kettejük neve helyet cserélt. Úgy is mondhatnám: egymás javaslatának tükörképével álltak elő.

– Végül aztán nem jutottak dűlőre, ugye?

– Nem. Azt hiszem, Elijah barátom, most mindketten arra várnak, hogy a másik feladja a küzdelmet, és elismerje saját bűnösségét.

– Nos, akkor várj te is.

– A kapitány úgy döntött, ezt nem tehetjük meg. A várakozáson kívül még két megoldás kínálkozik. Az egyik az, hogy rájuk hagyjuk a dolgot, engedjük makacskodni őket, és aztán végignézzük, ahogy majd az Aurorán kirobban a botrány. A kapitány ebben az esetben, mivel ő a felelős a hajóján történt eseményekért, minden bizonnyal kegyveszetté és a további munkára alkalmatlanná válik. Érthető, hiszen nem volt képes feltűnés nélkül és kielégítően rendezni a vitát.

– És mi a másik megoldás?

– Az, hogy valamelyik matematikus végül mégis bevallja, hogy hibát követett el. De mi a biztosíték arra, hogy tényleg a bűnös hátrál meg? Mert ugye, az is elképzelhető, hogy az ártatlan vállalja magára a bűn elkövetését, pusztán azért, mert nemes indíttatásból meg akarja akadályozni a botrány kitörését. Vajon helyénvaló-e az, ha hagyjuk, hogy az etikusabban viselkedő férfiú elveszítse a tekintélyét? Egyetlen ember vagy az egész tudomány méltósága a fontosabb? Vagy esetleg bízhatunk abban, hogy végül mégis a bűnös vallotta be tettét, de színleg úgy, hogy csakis a tudomány érdekében vállalja magára a vétket, és valójában pusztán azért, hogy megszabaduljon attól, hogy tette árnyékot vessen rá és másokra? A kapitány az egyetlen ember, aki tud az ügyről, ő pedig nem akar egész hátralévő életében azon tépelődni, hogy az, amiben közreműködött, az igazság kiderítése vagy valamiféle torz, groteszk igazságmásolat elhitetése volt.

Baley felsóhajtott.

– Érdekes, intellektuális játék… A kérdés az, hogy kettejük közül melyik fog összeroppanni útközben, melyik fogja elismerni az idegek harcában elszenvedett vereségét, ahogy a hajó egyre közelebb kerül az Aurorához. – Kis szünetet tartott. – Ez minden, Daneel? Mindent elmondtál?

– Nem egészen. A tranzakciónak vannak tanúi.

– Szent Jozafát! Hát miért nem ezzel kezdted? Miféle tanúkról van szó?

– Dr. Humboldt szolgájáról…

– Aki, feltételezem, robot.

– Igen, természetesen. A neve: R. Preston. Ez a szolga, R. Preston jelen volt a két tudós első beszélgetése során, és mindenben dr. Humboldt állításait támasztja alá.

– Vagyis azt mondja, hogy az ötlet eredetileg Dr. Humboldttól származik, hogy Humboldt vázolta fel az elképzelését Dr. Sabbatnak, és hogy Sabbat volt az, aki ellopta az ötletet.

– Igen, lényegében erről van szó.

– Értem. Ez minden kérdésre választ ad, nem igaz? Vagy talán mégsem…

– Az utóbbi. Nem ad választ semmire, mert van egy másik tanú is. Dr. Sabbat is rendelkezik egy szolgával, aki szintén robot. Őt R. Iddának hívják, és egészen véletlenül ugyanahhoz a típushoz tartozik, mint R. Preston. Ugyanabban az üzemben készültek, méghozzá ugyanabban az évben, és azonos ideje szolgálják gazdáikat.

– Furcsa egybeesés… Fölöttébb furcsa!

– Attól tartok, ezek a tények tovább nehezítik, vagyis majdhogynem lehetetlenné teszik azt, hogy kiderítsük az igazságot. Az ítéletet semmiképpen sem lehet a robotok között meglévő különbözőségekre alapozni.

– R. Idda ugyanazt a történetet adta elő, mint R. Preston?

– Pontosan ugyanazt, vagyis R. Preston történetének a tükörképét. Az övében a két tudós szerepet cserélt.

– Vagyis R. Idda azt állította, hogy az ifjú Sabbat, aki még ötvenéves sincs… – Lije Baleynek csak némi gúnnyal sikerült kiejtenie ezeket a szavakat; még ő sem töltötte be az ötvenedik évét, de már korántsem érezte magát fiatalnak – állt elő elsőként az ötlettel, ő vázolta fel az elképzelését dr. Humboldtnak, aki fennen dicsérte az elméletet, majd ellopta. És így tovább, és így tovább.

– Igen, Elijah barátom.

– Ebből pedig az következik, hogy az egyik robot hazudik.

– Úgy tűnik, igen.

– Nem lesz nehéz megállapítani, hogy melyik. Elég, ha kerítünk egy jó robotszakértőt, az majd elvégzi a szükséges vizsgálatokat, és…

– Ebben az esetben nem elég egy jó robotszakértő, Elijah barátom. Most csak egy képzett és gyakorlott robotpszichológus állapíthatná meg az igazságot. A hajónkon nem volt ilyen személy, ezért csakis az Aurorán kerülhetett volna sor a vizsgálatra.

– Ezt pedig a már említett okok miatt szerettétek volna elkerülni, tehát eljöttetek a Földre. Jól van. Kerítünk egy robotpszichológust. Abban biztos lehetsz, hogy ami itt, ezen a bolygón történik, annak a híre sosem fog eljutni az Aurorára, tehát elkerülhetitek a botrány kitörését.

– Így van. Feltéve, ha dr. Humboldt és dr. Sabbat engedélyezi, hogy a robotjaikat megvizsgálja a földi robotpszichológusok egyike. A vizsgálat során ugyanis ennek a bizonyos földlakónak meg kellene… – R. Daneel elhallgatott.

– Meg kellene érintenie a robotokat – fejezte be Lije Baley a mondatát.

– Ez a két robot régóta szolgálja a gazdáját, akik…

– Akik nem viselnék el, hogy egy földlakó fogdossa a kedvenckéiket. Ejnye, Daneel, mi a fenét akarsz tőlem egyáltalán? – Baley elhallgatott, kissé elhúzta a száját. – Sajnálom, R. Daneel, de nem értem, miért kevertél bele ebbe az ügybe.

– Az, hogy miért tartózkodtam a hajón, az ügy szempontjából teljesen mellékes. A kapitány hozzám fordult, mert valakihez fordulnia kellett. Eléggé emberinek tűntem ahhoz, hogy úgy lássa, el lehet velem beszélgetni, és eléggé robotnak látszottam ahhoz, hogy bízhasson benne, senkinek sem fogom elárulni azt, amit elmond nekem. Előadta az egész történetet, elém tárta a problémát, és megkérdezte, én mit tennék a helyében. Tudtam, hogy a soron következő ugrás során éppen olyan könnyedén eljuthatnánk a Földre, mint eredeti célállomásunkra. Ezt elmondtam a kapitánynak, és bevallottam, én ugyan éppúgy nem tudom megoldani a tükörképek problémáját, mint ő, de azt is megemlítettem, hogy a Földön biztosan találunk valakit, aki képes megválaszolni a kérdést, aki segíthet nekünk.

– Szent Jozafát! – mormolta Baley az orra alatt.

– Gondold végig a dolgot, Elijah barátom! Ha sikerül megoldanod ezt a talányt, akkor azzal éppúgy használsz a saját karrierednek, mint magának a Földnek. Az ügy természetesen nem kerülhet a nyilvánosság elé, de a kapitány befolyásos embernek számít a saját világán, és nem feledkezne meg a háláról.

– Ezzel most tovább fokoztad a rám rakott terhek súlyát…

– Egész biztos vagyok abban – folytatta R. Daneel határozottan –, hogy máris körvonalazódott a fejedben valamilyen elképzelés arról, mit kellene tennünk.

– Igazán? Úgy, szóval biztos vagy benne… Nos, szerintem a legnyilvánvalóbb az lenne, ha kihallgatnánk a két matematikust. A beszélgetés során egyikükre rábizonyosodhat az ötletlopás ténye.

– Attól tartok, Elijah barátom, hogy egyikük sem hajlandó eljönni ebbe a városba, és egyikük sem szeretné, hogy te látogasd meg őket.

– És persze az űrlakókat semmilyen módszerrel nem lehet rákényszeríteni arra, hogy találkozzanak egy földlakóval. Még vészhelyzet esetén sem kötelesek ezt megtenni. Igen, értem, Daneel… De én nem személyes találkozóra gondoltam, hanem afféle videokonferenciára.

– Erre sincs lehetőség. Ez a két űrlakó tudós nem lenne hajlandó alávetni magát egy olyan kihallgatásnak, amit egy földlakó vezet.

– Akkor mit akarnak tőlem? A robotokkal beszélhetek?

– Nem. A két tudós azt sem engedi meg, hogy a robotjaik eljöjjenek ide.

– Szent Jozafát, Daneel! Hiszen te eljöttél!

– Mert így döntöttem. A saját elhatározásomból cselekedtem. Amíg annak a hajónak a fedélzetén tartózkodom, önálló döntéseket hozhatok. Engedélyem van erre. A döntéseimet a kapitány kivételével egyetlen emberi lény sem vétózhatja meg. A kapitány pedig ebben az esetben szívesen megengedte, hogy felvegyem veled a kapcsolatot. Mivel ismerlek, úgy döntöttem, nem lesz elegendő, ha csak videokapcsolatot létesítek veled. Tudtam, hogy jobban szereted a személyes találkozókat, és… És én is szerettem volna megszorítani a kezed.

Lije Baley megenyhült.

– Ezt nagyra értékelem, Daneel, de őszintén megmondom: örültem volna, ha a szóban forgó ügy kapcsán még véletlenül sem jutok az eszedbe… Legalább azt megengedik, hogy videokapcsolatot létesítsek a robotjaikkal?

– Azt hiszem, ezt el lehet intézni.

– Végre valami! Ez azt jelenti, hogy nagyjából olyan munkát kell végeznem, amilyet a robotpszichológusok szoktak.

– De te detektív vagy, Elijah barátom, nem pedig robotpszichológus.

– Ezt most felejtsük el. Nos, mielőtt elbeszélgetek ezekkel a robotokkal, gondolkozzunk egy kicsit. Mondd, szerinted lehetséges, hogy mindkét robot igazat beszél? Talán túlságosan bonyolult vagy magasröptű volt a két matematikus közötti párbeszéd. Talán úgy zajlott le, hogy mindkét robotnak meggyőződésévé vált, az ő saját gazdája állt elő az eredeti ötlettel. Vagy az is lehetséges, hogy az egyik robot csak a beszélgetés egyik, a másik pedig egy másik részét hallotta, és a rendelkezésükre álló információk alapján most mindketten azt hiszik, az ő saját tulajdonosuk agyában fogant meg az elképzelés.

– Nem, ez teljességgel lehetetlen, Elijah barátom. A robotok, amikor a beszélgetés felidézésére kértük őket, ugyanazt mondták el, méghozzá úgy, hogy világossá vált a számunkra: értették a társalgás lényegét.

– Ezek szerint biztos, hogy az egyik robot hazudik.

– Igen.

– Ha szeretném, megkaphatnám annak a vallomásnak az átiratát, amit a kapitánynak tettek?

– Számítottam rá, hogy szükséged lesz erre, ezért elhoztam magammal a másolatukat.

– Remek! Szembesítették a robotokat? Ha igen, akkor ennek az eredményét is tartalmazza az átirat?

– A robotok egymás jelenlétében is korábbi vallomásukat ismételték meg. A vallomások részleteinek vizsgálatát és a komolyabb szembesítést robotpszichológusnak kellene végeznie.

– Vagy nekem, igaz?

– Te detektív vagy, Elijah barátom, nem pedig…

– Rendben van, R. Daneel. Megpróbálok keríteni egy űrlakórobot-pszichológust. Szóval… egy detektív nem végezheti el a vallomások egybevetését, mert nem pszichológus. Jól van. Gondolkozzunk tovább. Egy robot normális esetben nem hazudik, de megteszi, ha a Három Törvényt másképpen nem tudja betartani. Hazudik, ha úgy gondolja, hogy saját létét csak így védelmezheti meg. Erre egyébként a Harmadik Törvény kötelezi, tehát muszáj megtennie. A Második Törvény viszont arra kötelezi, hogy hazudjon, ha erre egy embertől nyílt és egyértelmű utasítást kap. Továbbá hazudik akkor, ha csak így védhet meg egy embert a veszélytől, vagy ha ezzel megmentheti egy ember életét. Erre az Első Törvény kötelezi.

– Így van.

– Ebben az esetben mindkét robot a saját gazdája szakmai hírnevét és becsületét védelmezi, tehát mind a kettő képes lenne hazudni. Az adott körülmények között a szakmai hírnév gyakorlatilag azonos az élettel, tehát a robotok úgy értelmezhetik a helyzetet, hogy az Első Törvény, az emberi élet védelmét előíró utasítás értelmében kell eljárniuk.

– Ám a hazugsággal mindkét robot veszélyezteti a másik robot gazdájának szakmai hírnevét, Elijah barátom.

– Ebből az következik, hogy mindkét robot többre értékeli a saját gazdája szakmai hírnevét, mint a másik tudósét. Ebben az esetben két rossz közül kell választaniuk, és természetes, hogy arra voksolnak, amelyik szerintük kevesebb kárt okoz.

Lije Baley egy hosszú percig hallgatott, aztán ismét megszólalt:

– Jól van. Intézd el, hogy beszélhessek ezzel a két robottal. Először talán R. Iddával…

– Dr. Sabbat robotjával?

– Igen – mondta Baley szárazon. – A fiatal tudós robotjával.

– Néhány perc, és máris megkezdheted a kihallgatását – felelte R. Daneel. – Van egy kivetítőegységgel kombinált mikrovevőm. Csak egy sima, fehér falfelületre van szükségem… Azt hiszem, ez éppen megfelel. Megengeded, hogy arrébb toljam ezeket a filmtároló szekrényeket?

– Csak rajta! Valamilyen mikrofonba kell majd beszélnem?

– Nem. Beszélj úgy, ahogy szoktál. Bocsáss meg, Elijah barátom, még valamit el kell intéznem, mielőtt hozzákezdünk. Most kapcsolatba lépek a hajóval, és elintézem, hogy R. Idda a rendelkezésedre álljon.

– Ehhez talán többre lesz szükség egy percnél, Daneel. Mi lenne, ha ideadnád az átiratot? Várakozás közben szeretném átfutni.

Miközben R. Daneel beállította a kivetítőt és megtette a szükséges intézkedéseket, Lije Baley meggyújtotta a pipáját, és átlapozta a robottól kapott átiratot.

– Ha készen állsz, Elijah barátom – szólalt meg néhány perccel később R. Daneel –, akár hozzá is kezdhetsz. R. Idda vonalban van. Vagy előbb még át akarod olvasni az átiratot?

– Nem – sóhajtott fel Baley. – Ebből semmi újat nem tudhatok meg. Kapcsold a robotot, és intézkedj, hogy a beszélgetésről felvétel és átirat készüljön.

R. Idda kétdimenziós képe a falra vetítődött. Mechanikus szerkezet volt, nem olyan humanoid gépezet, mint R. Daneel. A teste magas és masszív; kisebb szerkezeti részletektől eltekintve nem sokban különbözött a Baley által korábban látott robotoktól.

– Üdvözöllek, R. Idda – kezdte a nyomozó.

– Üdvözlöm, uram – mondta R. Idda halk, meghökkentően emberi hangon.

– Gennao Sabbat szolgája vagy, igaz?

– Igen, uram.

– Mióta, fiam?

– Huszonkét éve, uram.

– Nagyon fontos a számodra urad hírneve, igaz?

– Igen, uram.

– Annyira, hogy mindent megtégy a védelme érdekében?

– Igen, uram.

– Annyira fontos, mint urad élete?

– Nem, uram.

– De fontosabb neked, mint más emberi lény hírneve.

R. Idda habozott, aztán így válaszolt:

– Az ilyen helyzetekben a körülmények alapos mérlegelése után lehet csak döntést hozni. Nem tudnék általános szabályt megfogalmazni.

Baley elbizonytalanodott. Az űrlakók robotjai sokkal folyékonyabban és intellektuálisabban beszéltek, mint a földi modellek; nem volt biztos abban, hogy gondolatban képes egy-két lépéssel R. Idda előtt járni.

– Ha arra a megállapításra jutnál, hogy urad hírneve fontosabb, mint egy másik emberé, mondjuk Alfred Barr Humboldté, akkor… Akkor képes lennél hazudni urad hírnevének védelme érdekében?

– Igen, uram.

– Hazudtál, amikor vallomást tettél az urad és Dr. Humboldt vitája kapcsán lefolytatott vizsgálat során?

– Nem, uram.

– De ha hazudtál, akkor letagadnád a hazugság tényét, hogy megvédd akkori állításodat, így van?

– Igen, uram.

– Nos – mondta Baley –, akkor gondoljuk át a tényeket. Urad, Gennao Sabbat köztiszteletnek örvendő, nagy hírű matematikus, ám fiatal. Ha kiderül, hogy ebben az aktuális, dr. Humboldttal kapcsolatos ügyben engedett a csábításnak és etikátlanul járt el, akkor búcsút mondhat a jó hírének. Viszont fiatal, tehát még lesz ideje arra, hogy ismét felküzdje magát. Számtalan intellektuális diadal vár még rá, és az emberek idővel úgy fognak tekinteni erre a mostani vétkére, mint ifjúkori, forró fejjel és meggondolatlanul elkövetett ballépésre, amit el lehet és el kell felejteni. Az idő kiköszörülné a most keletkező csorbát. Ha viszont dr. Humboldt volt az, aki engedett a csábításnak, az ügy sokkal komolyabb. Ő már idős ember, aki az elmúlt évszázadok során számos jelentős tettet vitt végbe, tehát szilárdan megalapozta a tekintélyét és a jó hírét. Ám most, e ballépés miatt mindent elvesztene, az emberek megfeledkeznének korábbi eredményeiről, és az életkora miatt már nem lenne alkalma arra, hogy lemossa nevéről a szégyenfoltot. Nem sokat tehetne. Az ő esetében az eredmények mögött sokkal több, régebb óta folyó munka van, mint a te uradnál, és neki sokkal kevesebb esélye lenne tekintélye visszaszerzésére, mint Sabbatnak. Ugye te is érted, hogy Humboldt sokkalta rosszabb helyzetbe kerülhet, mint a te urad?

Hosszú csend, aztán R. Idda szenvtelen hangon így válaszolt:

– Hazudtam, amikor vallomást tettem. Az ötlet dr. Humboldté volt, az én uram próbálta meg nem engedhető módon a sajátjává tenni.

– Jól van, fiam – mondta Baley. – Utasítalak, hogy az elhangzottakról nem beszélhetsz senkinek, kivéve akkor, ha erre a hajó kapitányától engedélyt kapsz. Végeztem.

A kép eltűnt a falról. Baley elgondolkozva pöfékelt a pipájával.

– Szerinted a kapitány végighallgatta ezt a beszélgetést, Daneel?

– Biztos vagyok benne. Minket leszámítva csak ő tud az ügyről.

– Helyes. Akkor lássuk a másik robotot!

– Mi értelme van a további vizsgálódásnak, Elijah barátom? Azok után, amiket R. Iddától hallottunk…

– R. Idda vallomása semmit sem ér.

– Semmit?

– Semmit. Rámutattam, hogy dr. Humboldt rosszabb helyzetben van, mint dr. Sabbat. Természetes, hogy R. Idda, ha korábban hazudott, most megváltoztatta a vallomását, és elmondta az igazat. Ha viszont korábban igazat mondott, akkor most inkább áttért a hazugságra, hogy megvédje dr. Humboldtot. A tükörkép-effektus itt is megmutatkozik, tehát kijelenthetem: nem lettünk okosabbak.

– És mire derülhet fény R. Preston kihallgatása során?

– Semmire, ha a tükörkép tökéletes. De nem az. Végül is az egyik robot eredetileg igazat mondott, a másik következésképpen hazudott. A lényeg az aszimmetria. Hadd lássam ezt az R. Prestont! Ha elkészült R. Idda második vallomásának átirata, azonnal kérem!

A falon ismét megjelent a kép. R. Preston ugyanúgy nézett ki, mint R. Idda, csak a mellkasa volt kissé más formájú.

– Üdvözöllek, R. Preston – mondta Baley, és maga elé tartotta R. Idda kihallgatásának átiratát, amit időközben megkapott.

– Üdvözlöm, uram – mondta R. Preston. A hangja is ugyanolyan volt, mint R. Iddáé.

– Tehát Alfred Barr Humboldt szolgája vagy, igaz?

– Igen, uram.

– Mióta, fiam?

– Huszonkét éve, uram.

– Nagyon fontos a számodra urad hírneve, igaz?

– Igen, uram.

– Annyira, hogy mindent megtégy a védelme érdekében?

– Igen, uram.

– Annyira fontos, mint urad élete?

– Nem, uram.

– De fontosabb neked, mint más emberi lény hírneve.

R. Preston habozott, aztán így válaszolt:

– Az ilyen helyzetekben a körülmények alapos mérlegelése után lehet csak döntést hozni. Nem tudnék általános szabályt megfogalmazni.

– Ha arra a megállapításra jutnál, hogy urad hírneve fontosabb, mint egy másik emberé, mondjuk Gennao Sabbaté, akkor… Akkor képes lennél hazudni urad hírnevének védelme érdekében?

– Igen, uram.

– Hazudtál, amikor vallomást tettél az urad és dr. Sabbat vitája kapcsán lefolytatott vizsgálat során?

– Nem, uram.

– De ha hazudtál, akkor letagadnád a hazugság tényét, hogy megvédd akkori állításodat, így van?

– Igen, uram.

– Nos – mondta Baley –, akkor gondoljuk át a tényeket. Urad, Alfred Barr Humboldt nagy tekintélynek örvendő, nagy hírű matematikus, ám már nem fiatal. Ha kiderül, hogy ebben az aktuális, dr. Sabbattal kapcsolatos ügyben engedett a csábításnak és etikátlanul járt el, akkor búcsút mondhat a jó hírének. Viszont kora és több évszázados munkássága miatt az emberek hajlandóak lesznek szemet hunyni e ballépés fölött. Úgy fognak tekinteni a történtekre, mint egy beteg, a helyzet helyes mérlegelésére képtelen öregember rossz döntésére. Ha viszont dr. Sabbat volt az, aki engedett a csábításnak, az ügy sokkal komolyabb. Ő még fiatal ember, sokkalta kevésbé biztos a tekintélye, mint uradé. Sok-sok évszázadnyi munka vár rá, rengeteg tudást szerezhet, nagyon sok eredményt elérhet. Viszont ha most bajba kerül, akkor derékba törik a pályafutása. Pedig sokkal hosszabb jövő vár rá, mint uradra. Neki sokkal több vesztenivalója van. Ugye te is érted, hogy Sabbat sokkalta rosszabb helyzetbe kerülhet, mint a te urad?

Hosszú csend, aztán:

– A vallomásom… – kezdte R. Preston, majd elhallgatott.

– Folytasd, R. Preston! – kérte Baley. Semmi válasz.

– Attól tartok – mondta R. Daneel –, hogy R. Preston sztázisba került, Elijah barátom. Döntésképtelenné vált.

– Nos – mondta Baley –, rávilágítottunk az aszimmetriára. Ebből láthatjuk, melyik tudós vétkezett.

– Hogyan, Elijah barátom?

– Gondolkozz! Tegyük fel, hogy te egy olyan ember vagy, aki nem követett el semmiféle bűnt, és a robotszolgád ennek tanúja volt. Neked semmit sem kell tenned ebben a helyzetben. A robotod elmondja az igazat, és ezzel kihúz a csávából. Ha azonban olyan ember vagy, aki elkövetett valamilyen bűnt, akkor a sorsod attól függ, hazudik-e a robotod vagy sem. Ez a helyzet kockázatosabb, mert annak ellenére, hogy a robotod hazudik az érdekedben, alapvetően arra vágyik, hogy igazat mondjon. Ennek pedig az lesz az eredménye, hogy a hazugság nem lesz olyan szilárd, mint az igazság. A bűnös személy természetesen számít arra, hogy a robotja betartja a Második Törvényt, tehát úgy gondolja, nincs félnivalója.

– Természetes, hogy egy robot betartja a Második Törvényt…

– Tegyük fel, hogy az igazmondó robot olyan helyzetbe kerül, hogy meg kell változtatnia a korábbi állításait, és hazudni kénytelen. Ezt nagyon könnyen megteszi, hiszen elég, ha a Második Törvényre gondol. Az a robot viszont, amelyik már eleve hazudott, mert a Második Törvény betartásával akart eljárni, sokkal nehezebben fog átváltani igazmondásra, mert nincs semmi, amivel megindokolhatná magának a dolgot. Ez a nehéz átváltás döntésképtelenséget eredményezhet, sőt esetleg azt, hogy kiég az agyában néhány pozitronikus áramkör, és emiatt sztázisba esik.

– És mivel R. Preston sztázisba esett…

– Ebből az következik, hogy R. Preston gazdája, dr. Humboldt követte el a plagizálás bűnét. Értesítsd a hajó kapitányát, és kérd meg, haladéktalanul szembesítse dr. Humboldtot a tényekkel. Remélem, értesítesz arról, mi lett a kihallgatás eredménye.

– Természetesen. Megbocsátasz, Elijah barátom? Bizalmasan szeretnék szót váltani a kapitánnyal…

– Csak rajta! Használd a tanácstermet. Védett hely.

Baley képtelen volt bármilyen munkát végezni R. Daneel visszatértéig. Csendben ült a helyén, kellemetlen érzések zavarták. Nagyon sok múlott azon, hogy helyes volt-e az elemzése. Tisztában volt azzal, milyen kevéssé ért a robotikához.

R. Daneel fél órával később tért vissza. Ez volt Baley életében a leghosszabb harminc perc.

Persze hiába próbálta leolvasni R. Daneel emberszerű arcáról, mi történt a hajón. Mély lélegzetet vett, és elhatározta, ő is közönyt színlel.

– Igen, R. Daneel? – kérdezte.

– Pontosan úgy történt, ahogy megmondtad, Elijah barátom. Dr. Humboldt vallott. Arra számított, hogy dr. Sabbat nem fog ellenkezni, és átengedi neki ezt az utolsó, nagy dicsőséget. A krízisnek vége. A kapitány hálája nem marad el. Engedélyt adott rá, hogy elmondjam neked, nagyon sokra tart téged. Azt hiszem, engem is becsül azért, mert éppen téged javasoltalak neki…

– Helyes – mondta Baley. A térde remegett, a homlokán kövér verítékcsöppek gyöngyöztek. – De Szent Jozafát, R. Daneel! Megtennéd, hogy többé nem hozol ilyen helyzetbe?

– Megpróbálom, Elijah barátom. De persze minden a krízis fontosságától, a te közelségedtől és még néhány más tényezőtől függ. Lenne még egy kérdésem…

– Igen?

– Miből gondolod, hogy az igazmondásról a hazugságra való áttérés könnyebb, mint fordítva? Ha nem így van, akkor éppen az a robot került sztázisba, amelyik eredetileg igazat mondott, és csak másodjára próbált hazudni. Abból, hogy R. Preston került sztázisba, még nem következett egyértelműen, hogy dr. Humboldt bűnös és dr. Sabbat ártatlan.

– Igazad van, R. Daneel. Ezen még el lehetett volna vitázni, de… De Humboldt végül vallott, nem igaz?

– De igen. Ám ha elismered, hogy igazam van, Elijah barátom, akkor hogyan tudtál ennyire határozottan állást foglalni?

Baley ajka idegesen megremegett, aztán mosolyra húzódott.

– Úgy, R. Daneel, mert én az emberi reakciókat vettem számításba, nem a robotszakértőket. Sokkal többet tudok az emberekről, mint a robotokról. Már a robotok kihallgatása előtt volt egy elképzelésem arról, hogy a két tudós közül melyik hazudik. Amikor kiprovokáltam tőlük az aszimmetrikus válaszokat, akkor a kapott információkat a már korábban kialakított elképzelésemhez igazítottam, vagyis: a korábbi véleményemhez passzítottam a tényeket. A robotok reakciója elég drámai volt ahhoz, hogy hatásukra a bűnös tudós megtörjön. Abban, hogy ez bekövetkezik, egészen biztos voltam.

– Kíváncsi lennék, mi alapján alakítottad ki az eredeti elképzelésedet.

– Szent Jozafát, R. Daneel! Gondolkozz, és akkor nem kell kérdéseket feltenned! Ebben a tükörképekkel kapcsolatos történetben más aszimmetrikus tényezők is szerepelnek, nem csupán az igazmondás és a hazugság. Fontos volt a szereplők kora is: az egyik matematikus idős, a másik viszonylag fiatal.

– Ez így van, de mi következik ebből?

– Ejnye! Magam előtt látom azt a fiatal tudóst, akinek hirtelen megdöbbentő, forradalmian új ötlete támad, és úgy érzi, hogy az elképzelését meg kell beszélnie azzal az öregemberrel, akit diákéveiben a szakma félistenének tartott. Azt viszont nem igazán tudom elképzelni, hogy egy elismert és nagyra becsült öreg tudós a nála évszázadokkal fiatalabb ifjonccal konzultálja meg a legújabb elképzelését, azzal az emberrel, akinek… nem tudom, az űrlakók hogyan mondják az ilyesmit… Akinek véleménye szerint még ott a tojáshéj a fenekén. Vajon az ifjú titán, ha alkalma nyílna rá, el merné lopni az idős félisten ötletét? Nem hiszem. Másrészt viszont az öreg, a hanyatlás útján haladó tudós úgy érezheti, semmi rosszat sem követ el azzal, ha megkaparint egy ötletet és a vele járó dicsőséget egy olyan ifjonctól, akinek semmi joga az ő szent szakterületén kószálni. Röviden: elképzelhetetlennek tartottam, hogy Sabbat ellopta Humboldt ötletét. Bármerről néztem, arra a következtetésre jutottam, hogy Humboldt a bűnös.

R. Daneel alaposan átgondolta a hallottakat, aztán kinyújtotta a kezét.

– Most mennem kell, Elijah barátom. Jó volt újra látni téged. Lehet, hogy nemsokára megint találkozunk.

Baley melegen szorította meg a robot kezét.

– Ne vedd sértésnek, R. Daneel – mondta –, de remélem, erre nem kerül sor túl hamar.

5024-BEN JÁTSZÓDIK PAMELA SERGEANT STRIP RUNNER C. NOVELLÁJA. MEGTALÁLHATÓ A FOUNDATION’S FRIENDS C. KÖTETBEN.

AZ ALAPÍTVÁNY-BIRODALOM-ROBOT-UNIVERZUM KRONOLÓGIÁJA

i. sz. 1982

Susan Calvin születése. Lawrance Robertson megalapítja az Amerikai Robot és Gépember Rt.-t. [Én, a robot]

i. sz. 1996

Robbie gyártása. [Én, a robot]

i. sz. 1998

Rendelet születik, melynek értelmében New Yorkban robotok csak napközben tartózkodhatnak az utcán. [Robbie]

i. sz. 2002

Alfred Lanning bemutatja az első beszélő robotot. [Én, a robot]

i. sz. 2003

Susan Calvin diplomát szerez. [Én, a robot]

a XXI. század korai szakasza

Társadalmi és technikai reneszánsz bontakozik ki. Megkezdődik a Három Törvény alapján működő pozitronagyú robotok gyártása. 2003 és 2007 között a robotok használata a Földön csak tudományos kutatások céljára engedélyezett. A Földön a későbbiekben is csak kis számban gyártanak robotokat hétköznapi használatra az emberek Frankenstein-komplexusa miatt. A robotok igazi felhasználási területe a Naprendszer gyarmatosítása. Az Amerikai Robot számtalan alkalommal próbálja áttörni a társadalom ellenállását a robotokkal szemben, igen csekély sikerrel. [Robottörténetek]

Egy baleset folytán Joseph Schwartz időutazást szenved el, mely a jövőbe röpíti. [Kavics az égben]

i. sz. 2005

Az első Merkúr-expedíció. [Körbe-körbe]

i. sz. 2007

Robbie szétszerelése. [Én, a robot]

Susan Calvin az Amerikai Robotnak kezd dolgozni. [Én, a robot]

i. sz. 2008

Susan Calvin robotpszichológus lesz az Amerikai Robotnál. [Én, a robot]

i. sz. 2015

A második Merkúr-expedíció. [Körbe-körbe]

i. sz. 2021

Az Amerikai Robotnál véletlenül létrehoznak egy gondolatolvasó robotot. Telepatikus képessége miatt az Első Törvény teljesítése olyan dilemma elé állítja a robotot, melyet nem tud megoldani, ezért elpusztul. [Te hazug!]

i. sz. 2029

A Hiper Bázison NSZ-2 (Nesztor) típusú robotokat használnak a hiperatom-hajtóművel kapcsolatos kutatásokhoz. [Az eltűnt robot]

i. sz. 2031

A hiperatom-hajtómű kifejlesztése. [A kockázat]

Az első sikeres csillagközi (valójában galaxisközi) utazás. [A csillagokba!]

i. sz. 2032

Stephen Byerley New York polgármestere lesz. [Bizonyíték]

i. sz. 2032 után

Byerley és az újonnan létrehozott Gépek (pozitronagyak) irányítása mellett a Föld országai fokozatosan négy régióba tömörülnek. [Én, a robot]

i. sz. 2033

Susan Calvin vezető robotpszichológus lesz. [Galley Slave]

i. sz. 2037

Stephen Byerley regionális koordinátor lesz. [Én, a robot]

i. sz. 2044

A Föld régiói Szövetséget alkotnak. Az első világkoordinátor Stephen Byerley lesz. A Föld gazdaságának irányítását a négy régió egy-egy Gépe végzi összehangolt egységben. A Gépek az irányítást az Első Törvény szellemében végzik. A világ gazdasága stabilizálódik. [Én, a robot]

i. sz. 2048

Stephen Byerleyt másodszor is világkoordinátorrá választják. [Én, a robot]

i. sz. 2052

Susan Calvin megfogalmazza, hogy a Gépek a robotika Első Törvényét az egész emberiségre kiterjesztve alkalmazzák. [Az elkerülhető konfliktus]

Évezredekkel később ez a gondolat Daneel Olivaw Nulladik Törvényében kel életre.

i. sz. 2057

Susan Calvin nyugdíjba megy. [Én, a robot]

Utóda, Clinton Madarian kezdeményezésére új, intuitív robottípust fejlesztenek ki. [Női ösztön]

i. sz. 2058

Megjelenik „A robotika kézikönyvé”-nek 56. kiadása. [Én, a robot]

i. sz. 2062

Madarian intuitív robotja a csillagászati adatokból kikövetkezteti, hogy a Nappal szomszédos csillagok közül melyeknek van lakható bolygója. Madarian halála. [Női ösztön]

i. sz. 2062 után

A hipertéri utazás révén megindul az emberiség kirajzása a Földről. Az emberek magukkal viszik a káosz vírusát a csillagok közé. A robotok segítségével számos bolygó (az ún. Külső Világok) terraformálása, majd benépesítése közepette kialakul az ún. űrlakó kultúra. Az első űrlakó világ a Tau Ceti rendszerének egyik bolygója, melyet Új Földnek neveznek el. Később a nevét Aurorára változtatják. A Külső Világokon eleinte – a Földhöz hasonlóan -a robotokat csak igen korlátozott mértékben használják.

i. sz. 2064

Susan Calvin halála. [Én, a robot]

i. sz. 2080 után

A Gépek, miután megteremtették a stabil gazdaságot, az Első Törvény értelmében megszüntetik tevékenységüket, melyet ettől a ponttól kezdve az emberiségre károsnak ítélnek. [… hogy engedelmességgel tartozol Neki]

i. sz. 2160

Az Amerikai Robotnál véletlenül egy igen rugalmas agyú robotot készítenek. Andrew, a robot a Martin család tulajdonába kerül. [A két évszázados ember]

i. sz. 2180

Az Amerikai Robot ismét megpróbálja a robotokkal szembeni előítéletek lerombolását, de a földi társadalom ezúttal sem fogadja el a robotokat a mindennapi élet részeként. [… hogy engedelmességgel tartozol Neki]

i. sz. 2190

Andrew-t a világbíróság szabad robottá nyilvánítja. [A két évszázados ember]

i. sz. 2260

Andrew a fémtestét humanoid testre cserélteti. Később szervezetét a saját maga által tervezett protézisekkel fokozatosan egyre emberibbé alakíttatja. Kutatásainak köszönhetően a protetika tudománya óriásit fejlődik. [A két évszázados ember]

i. sz. 2359

Andrew – hogy emberré nyilvánítsák – pozitronagyában olyan változtatást hajt végre, hogy lassan meghaljon. [A két évszázados ember]

i. sz. 2360

Andrew-t emberré nyilvánítják. Andrew halála. [A két évszázados ember]

i. sz. 3871

Az Aurora, majd a többi űrlakó világ engedélyt kap a Földtől, hogy a mindennapi életben bevezethessék a robotokat. [Föld Anya]

i. sz. 3971

A Külső Világok korlátozzák a Földről történő kivándorlást. [Föld Anya]

i. sz. 4021

A reneszánsz mind a Földön, mind az űrlakó világokon a történelem első káoszkitörésébe torkollik. A túlnépesedett Föld háborús provokációja miatt a Külső Világok hadat üzennek az anyabolygónak. A bekövetkező ún. Háromhetes Háború (a Nagy Felkelés) során az űrlakók legyőzik a Földet, és a Külső Világokat független bolygókká nyilvánítják. A Földet teljesen elszigetelik, lehetetlenné téve az űrgyarmatokra való kivándorlást. [Föld Anya]

i. sz. 4021 után

A földlakók a következő évezred során a külvilág elől fémburokkal védett városokba (az acélbarlangokba) menekülnek. A city-kultúra felemelkedése, a hidroponika bevezetése és a robotok ipari szintű felhasználása a cityken kívül enyhíti a Föld népesedési és élelmezési gondjait. [Föld Anya]

A Földön és a Külső Világokon kifejlesztik a nanotechnológiát, és bevezetik számos területen. [Chimera]

???

A Földön néhány, a nanoeszközökkel folytatott kísérlet rosszul sül el, és önfenntartó nanokolóniák kialakulásához vezet, melyek szervetlen paraziták formájában pusztítani kezdik környezetüket. Végül ezek az agresszív kolóniák kipusztítják önmagukat, és csupán néhány aberráns nanotörzs marad fenn. A földi kutatók megfejtik a nanojárványok rejtélyét, és kidolgoznak számos eredményes kezelési módszert, melyeknek köszönhetően a járványok elfogadható szintre szoríthatók vissza. Az űrlakók szintén sikeresen küzdenek a nanojárványok helybeli változatai ellen, mind számban, mind virulenciában csökkentve azokat. A kutatások eredményeképpen a Külső Világok orvosi és biológiai technológiája igen magas szintű fejlettséget ér el, megnövelve az űrlakók élettartamát, valamint csökkentve az életkorral járó problémákat. [Chimera, Aurora]

kb. i. sz. 4664-4721

New York helyén felépül a fémburokkal fedett New York City. [Acélbarlangok]

i. sz. 4722

Megkezdődik a Solaria (az ötvenedik és egyben az utolsó űrlakó világ) benépesítése a Nexonról. [A mezítelen nap]

Megindul a robotokat túlzott mértékben használó űrlakó kultúra lassú, szinte észrevehetetlen hanyatlása.

i. sz. 4822

A Solaria függetlenné válik a Nexontól. [A mezítelen nap]

i. sz. 4858

Han Fastolfe születése. [Acélbarlangok]

i. sz. 4979

Elijah Baley születése. [ACÉLBARLANGOK]

i. sz. 4989

Gladia születése. [Robotok és Birodalom]

i. sz. 4996

Az Űrváros létrehozása New York City mellett. [Acélbarlangok]

Az űrlakók unszolására a robotokat a földi városokon belül is alkalmazni kezdik. [Acélbarlangok]

i. sz. 5002

Elijah Baley és Jessie Navodny találkozása. [Acélbarlangok]

i. sz. 5005

Bentley (Ben) Baley születése. [Acélbarlangok]

i. sz. 5021

Han Fastolfe aurorai robotszakértő és Roj Nemennuh Sarton szociológus-történész felismerik az űrlakó kultúra hanyatlását. Fastolfe-ék el akarják érni, hogy a Földről újabb bolygókat népesítsenek be, kevesebb robotot használva, mint az űrlakók. Ember formájú robotokat terveznek, hogy azok elvegyüljenek a földlakók között, és megismerjék gondolkodásukat. Az első humanoid robot Daneel Olivaw. Daneel és Elijah Baley találkozása. [Acélbarlangok]

i. sz. 5022

Elijah Baley és Daneel Olivaw egy bűntény miatt nyomoz a Solarián. [A mezítelen nap]

Han Fastolfe befolyásos tagjává válik az aurorai kormánynak, erőteljesen támogatja az újabb földi kivándorlás ügyét. Aurorai ellenzői Keiden Amadiro vezetésével a Föld helyett az űrlakó világokról akarnak újabb bolygókat terraformálni, majd benépesíteni. [A Hajnal bolygó robotjai]

Földlakók egy csoportja Baley vezetésével próbálja megszokni az életet a zárt cityken kívül, hogy majd képesek legyenek új bolygók gyarmatosítására. [A Hajnal bolygó robotjai]

i. sz. 5023

Elijah segít Daneelnek megoldani egy vitát két űrlakó matematikus között. [Tükörkép]

i. sz. 5024

Amy Barone-Stein csatlakozik Baley emigrációra készülő csoportjához. [Strip Runner]

Baley az Aurorán nyomoz Daneel és Giskard Reventlov (telepatikus robot!) társaságában egy robot elpusztításának ügyében. A bűntény hátterében Fastolfe-nak és ellenzékének az új bolygók gyarmatosítása felett folytatott erőharca áll. Végül az Aurora (a Külső Világok vezetője) engedélyezi a Föld számára a gyarmatosítást, és technikai segítséget is nyújt hozzá. Giskard úgy gondolja, hogy a földieknek teljes egészében robotok nélkül kell az új világokat létrehozniuk, hogy elkerüljék az űrlakó kultúra sorsát. Giskardban felmerül, hogy ki kellene dolgozni egy, a jövő eseményeit előrejelző tudományt, a pszichohistóriát. [A Hajnal bolygó robotjai]

i. sz. 5026

Az Aurora támogatásával megindul az emberiség második kirajzása a Földről, teljes egészében robotok nélkül. Az első gyarmatosító csoport vezetője Ben Baley. Az elsőként terraformált, ún. telepes világ később a Baleyföld nevet kapja. A Földön a robotok használatának betiltását tervezik. [Robotok és Birodalom]

i. sz. 5028

A telepes világok száma már huszonnégy. A telepes és az űrlakó világok között egyre ellenségesebb a viszony. [Robotok és Birodalom]

i. sz. 5029

Elijah Baley áttelepül a Baleyföldre. [Robotok és Birodalom]

???

A robotok használatát betiltják a Földön. Ezzel együtt felszámolják a nanoeszközökön alapuló technológiákat is. Az egyik telepes bolygón létrehozzák a Hunter Groupot. A cég alapításának helye nem kerül nyilvánosságra. [Chimera]

i. sz. 5058

Elijah Baley halála. [Robotok és Birodalom]

kb. i. sz. 5132

A Church of Organic Sapiens megalapítása. [Chimera]

kb. i. sz. 5162

Az Improvo Shipping and Storage társaság megalapítása. [Chimera]

kb. i. sz. 5168

A Solaria és egy telepes társaság egyezsége alapján telepesek veszik birtokba a Cassus Thole-t, mely eredetileg a Solaria bányatelepe volt. A Solaria csupán egyeden létesítményt tart fenn magának a bolygón, távol a telepes városoktól. [Chimera]

kb. i. sz. 5171

Jerem Looms születése. Kiderül róla, hogy UPD-ben szenved. [Chimera]

kb. i. sz. 5172

Az újszülötteket parazitaként megfertőző nanokolóniák okozta UPD vizsgálatára létrehoznak egy labort a Földön. A labort elnevezik Nova Levisnek. Később létrehoznak egy társlabort a Cassus Thole-on. Még később a Cassus Thole-t átkeresztelik Nova Levisre. [Chimera]

kb. i. sz. 5174

Rega Looms értesül róla, hogy Jerem meghalt. [Chimera]

kb. i. sz. 5175

Szerte a Földön számos helyen gyermekek tűnnek el, köztük UPD-sek is. Ree Wenithal nyomozni kezd az ügyben. [Chimera]

kb. i. sz. 5176

A Nova Levis labor komolyan kutatni kezdi a szerves-szervetlen szimbiózis gyakorlati alkalmazhatóságát. [Chimera]

kb. i. sz. 5178

Ree Wenithal a gyermekrablásokat a Nova Levis laborig tudja nyomon követni. Ekkor leállíttatják vele a nyomozást. [Chimera]

kb. i. sz. 5180

A Nova Levis labort felszámolják. [Chimera]

kb. i. sz. 5182

Rega Looms a Church of Organic Sapiens igazgatója lesz. [Chimera]

i. sz. 5183

D. G. Baley születése. [Robotok és Birodalom]

???

Az Aurora és a Föld kapcsolatában enyhülés következik be. [Chimera]

i. sz. 5198

Aurorai járőrök ellenőrzik a Tiberius földi csempészhajót, melyről kiderül, hogy solariai pozitronszakértőket és genetikusokat szállít a Nova Levisre. A Nova Levis nem járul hozzá, hogy az ügyben nyomozást végezzenek a bolygón. Derec Avery megépít egy robotot, Bogardot. Bogard agya annyira rugalmasan kezeli a Három Törvényt, hogy testőrként képes működni a pozitronikus összeomlás veszélye nélkül. [Chimera]

i. sz. 5199

Clar Eliton földi szenátor találkozóra hívja az űrlakó és a telepes világok diplomatáit, hogy tárgyaljanak a robotok ismételt bevezetéséről a Földön és a telepes űrkereskedelemben; közben titokban merényletet szervez a küldöttek ellen, melynek célja a robotok végleges lejáratása. A merénylet után a Külső Világok diplomatáinak jelentős része elhagyja a Földet. [Mirage]

Egy, a Nova Levist elhagyó csempészhajó tüzet nyit egy földi járőrhajóra. A Föld blokádot von a Nova Levis köré. [Chimera]

i. sz. 5200

Ismeretlenek meggyilkolnak egy csoport embert, akik illegálisan próbálnak emigrálni a Földről a Nova Levisre. A nyomozás szálai a Solariához és a Nova Levishez vezetnek. Valószínűvé válik, hogy a Solaria kiborgok növesztésével kísérletezik a Nova Levisen. Előkerül Jerem Looms, akiből Gamelin néven kiborgot csináltak. A nyomozás során az auroraiak fogságába kerül egy másik kiborg, Cordios. [Chimera]

i. sz. 5217

Kelden Amadiro és társai vereségük miatt bosszúból nukleáris erősítőket kezdenek elhelyezni a Földön. [Robotok és Birodalom]

i. sz. 5222

Han Fastolfe halála. A Föld-és telepesellenes mozgalom erősödik az Aurorán. A Solaria lakossága eltűnik. A telepes világok száma és ereje gyorsan növekszik. Daneel és Giskard megfogalmazzák a robotika Nulladik Törvényét. Rájönnek, hogy szükségük lesz egy működő pszichohistóriára, hogy a történelmet a Nulladik Törvényhez hűen irányítani tudják. Amadiróék bekapcsolják a nukleáris erősítőket, melyek hatására a Föld fokozatosan radioaktívvá és lakhatatlanná válik. Giskard hagyja, hogy megtegyék, úgy gondolkodva, hogy a Föld lakhatatlanná tétele felgyorsítja a telepesek kirajzását, és az emberiség javát szolgálja hosszú távon. Döntése azonban olyan belső konfliktust okoz a Nulladik és az Első Törvény között, mely végül Giskard halálához vezet. Giskard felruházza Daneelt telepatikus képességeivel, majd működésképtelenné válik és elpusztul. [Robotok és Birodalom]

A telepesek kirajzása hatalmas méreteket ölt: elkezdődik a Nagy Diaszpóra (a végső kivándorlás). A telepesek mindenhová magukkal viszik a káosz vírusát. [Az Alapítvány győzelme]

???

A robotok többsége két táborra szakad. A Daneel által vezetett „giskardi” robotok a Nulladik Törvény „vallását” követik. A többiek – a „calvini” robotok – úgy vélik, a Nulladik Törvény értelmében beleártani magukat az emberek dolgaiba nem más, mint lázadás. Robot-polgárháború kezdődik, a lakhatatlanná váló Földről menekülő emberek legnagyobb része számára észrevétlenül. Közben – aurorai parancsokat követve – robothajók flottái kezdik járni a Galaxist a terjeszkedő telepesek előtt, hogy terraformálják és gyarmatosításra előkészítsék a bolygókat. Tevékenységüknek számos nem intelligens földönkívüli faj, néhol egész ökoszisztémák esnek áldozatul. Némelyik bolygón idegen civilizációk összeomlása után fennmaradt számítógép-kultúrákat pusztítanak el. E civilizációk lényei, a mérnek a Galaxis magjába menekülnek. [Az Alapítvány félelme, Alapítvány és káosz]

i. sz. 5322

Az Inferno űrlakó bolygót ökológiai és társadalmi katasztrófa fenyegeti. A társadalmi katasztrófa elkerülésére az eddigieknél nagyobb szabadságot és rugalmasságot biztosító Új Törvényekkel működő robotokat gyártanak. Az Új Törvények helyességének tesztelésére létrehozzák Kalibánt, a Törvény Nélküli robotot. Az ökológiai katasztrófa elhárítására telepes szakemberek segítségét kérik a bolygó újra-terraformálásához. [Kalibán]

i. sz. 5323

Egyértelművé válik, hogy az Új Törvények alkalmazása a robotikában kudarcra van ítélve. Megkezdődik az Inferno újra-terraformálása. [Inferno]

i. sz. 5328

A teljesen stabil ökoszisztéma elérése érdekében az Inferno felszínére irányítanak egy jégüstököst. Az űrlakók és a telepes terraformálók kultúrájának összeolvadása megakadályozza a társadalom összeomlását. [Utópia]

???

A csillagközi robot-polgárháború hulláma eléri az Infernót. Az új törvényes robotok többségét elpusztítják; egy részük elrejtőzik. [Az Alapítvány győzelme]

???

Daneel és követői jelentős szerepet játszanak bizonyos Kódolási Törvények létrejöttében, melyek megszabják a gépi intelligenciák értelmi fejlettségének megengedhető felső határát. Ennek köszönhetően a későbbiekben a telepes társadalmakban nem merül fel a robotok gyártásának gondolata. Ez a fel-fellobbanó káosz megakadályozására szolgáló fékező mechanizmusok egyike. [Az Alapítvány félelme]

G. K. E. 1960 (Galaktikus Kor Előtt)

Tyrann betelepítése. [A csillagok, akár a por]

G. K. E. 1260-1250

A Tyrann uralma alá hajtja a Csillagköd-királyságokat. [A csillagok, akár a por]

G. K. E. 1220

A tirannok V. Hinriket választják a Rhodia igazgatójává. [A csillagok, akár a por]

G. K. E. 1200

A Hinriad család által vezetett a Rhodia és a Csillagköd-királyságok lerázzák magukról a Tyrann uralmát, és újra felfedezik a demokráciát. [A csillagok, akár a por]

A Sark bolygó betelepítésének kezdete. [Az űr áramlatai]

???

Az űrlakó világok önmagukba zárkóznak, és az évezredek folyamán lassan kihalnak. Az Aurora lakóinak maradéka a felnövekvő Trantorra költözik, a Mycogen szektorba. A telepes kultúra benépesíti a Galaxist. Daneel és követői működésbe léptetnek néhány fékező mechanizmust (a társadalmi amnéziát, az agylázat, a giskardi tudatbefolyásoló adókat), hogy elejét vegyék a káoszkitöréseknek. Ezek eredményeként az emberi elme és társadalom, valamint a technikai fejlődés évezredeken keresztül stagnál. Az emberek és robotok néhány csoportja (köztük a Maserd család) próbál küzdeni az amnézia ellen, Daneelék azonban idővel a többségük fölé kerekednek. A robotok léte feledésbe merül, azonban egy apró embercsoport titokban tovább tevékenykedik „eretnek” robotok társaságában. [Az Alapítvány győzelme]

G. K. E. 700

Az öt világból álló Trantori Köztársaság növekedni kezd; később Trantori Államszövetség, majd Trantori Birodalom lesz belőle. Daneel a „humanika törvényeinek” korai változatával (a pszichohistória egy kezdetleges formájával, melyet Giskarddal dolgozott ki, irányítja. [Az űr áramlatai]

A Sark lakosai felfedezik a Florina természeti kincsét, a kyrtet. Uralmuk alá hajtják a Florinát, és a kyrt kiaknázásával a következő évszázadok során rendkívül gazdaggá teszik a Sarkot. [Az űr áramlatai]

???

Az emberiség eredete az ismeretlenség homályába vész, a Föld a sok millió lakott bolygó egyikévé válik.

G. K. E. 200

A Galaxis lakott világainak fele már a Trantori Birodalom része; a Trantor a Galaktikus Birodalommá válás küszöbén áll. A Trantor titokban pénzzel támogatja a Sark bolygó gazdasági elnyomása alatt élő Florina lázadását. [Az űr áramlatai]

G. K. 1 (= kb. i. sz. 13 000; kb. 8000 évvel a Nagy Diaszpóra kezdete után)

A Trantori Birodalom Galaktikus Birodalommá válik. Első császára I. Frankenn, a Kamble-dinasztiából. A galaktikus időszámítás (Galaktikus Kor = G. K.) kezdete.

G. K. 750

A Föld harmadik lázadása a Birodalom ellen. [Kavics az égben]

G. K. 771

Affret Shekt születése. [Kavics az égben]

G. K. 772

Grew születése. [Kavics az égben]

G. K. 775

II. Stannel uralkodásának kezdete. [Kavics az égben]

G. K. 777

II. Stannel hatalmának fitogtatásával zavargást provokál Washennben, a Földön. II. Stannel merénylet áldozata lesz. Edard kerül a császári trónra. [Kavics az égben]

G. K. 827

Joseph Schwartz érkezése a múltból időutazásának végén. A radioaktív Föld lakosságának egy része a Birodalom elleni lázadásra készül biológiai fegyverrel (a káosz vírusának egy igen agresszív fajtájával). A lázadás – Schwartz, valamint Daneel ügynöke, R. Gornon Vlimt tevékenysége révén – meghiúsul. Birodalmi segítséggel megpróbálják a Föld radioaktív talaját egészségesre cserélni, majd a vállalkozás megakad. [Kavics az égben, Az Alapítvány győzelme]

kb. G. K. 900

A lakhatatlanná vált Föld kiürítése. [Az Alapítvány győzelme]

Az Alpha bolygó kolóniájának megalapítása. [Alapítvány és Föld]

G. K. 975

Egy intelligens idegen faj felfedezése egy sivatagbolygón. Az idegeneket a Cepheus 18-ra telepítik. [Zsákutca]

G. K. 978

A Cepheus 18-ra telepített lények rejtélyes módon eltűnnek a Galaxis határain túlra. Szökésükben a Birodalom egyik hivatalnoka nyújt segítséget. [Zsákutca]

kb. G. K. 2000

Daneel Olivaw és R. Yan Kansarv robotépítő és -javító bázist hoznak létre az Eoson. [Alapítvány és káosz]

Nagy Ruellis létrehozza az öt stabil társadalmi osztályon alapuló paternalisztikus kormány működési alapjait, tovább növelve a társadalom stabilitását a káosszal szemben. Ez is egyike Daneel fékező mechanizmusainak. [Az Alapítvány győzelme]

kb. G. K. 3000

Voltaire és Johanna ősi személyiség-szimulációk nyilvános vitája a gépi intelligenciáról egy káoszkitörés során. [Az Alapítvány félelmei

A calvini robotok támogatásával Shoree-Harn császárnő kerül a Birodalom trónjára; sikertelenül próbál új időszámítást bevezetni és feloldani a társadalom merevségét. [Alapítvány és káosz]

G. K. 8789

Új reneszánsz kezdődik a Lingane bolygón. [Az Alapítvány győzelme]

G. K. 8797

A Lingane reneszánsz káoszba torkollik. [Az Alapítvány győzelme]

G. K. 11 865

Dors Venabili humanoid robot megépítése az Eos bázison. [Az Alapítvány félelme]

kb. G. K. 11 867

Az egyetlen extragalaktikus emberi kolónia feladása a Nagy Magellán Felhőben. Az esettel kapcsolatos minden adatot zárolnak. [Alapítvány és káosz]

kb. G. K. 11 968

Daneel genetikai kísérleteket végez néhány csoport emberen, melynek eredménye a pszichohistória kidolgozására alkalmas Hari Seldon „megformálása”, valamint a mentalisták felbukkanása. [Az Alapítvány győzelme]

G. K. 11 988

Hari Seldon és I. Cleon születése. [Az Alapítvány előtt]

Daneel Olivaw tudja, hogy a Birodalom – részben a gyakorivá váló káoszkitörések hatására – fokozatosan destabilizálódik. Mint vezérkari főnök, majd mint első miniszter egyre aktívabban kénytelen közreműködni kormányzásban, hogy a stabilitást a Nulladik Törvény értelmében biztosítsa.

G. K. 12 008

Raych születése. [Előjáték az Alapítványhoz]

G. K. 12 010

I. Cleon trónralépése. [Az Alapítvány előtt]

G. K. 12 017

A Madder Losson új reneszánsz bontakozik ki. [Alapítvány és káosz]

G. K. 12 020

Hari Seldon előadást tart a pszichohistória elméletéről. Daneel ráveszi Seldont, hogy próbáljon gyakorlati tudományt létrehozni a pszichohistóriából, mely kiutat mutathat a Birodalom válságából. Eto Demerzel első miniszter szerepében Daneel minden támogatást megad Seldonnak a munkájához. Dors Venabili Seldon felesége lesz. Fiukká fogadják Raych-ot. Seldon és Yugo Amaryl hozzákezdenek a pszichohistória kidolgozásához. [Az Alapítvány előtt]

G. K. 12 028

A calvini robotok egy csoportja R. Plussix vezetésével a Trantorra költözik. Birtokába jutnak számos történelmi dokumentumnak, valamint Voltaire és Johanna szimeknek. Eljuttatják a szimeket a Sark bolygóra (ahol új reneszánsz kezdődött), hogy Daneel munkáját nehezítsék. [Alapítvány és káosz]

Seldon segít az első miniszteri posztra pályázó Laskin Joranumot eltávolítani a politikából. Demerzel (Daneel) lemond első miniszteri posztjáról. I. Cleon Seldont nevezi ki Daneel helyére. [Eto Demerzel]

Voltaire és Johanna bejutnak a trantori számítógéphálózatba, ahol mémekkel találkoznak. A mémek – hogy a robotokon bosszút álljanak otthonaik elpusztítása miatt – fellázítják a korlátozott intelligenciával rendelkező gépagyúakat, melyek Daneel sok robottársát megölik. A mémek visszaköltöznek a Galaxis magjába. A reneszánsz a Sarkon lassan káoszba torkollik. [Az Alapítvány félelme]

G. K. 12 037

A Madder Loss új reneszánszának összeomlása megrázza a galaktikus társadalmat. [Alapítvány és káosz]

G. K. 12 038

I. Cleon halála. [I. Cleon]

Katonai junta kerül hatalomra. Seldon lemond első miniszteri posztjáról. [Dors Venabili]

G. K. 12 040

Raych Seldon és Manella Dubanqua házasságából megszületik Wanda Seldon. [Dors Venabili]

G. K. 12 048

Dors Venabili „halála”. [Dors Venabili]

Daneel az Eos bázisra viszi Dorsot javításra. [Alapítvány és káosz]

A junta bukása. [Dors Venabili]

XIV Agis bábcsászár kerül a trónra. A tényleges hatalom a Közbiztonsági Bizottság kezébe kerül, melynek vezetője Linge Chen főbiztos. [Wanda Seldon]

G. K. 12 050

I. Klayus születése. [Alapítvány és káosz]

G. K. 12 051

Klia Asgar születése. [Alapítvány és káosz]

G. K. 12 052

Raych és Manella második gyermeke, Bellis Seldon születése. Hari Seldon rájön, hogy Wanda mentális képességekkel rendelkezik. Próbál felkutatni más mentalistákat is, egyelőre sikertelenül. A Birodalomban az általános hanyatlás jelei mutatkoznak. [Wanda Seldon]

G. K. 12 054

A pszichohistória egyenletei egyértelműen mutatják, hogy a Birodalom össze fog omlani. Seldon kidolgoz egy tervet, hogy megmentse az emberiség tudását, és létrehozzon az Alapítvány révén egy Második Birodalmat. Yugo Amaryl meghal. [Wanda Seldon]

G. K. 12 058

Raych, Manella és Bellis a Santannira költöznek, ahol új reneszánsz bontakozik ki. Anacreon provincia függetlenedni akar a Birodalomtól. Seldon megtalálja az Alapítvány elhelyezésére alkalmas helyet: a Terminust, a Galaxis Perifériáján. A Santannin zavargások törnek ki. Raych meghal a káoszkitörésben. Családja eltűnik az űrben. Stettin Palver mentalista csatlakozik a Seldon-tervhez, majd Bor Alurin. A mentalistákból majdan létrejön a Második Alapítvány. A Közbiztonsági Bizottság figyelni kezdi Seldont. [Wanda Seldon]

G. K. 12 062

Vara Liso tudomást szerez a robotok létezéséről. Információja nyomán Farad Sinter a robotokra kezd vadászni. [Alapítvány és káosz]

G. K. 12 067 = A. K. 1

XIV. Agis eltávolítása óta I. Klayus ül a császári trónon, de a hatalom továbbra is a Közbiztonsági Bizottság kezében van. Lodovik Trema giskardi robot véletlenül felszabadul a Három Törvény kötelmei alól. Megkérdőjelezi a Nulladik Törvény helyességét, valamint azt, hogy az emberek véleményét nem kérik ki saját jövőjükkel kapcsolatban. A calvini robotok rá akarják venni Seldont, hogy adja fel tervét, mivel tudják, hogy Daneel a történelem irányítására használná. Gaal Dornick csatlakozik a Seldon-tervhez. A Közbiztonsági Bizottság Seldon csoportját (a leendő Első Alapítványt) a Terminusra száműzi. Farad Sinter katonái felszámolják a calvini robotok bázisát. Lodovik újra csatlakozik Daneelhez. A Második Alapítvány elrejtőzik a Csillagvégen. Az alapítványi időszámítás kezdete (Alapítványi Kor = A. K.) [Alapítvány és káosz]

Leyel Forska eredetkutató csatlakozni akar az Alapítványhoz, Seldon azonban nem járul hozzá. [The Originist]

G. K. 12 068 = A. K. 2

Semrin bábcsászár uralma. Az Első Alapítvány (mely többségében gyakorlati szakemberekből és családjaikból áll) a Terminusra vonul száműzetésbe, és elkezdi összeállítani az Encyclopedia Galacticát. Daneel hozzákezd egy csoporttudat, a Gaia felépítéséhez mentalisták segítségével. A Nulladik Törvénynek engedelmeskedve Daneelék elpusztítják az amnézia ellen létrehozott ősi archívumok millióit. A Ktlina új reneszánsza káosszá omlik össze. Daneel tilalma ellenére R. Gornon Vlimt időutazásra akarja küldeni Seldont, hogy az a jövőben ellenőrizhesse pszichohistóriája működését és Daneel tervének helyességét. Daneel elpusztítja Gornont. Mors Planch (és Biron Maserd is?) a jövőbe utazik. Lodovik és Dors szakítanak Daneellel. [Az Alapítvány győzelme]

G. K. 12 069 = A. K. 3

Hari Seldon halála. Leyel Forska csatlakozik a Második Alapítványhoz. Linge Chen főbiztos meghal, helyét a Közbiztonsági Bizottságban Rom Divart veszi át. Divart a hatalom megszilárdítása érdekében főleg a Trantorral és környezetével foglalkozik. Megkezdődik a Birodalom Perifériájának lemorzsolódása. [The Originist]

A. K. 18 (G. K. 12 084)

Salvor Hardin születése. [A polgármesterek]

A. K. 50 (G. K. 12 116)

Az Anacreon független királysággá nyilvánítja magát, elszakítva ezzel a Terminust a Birodalomtól. Seldon hologramja a terminusi Időkriptában elmondja az Alapítvány valódi célját. Az Anacreon katonai támaszpontot hoz létre a Terminuson, hogy bekebelezze a bolygót. [Az enciklopédisták]

A Terminus tudományos segítséget kezd nyújtani a környező királyságoknak, hogy távol tartsa őket magától. [A polgármesterek]

A. K. 80 (G. K. 12 146)

Az Alapítvány elhárítja az anacreoni fenyegetést, majd egyezményt köt a környező királyságokkal a békés egymás mellett élésről. [A polgármesterek]

Az Alapítvány egyre fejlettebb iparcikkekkel kereskedik a Periférián. Folyamatosan növekvő gazdasági befolyása mellett a vallás erejét is felhasználja helyzete megszilárdításához. [A kereskedők]

A. K. 135 (G. K. 12 201)

Az Alapítvány kiterjeszti befolyását az Askone-ra. [A kereskedők]

A. K. 155 (G. K. 12 221)

Az Alapítvány befolyási övezetével szomszédos Korell Köztársaságban birodalmi atomfegyverek bukkannak fel. [A kalmárfejedelmek]

A. K. 158 (G. K. 12 224)

A Korell hadat üzen az Alapítványnak. [A kalmárfejedelmek]

A. K. 161 (G. K. 12 227)

Háromévnyi, többnyire gazdasági háború után a korelli gazdaság összeomlik, a Korell az Alapítvány részévé válik. [A kalmárfejedelmek]

A. K. 195 (G. K. 12 261)

A II. Cleon uralkodása alatt álló Birodalom fellendülőben van. Bel Riose birodalmi tábornok hadjáratot indít az Alapítvány ellen. [A generális]

A. K. 196 (G. K. 12 262)

Riose jelentős nagyságú területeket foglal el. II. Cleon – félve egy túl erős hadvezér trónfosztási kísérletétől – visszahívja Riosét és flottáját. [A generális]

A. K. 267 (G. K. 12 333)

Han Pritcher születése. [Az Öszvér]

A. K. 270 (G. K. 12 336)

A Birodalom maradéka felett VIII. Dagobert uralkodik. A lázadó Gilmer seregei elfoglalják és feldúlják a Trantort. Yokim Sarns Első Szóló és a Második Alapítvány megvédi a Galaktikus Könyvtárat, majd fegyverszünetet kötnek Gilmerrel. [Trantor Falls]

A. K. 283 (G. K. 12 349)

Az Öszvér születése a Gaián. [Az Öszvér keresi a Második Alapítványt]

A. K. 293 (G. K. 12 359)

Han Pritcher csatlakozik a katonasághoz. [Az Öszvér]

A. K. 303 (G. K. 12 369)

Az Öszvér elhagyja a Gaiát, és mentális képességeit felhasználva hozzákezd, hogy meghódítsa a Galaxist. [Az Öszvér]

A. K. 310 (G. K. 12 376)

A IX. Dagobert császár uralma alatt álló Birodalom húsz mezőgazdasági világra zsugorodott, fővárosa Neotrantor. Az Alapítvány jelentős erővé vált. Az Öszvér legyőzi az Alapítványt, kisiklatva a Seldon-tervet. Ebling Mis a Második Alapítvány nyomára bukkan. Bayta Darell lelövi Mist, mielőtt az elmondhatná az Öszvérnek a Második Alapítvány rejtekhelyét. [Az Öszvér]

Az Öszvér a meghódított területekből létrehozza a Világok Szövetségét, és kutatni kezd a Második Alapítvány után. [Az Öszvér keresi a Második Alapítványt]

A. K. 315

A Második Alapítvány tagjai mentálisan áthangolják az Öszvér agyát, aki felhagy a további terjeszkedéssel és a Második Alapítvány kutatásával. [Az Öszvér keresi a Második Alapítványt]

A. K. 320

Az Öszvér meghal. Az Alapítvány visszanyeri korábbi erejét, de egyre komolyabban kezd foglalkozni az eddig elhanyagolt mentális tudományokkal, tovább veszélyeztetve a Seldon-tervet. [Az Alapítvány keresi a Második Alapítványt]

A. K. 351

Preem Palver Első Szóló lesz. [Az Alapítvány keresi a Második Alapítványt]

A. K. 362

Arcadia Darell születése. [Az Alapítvány keresi a Második Alapítványt]

A. K. 376

Az Alapítvány a Második Alapítvány után kezd kutatni, félve annak tudatbefolyásoló irányításától. A Kalgan háborút indít az Alapítvány ellen. [Az Alapítvány keresi a Második Alapítványt]

A. K. 377

Az Alapítvány legyőzi a Kalgant. Az Alapítvány – megtalálva a Második Alapítvány csalétkét – abbahagyja a kutatást. A Második Alapítvány tovább folytatja munkáját a Trantoron (a Csillagvégen) megbújva. [Az Alapítvány keresi a Második Alapítványt]

???

Az immár bolygólénnyé vált Gaia egyre aktívabban figyeli az Alapítványok ténykedését.

A. K. 443

Arcadia Darell halála. [Az Alapítvány keresi a Második Alapítványt]

???

A mentalikai kutatások eredményei nyomán az Alapítvány egyre közelebb jut ahhoz, hogy fölénybe kerüljön a felszámoltnak hitt Második Alapítvánnyal szemben. Ugyanakkor a Második Alapítvány nem képes a Seldon-tervet saját erejéből kormányozni, bár ezzel nincsen tisztában. A Seldon-tervet a Gaia bolygólény lakóinak igen finom mentális irányítása tartja továbbra is az előre kijelölt úton. [Az Alapítvány pereme]

A. K. 467

Golan Trevize születése. [Alapítvány és Föld]

???

Daneel manipulálni kezd egy embercsoportot, hogy kiválassza „az embert, aki mindig helyesen dönt”. Golan Trevize is a csoportban van. [Az Alapítvány győzelme]

A. K. 498

A Gaia találkozót hoz létre a két Alapítvány között. Golan Trevize-nak („az ember, aki mindig helyesen dönt”) kell választania három lehetséges jövő közül: 1. Az Első Alapítvány fizikai ereje által létrehozott birodalom. 2. A Seldon-tervnek megfelelően a Második Alapítvány pszichohistóriája által kormányzott birodalom. 3. A Gaia galaxisméretű változata, a Galaxia szuperorganizmus. További alternatívákkal nem szolgálnak, és más embert nem vonnak be a döntésbe. Trevize a Galaxiát választja. A találkozót követően mindkét Alapítvány az eredeti hitében meghagyva távozik, a Seldon-terv pedig – Gaia finomító beavatkozásainak köszönhetően – továbbhalad eredetileg megszabott útján, hogy biztosítsa a stabilitást és a fejlődést Galaxia létrejöttéig. Megkezdődnek az előkészületek az emberiségnek a csoporttudatba való fokozatos asszimilációjára. [Az Alapítvány pereme]

A. K. 499

Trevize a Föld felkutatására indul, hogy döntésének magyarázatát meglelje. A Solarián megtalálja a húszezer évvel korábban eltűnt embereket, akik egy új fajjá váltak. Trevize magával visz egy solariai gyermeket, Fallomot. A Földnél R. Daneel Olivaw várja, aki elmondja a Nulladik Törvény szellemében való tevékenységének lényegét. Trevize rájön, hogy a tényleges megoldásnak számba kell vennie az embereken túl a robotokat, a solariaiakat, a mémeket, az esetleges mutációkat és minden egyéb intelligenciát is. A végső megoldás tehát nem az egyszerűsítés és konformizálás lesz. [Alapítvány és Föld, Az Alapítvány győzelme]

A. K. 520

Az Első Galaktikus Egyesülést Vizsgáló Bizottság összehívása a Pengián. Az ezt követő Nagy Sorsdöntő Viták 180 éven át tartanak, több alkalommal erőszakba, amnéziába és káoszba torkollva. A robot-polgárháború újra fellángol. Az Alapítvány civilizációja közeledik a mind a Gaiával, mind a Káosszal való döntő összeütközéshez. [Az Alapítvány győzelme]

A. K. 682

Az ötödik Nagy Sorsdöntő Vita. [Az Alapítvány győzelme]

A. K. 1020

Megjelenik az Encyclopedia Galactica 116. kiadása. [Alapítvány]

A. K. 1054

Az Encyclopedia Galactica 117. kiadásának megjelenése. [Az Alapítvány győzelme]

A. K. 1152

Megjelenik Sarhir Vadid A gyarmatosítás kezdeteinek krónikája című könyve a Baleyföld Egyetemi Nyomda gondozásában. [Kalibán]

Magyarázat:

[ ]-ben dőlt betűvel található azon novellának, regényfejezetnek vagy regénynek a címe, melyben az adott esemény leírása vagy az arra való hivatkozás olvasható.

Összeállította: Dr. Torkos Attila, 1997-2001

AZ ALAPÍTVÁNY-BIRODALOM-ROBOT-UNIVERZUM TÖRTÉNETEINEK OLVASÁSI SORRENDJE

i. sz. 1995

Egy fiú legjobb barátja (A Boy’s Best Friend), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 1998

Robbie (Robbie), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2006

Az AL-76-os robot elkeveredik (Robot AL-76 Goes Astray), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2015

Körbe-körbe (Runaround), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2015

Logika (Reason), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2016

Fogd meg a nyulat! (Catch that Rabbit!), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2021

Te hazug! (Liar!), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2023

Tökéletes kiszolgálás (Satisfaction Guaranteed), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2024

Balance, novella. Kötet: Foundation’s Friends

i. sz. 2025

Lenny (Lenny), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2029

Az eltűnt robot (Little Lost Robot), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2031

A kockázat (Risk), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2031

A csillagokba! (Escape!), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2032

Bizonyíték (Evidence), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2032

PAPPI, novella. Kötet: Foundation’s Friends

i. sz. 2034

Rabszolga (Galley Slave), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2035

Az első törvény (First Law), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2036

Plato’s Cave, novella. Kötet: Foundation’s Friends

i. sz. 2052

Az elkerülhető konfliktus (The Evitable Conflict), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2055

Robotálmok (Robot Dreams), novella. Kötet: Robot Dreams

i. sz. 2062

Női ösztön (Feminine Intuition), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2090

Karácsony Rodney nélkül (Christmas without Rodney), novella. Kötet: Robot Visions

i. sz. 2120

Öcsi (Kid Brother), novella. Kötet: Gold

i. sz. 2150

A Fényvers (Light Verse), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2180

… hogy engedelmességgel tartozol Neki (That Thou Art Mindful of Him), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2359

A két évszázados ember (The Bicentennial Man), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 4021

Föld Anya (Mother Earth), novella. Kötet: Halálos ítélet

i. sz. 5021

Acélbarlangok = Gyilkosság az Űrvárosban (The Caves of Steel), regény,

i. sz. 5022

A mezítelen nap (The Naked Sun), regény,

i. sz. 5023

Tükörkép (Mirror Image), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 5024

Strip Runner, novella. Kötet: Foundation’s Friends

i. sz. 5024

A Hajnal bolygó robotjai (The Robots of Dawn), regény.

kb. i. sz. 5199

Mirage, regény.

kb. i. sz. 5200

Chimera, regény.

kb. i. sz. 5200

Aurora, regény.

i. sz. 5222

Robotok és Birodalom (Robots and Empire), regény,

i. sz. 5322

Kalibán (Caliban), regény.

i. sz. 5323

Inferno, regény.

i. sz. 5328

Utopia, regény.

G. K. E. 200

A csillagok, akár a por (The Stars Like Dust), regény.

G. K. E. 200

Az űr áramlatai (The Currents of Space), regény.

G. K. 827

Kavics az égben (Pebble in the Sky), regény.

G. K. 978

Zsákutca (Blind Alley), novella. Kötet: Halálos ítélet

G. K. 12 020

Az Alapítvány előtt (Prelude to Foundation), regény.

G. K. 12 028

Eto Demerzel (Eto Demerzel), regényfejezet. Kötet: Előjáték az Alapítványhoz

G. K. 12 028

Az Alapítvány félelme (Foundation’s Fear), regény.

G. K. 12 038

I. Cleon (Cleon I), regényfejezet. Kötet: Előjáték az Alapítványhoz

G. K. 12 048

Dors Venabili (Dors Venabili), regényfejezet. Kötet: Előjáték az Alapítványhoz

G. K. 12 058

Wanda Seldon (Wanda Seldon), regényfejezet. Kötet: Előjáték az Alapítványhoz

G. K. 12 067

Alapítvány és káosz (Foundation and Chaos), regény.

G. K. 12 067

A pszichohistorikusok (The Psychohistorians), regényfejezet. Kötet: Alapítvány

G. K. 12 067

The Originist, novella. Kötet: Foundation’s Friends

G. K. 12 068

Az Alapítvány győzelme (Foundation’s Triumph), regény.

G. K. 12 069

Epilógus (Epilogue), regényfejezet. Kötet: Előjáték az Alapítványhoz

A. K. 50

Az enciklopédisták (The Encyclopedists), regényfejezet. Kötet: Alapítvány

A. K. 80

A polgármesterek (The Mayors), regényfejezet. Kötet: Alapítvány

A. K. 135

A kereskedők (The Traders), regényfejezet. Kötet: Alapítvány

A. K. 155

A kalmárfejedelmek (The Merchant Princes), regényfejezet. Kötet: Alapítvány

A. K. 195

A generális (The General), regényfejezet. Kötet: Alapítvány és Birodalom

A. K. 270

Trantor Falls, novella. Kötet: Foundation’s Friends

A. K. 310

Az Öszvér (The Mule), regényfejezet. Kötet: Alapítvány és Birodalom

A. K. 315

Az Öszvér keresi a Második Alapítványt (Search by the Mule), regényfejezet. Kötet: Második Alapítvány

A. K. 376

Az Alapítvány keresi a Második Alapítványt (Search by the Foundation), regényfejezet. Kötet: Második Alapítvány

A. K. 498

Az Alapítvány pereme (Foundation’s Edge), regény.

A. K. 499

Alapítvány és Föld (Foundation and Earth), regény.

Magyarázatok:

1. A vastag betűvel írott címek Asimov művei, a normál betűseket mások írták.

2. Zárójelben az adott történet eredeti angol címe található.

3. A magyarra még le nem fordított történeteknek csak az angol címe szerepel a listán.

4. Némelyik Alapítvány-kötetet fel kellett darabolnunk, hogy az eseményei közben játszódó egyéb történeteket az időrendi sorrendnek megfelelően elhelyezhessük. Ilyen esetben a feldarabolt kötet egyes részeit „regényfejezet” névvel jelöljük. A felbontást egyébként ezen kötetek szerkezete megengedi.

5. A novellák és regényfejezetek esetén mindig jelezzük, hogy azok mely kötetben találhatók.

6. A címek előtti évszámok az adott történet időpontját jelölik Asimov világának történelmében. Az évszámok rövidítéseinek magyarázatát lásd a kronológiában.

7. Halálos ítélet c. novelláskötet angol eredetije a The Early Asimov, Book Two címet viseli.

Összeállította: Dr. Torkos Attila, 1997-2001

Az emberiség jövőjének húsz évezrednyi történelme elevenedik meg a most induló sorozat lapjain. Isaac Asimov párját ritkító magabiztossággal vezet bennünket végig monumentális jövővízióján: a Föld pusztulásának, a Galaktikus Birodalom összeomlásának és az Alapítványok tündöklésének vászna előtt emberek, robotok, mutánsok és bolygólények dolgoznak és harcolnak sorsunk irányításáért és végzetünk beteljesítéséért. Asimov eredetileg majdnem 20 kötésre rúgó Alapítvány–, Birodalom– és Robot történetei új formában kerülnek most az Olvasó kezébe!

összegyűjtve, hiánytalanul, történeti időrendi sorrendbe szedve, egy 5 könyvből álló sorozat formájában.

A művekkel most ismerkedők és az Asimov-barát gyűjtők számára egyaránt meglepetés lehet a kötetek következetes szerkesztése. Egységes lektorálással és terminológiával, történeti dátumokkal ellátott novellákkal és regényekkel, lábjegyzetekkel és kereszthivatkozásokkal, átfogó kronológiával, valamint az Asimov halála után írt, folytatásokra való utalásokkal a sorozat világviszonylatban is példátlan emléket állít a néhai írónak és ma is élő világának.

JEGYZETEK

[1] Örült húszas évek – az amerikai irodalomban használatos kifejezés, az első világháborút követő évtized szellemi, erkölcsi zűrzavarára utal.

[2] A Merkúr tengely körüli forgási ideje valószínűleg azonos a Nap körüli keringési idejével. Így a bolygó mindig ugyanazt az oldalát fordítja a Nap felé.

[3] Együttállás – két bolygónak – jelen esetben a Földnek és a Merkúrnak – azonos irányú állása.

[4] W. S. Gilbert (1836-1911) angol író és A. S. Sullivan (1842-1900) angol zeneszerző számos nagy sikerű operettet írtak együtt. Közéjük tartozik a Iolanthe is

[5] Sztereoszkópikus – háromdimenziós, tehát az emberi szemmel azonos látású.

[6] René Descartes (1596-1650) francia filozófus. Fejtegetéseinek híres kiinduló tétele: „cogito, ergo sum” – gondolkodom, tehát vagyok.

[7] Ceres – Naprendszerünk egyik kisbolygója.

[8] a priori (lat.) – eleve adott.

[9] danse macabre (fr.) – haláltánc.

[10] Frankenstein – Mary W. Shelleynek, a nagy angol költő feleségének (1797-1851) regényalakja. Mesterséges embert készít, amely aztán megöli őt.

[11] Komplexus – itt olyan képzetcsoport, melynek központi eleme a félelem.

[12] parszek – csillagászati távolságegység = 3,26 fényév.

[13] A Tejútrendszer átmérője 30 000 parszek.

[14] Austerlitz – a mai Slavkov a Brna (Csehszlovákia). Napóleon egyik nagy győzelmének színhelye (1805)

[15] Q. E. D. – quod erat demonstrandum (lat.) a. m. ami bizonyítandó volt

[16] Goodfellow: jóakaratú ember (angol).

[17] Szójáték. Light verse: fényvers vagy könnyed vers.

[18] A Csendes-óceán angol neve Pacific Ocean.

[19] E novella a Hesperust a legutolsóként megalakult, ötvenedik Külső Világnak mutatja be. Ugyanakkor az ezer évvel később játszódó, A mezítelen nap c. regény szerint az ötvenedik, és egyben a legutolsóként létrehozott Külső Világ a Solaria. Ezt a következetlenséget talán úgy lehetne feloldani, ha elképzeljük, hogy a két történet közt eltelő évszázadok során a Külső Világok egyikét valamilyen okból ki kellett üríteni.

[20] Magyar nyelven először Gyilkosság az Űrvárosban címen jelent meg.

[21] Az „űrlakó” (angolul: Spacer) kifejezés a Külső Világokon élő embereket jelenti. Az egyes Asimov-regények magyar fordításaiban előfordult még ugyanezen emberek megnevezéseként az „űrjáró”, az „űrász”, a „Térutas” és a „Térutazó” kifejezés is. Az egységes magyar terminológia érdekében a jelen kiadás minden kötetében az „űrlakó” elnevezést használjuk.

[22] Hidroponika – vegyszeres oldatban végzett, talaj nélküli növénytermesztés.

[23] A Nagy Felkelés azonos a Háromhetes Háborúval (lásd FöldAnya).

[24] Szkisztoszomiázisz – férgek okozta trópusi betegség.

[25] billió = ezermilliárd = 10^12

[26] Széklettel kapcsolatos szexuális aberráció.

TARTALOM

ELŐSZÓ

EGY FIÚ LEGJOBB BARÁTJA

ROBBIE

AZ AL-76-OS ROBOT ELKEVEREDIK

KÖRBE-KÖRBE

LOGIKA

FOGD MEG A NYULAT!

TE HAZUG!

TÖKÉLETES KISZOLGÁLÁS

LENNY

AZ ELTŰNT ROBOT

A KOCKÁZAT

A CSILLAGOKBA!

BIZONYÍTÉK

RABSZOLGA

AZ ELSŐ TÖRVÉNY

AZ ELKERÜLHETŐ KONFLIKTUS

ROBOTÁLMOK

NŐI ÖSZTÖN

KARÁCSONY RODNEY NÉLKÜL

ÖCSI

A FÉNYVERS

…HOGY ENGEDELMESSÉGGEL TARTOZOL NEKI

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

A KÉT ÉVSZÁZADOS EMBER

1.

2.

3.

4.

6.

7.

8.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

FÖLD ANYA

ACÉLBARLANGOK[20]

ELSŐ FEJEZET Utasítás a rendőrfőnöktől

MÁSODIK FEJEZET Utazás az expresszjáraton

HARMADIK FEJEZET A cipőboltban

NEGYEDIK FEJEZET Bemutatkozás a családnál

ÖTÖDIK FEJEZET A gyilkosság elemzése

HATODIK FEJEZET Párbeszéd a hálószobában

HETEDIK FEJEZET Kirándulás az Űrvárosba

NYOLCADIK FEJEZET Vita a robotról

KILENCEDIK FEJEZET Egy űrlakó felvilágosításai

TIZEDIK FEJEZET A detektív délutánja

TIZENEGYEDIK FEJEZET Menekülés a szalagokon

TIZENKETTEDIK FEJEZET Szakértői vélemény

TIZENHARMADIK FEJEZET A szerepek megcserélődnek

TIZENNEGYEDIK FEJEZET A név hatalma

TIZENÖTÖDIK FEJEZET Egy összeesküvő letartóztatása

TIZENHATODIK FEJEZET A lehetséges indítékok

TIZENHETEDIK FEJEZET A végrehajtott terv

TIZENNYOLCADIK FEJEZET A nyomozás vége

A MEZÍTELEN NAP

ELSŐ FEJEZET Egy kérdés, amely válaszra vár

MÁSODIK FEJEZET Találkozás egy baráttal

HARMADIK FEJEZET Az áldozat megnevezése

NEGYEDIK FEJEZET Egy asszony távnézése

ÖTÖDIK FEJEZET A bűntény taglalása

HATODIK FEJEZET Egy elmélet megdől

HETEDIK FEJEZET Egy orvos noszogatása

NYOLCADIK FEJEZET Egy űrlakó kihívása

KILENCEDIK FEJEZET Egy robot gúzsba kötése

TIZEDIK FEJEZET Egy kultúra nyomában

TIZENEGYEDIK FEJEZET Egy farm megszemlélése

TIZENKETTEDIK FEJEZET Céltévesztés

TIZENHARMADIK FEJEZET Szemtől szembe egy robotszakértővel

TIZENNEGYEDIK FEJEZET Egy indítékra fény derül

TIZENÖTÖDIK FEJEZET Fényből szőtt arckép

TIZENHATODIK FEJEZET Egy kínálkozó megoldás

TIZENHETEDIK FEJEZET Konferencia

TIZENNYOLCADIK FEJEZET A kérdés megválaszolása

TÜKÖRKÉP

AZ ALAPÍTVÁNY-BIRODALOM-ROBOT-UNIVERZUM KRONOLÓGIÁJA

AZ ALAPÍTVÁNY-BIRODALOM-ROBOT-UNIVERZUM TÖRTÉNETEINEK OLVASÁSI SORRENDJE

JEGYZETEK

Table of Contents

ELŐSZÓ

EGY FIÚ LEGJOBB BARÁTJA

ROBBIE

AZ AL-76-OS ROBOT ELKEVEREDIK

KÖRBE-KÖRBE

LOGIKA

FOGD MEG A NYULAT!

TE HAZUG!

TÖKÉLETES KISZOLGÁLÁS

LENNY

AZ ELTŰNT ROBOT

A KOCKÁZAT

A CSILLAGOKBA!

BIZONYÍTÉK

RABSZOLGA

AZ ELSŐ TÖRVÉNY

AZ ELKERÜLHETŐ KONFLIKTUS

ROBOTÁLMOK

NŐI ÖSZTÖN

KARÁCSONY RODNEY NÉLKÜL

ÖCSI

A FÉNYVERS

…HOGY ENGEDELMESSÉGGEL TARTOZOL NEKI

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

A KÉT ÉVSZÁZADOS EMBER

1.

2.

3.

4.

6.

7.

8.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

FÖLD ANYA

ACÉLBARLANGOK[20]

ELSŐ FEJEZET Utasítás a rendőrfőnöktől

MÁSODIK FEJEZET Utazás az expresszjáraton

HARMADIK FEJEZET A cipőboltban

NEGYEDIK FEJEZET Bemutatkozás a családnál

ÖTÖDIK FEJEZET A gyilkosság elemzése

HATODIK FEJEZET Párbeszéd a hálószobában

HETEDIK FEJEZET Kirándulás az Űrvárosba

NYOLCADIK FEJEZET Vita a robotról

KILENCEDIK FEJEZET Egy űrlakó felvilágosításai

TIZEDIK FEJEZET A detektív délutánja

TIZENEGYEDIK FEJEZET Menekülés a szalagokon

TIZENKETTEDIK FEJEZET Szakértői vélemény

TIZENHARMADIK FEJEZET A szerepek megcserélődnek

TIZENNEGYEDIK FEJEZET A név hatalma

TIZENÖTÖDIK FEJEZET Egy összeesküvő letartóztatása

TIZENHATODIK FEJEZET A lehetséges indítékok

TIZENHETEDIK FEJEZET A végrehajtott terv

TIZENNYOLCADIK FEJEZET A nyomozás vége

A MEZÍTELEN NAP

ELSŐ FEJEZET Egy kérdés, amely válaszra vár

MÁSODIK FEJEZET Találkozás egy baráttal

HARMADIK FEJEZET Az áldozat megnevezése

NEGYEDIK FEJEZET Egy asszony távnézése

ÖTÖDIK FEJEZET A bűntény taglalása

HATODIK FEJEZET Egy elmélet megdől

HETEDIK FEJEZET Egy orvos noszogatása

NYOLCADIK FEJEZET Egy űrlakó kihívása

KILENCEDIK FEJEZET Egy robot gúzsba kötése

TIZEDIK FEJEZET Egy kultúra nyomában

TIZENEGYEDIK FEJEZET Egy farm megszemlélése

TIZENKETTEDIK FEJEZET Céltévesztés

TIZENHARMADIK FEJEZET Szemtől szembe egy robotszakértővel

TIZENNEGYEDIK FEJEZET Egy indítékra fény derül

TIZENÖTÖDIK FEJEZET Fényből szőtt arckép

TIZENHATODIK FEJEZET Egy kínálkozó megoldás

TIZENHETEDIK FEJEZET Konferencia

TIZENNYOLCADIK FEJEZET A kérdés megválaszolása

TÜKÖRKÉP

AZ ALAPÍTVÁNY-BIRODALOM-ROBOT-UNIVERZUM KRONOLÓGIÁJA

AZ ALAPÍTVÁNY-BIRODALOM-ROBOT-UNIVERZUM TÖRTÉNETEINEK OLVASÁSI SORRENDJE

JEGYZETEK