A SOROZATOT SZERKESZTI KUCZKA PÉTER

ARTHUR C. CLARKE

Holdrengés

REGÉNY / ELBESZÉLÉSEK

KOSSUTH KÖNYVKIADÓ 1973

A MÛVEK EREDETI CÍME:

A FALL OF MOONDUST; INTO THE COMET;

BEFORE EDEN; THE ROAD TO THE SEA

© THE ROCKET PUBLISHING COMPANY LIMITED, LONDON

FORDÍTOTTA

SZENTMIHÁLYI SZABÓ PÉTER

AZ UTÓSZÓT ÍRTA

KUCZKA PÉTER

Tartalom

Holdrengés – regény

A FALL OF MOONDUST

Bele az üstökösbe – elbeszélés

INTO THE COMET

Éden elõtt – elbeszélés

BEFORE EDEN

Út a tengerhez – elbeszélés

THE ROAD TO THE SEA

Kalandok a Holdon – utószó

Kuczka Péter

A kiadásért felel a Kossuth Könyvkiadó igazgatója. Szerkesztette: Szabó Mária - A borító Nyári István munkája - Az illusztrációkat Károly András készítette Mûszaki vezetõ: Szécsi Andor - Mûszaki szerkesztõ: Jordán Gusztávné A szedést 1972. VIII. 25-én kezdték meg. Megjelent 1973. III. 20-án 33 000 példányban. Terjedelme 19,9 (A/5) ív PL-25-D-7375

Készült a Zrínyi Nyomdában (72.0727/1-2551) RO/66-os ofszet rotációs eljárással - Felelõs vezetõ: Bolgár Imre vezérigazgató

Holdrengés

1. fejezet

Az egyetlen holdhajó parancsnokának lenni olyan kitüntetésnek számított, amire Pat Harris igencsak büszke lehetett. Miközben az utasok egyenként beszálltak a Szelénébe, ablak melletti ülõhelyért tülekedve, azon tûnõdött, vajon milyen lesz az útjuk ez alkalommal. A visszapillantó tükörben látta Miss Wilkinst, aki nagyon csinosan festett a Holdidegenforgalmi Hivatal kék egyenruhájában, s aki épp a szokásos módon üdvözölte az utasokat. Amikor együtt voltak szolgálatban, mindig igyekezett úgy gondolni rá, mint Miss Wilkinsre, nem pedig mint Sue-ra. De hogy Sue mit gondolt róla, azt igazából eddig még nem sikerült megtudnia.

Ismerõs arcok nem voltak: új csoport, valamennyien izgatottak az elsõ kõrútjuk elõtt. Tipikus turisták, idõsebb emberek, akik egy olyan világba látogatnak el, amely fiatal korukban az elérhetetlenség legnagyobb szimbóluma volt. Mindössze négy vagy öt utas volt a harmincon innen, ezek valószínûleg valamelyik holdbázis technikai személyzetéhez tartoztak, és szabadságukat töltötték. Eléggé általános szabály, állapította meg már korábban Pat, hogy minden idõs ember a Földrõl jön, míg valamennyi fiatal a Hold lakója.

De a Szomjúság Tengere mindegyikük számára újdonságot jelentett. A Szeléné megfigyelõ ablakain túl szürke, poros felszíne megszakítás nélkül nyúlt egészen addig, amíg el nem érte a csillagokat. Felette függött a halványuló Föld sarlója, örökre az égnek arra a darabjára állítva, ahonnan milliárd évekig el nem mozdult. A földanya fénylõ, kékeszöld világossága hideg sugárzással árasztotta el e furcsa tájat, mely valóban hideg volt, a felszínen talán mínusz háromszáz fok.

Puszta ránézésre senki sem tudta volna megmondani, hogy a tenger folyékony-e vagy szilárd. Teljesen sík és jellegtelen volt, mentes mindazoktól a repedésektõl és hasadásoktól, amelyek millió sebként pásztázták e meddõ világ többi részét. Egyetlen domb, kõ, még kavics sem törte meg monoton egyformaságát. A Földön egyetlen tenger, még egy malomtó sem volt soha oly nyugodt, mint ez.

Portenger volt, nem pedig víz, ezért minden emberi tapasztalat számára idegen, s éppen ezért vonzotta az embereket. Finomabb volt, mint a hintõpor, s e légüres térben szárazabb, mint a Szahara napégette homokja. Oly könnyen és akadálytalanul folyt, mint bármilyen folyadék. A beléejtett nehéz tárgy abban a pillanatban eltûnik, loccsanás nélkül, s útjának semmi nyomát nem hagyja maga után. E csalóka felszínen semmi más nem tud haladni, csak a kis, kétszemélyes speciális porszánkók – no meg a Szeléné, a szán és az autóbusz fantasztikus kombinációja; valamelyest hasonlít azokhoz a "hómacskákhoz", amelyek egy emberöltõvel ezelõtt az Antarktiszt tárták fel.

– A Szeléné hivatalos elnevezése II. jelzésû porjacht volt, bár Pat legjobb tudása szerint I. jelzésû még a rajztáblán sem létezett. Hajónak, csónaknak vagy holdbusznak nevezték, ki-ki ízlésének megfelelõen; Pat a "csónakot" kedvelte legjobban, mert ha ezt a szót használta, senki sem tévesztette össze egy ûrhajó parancsnokával, manapság pedig minden második ember ûrhajó-kapitány.

– Üdvözlöm önöket a Szeléné fedélzetén – mondta Miss Wilkins, miután mindenki elhelyezkedett. – Harris kapitány és én örülünk, hogy önök az utasaink. Kirándulásunk négy óráig fog tartani, és elsõ célpontunk a Krátertó lesz, száz kilométerre innen keletre, az Elérhetetlenség Hegyei között… Pat alig hallotta az ismerõs bevezetést; az ellenõrzéssel volt elfoglalva. A Szeléné tulajdonképpen talajon közlekedõ ûrhajó, légüres térben haladva meg kell védelmeznie védtelen utasait a falain túli ellenséges világgal szemben. Bár a hajó soha nem hagyta el a Hold felszínét, és rakéták helyett villanymotorok hajtották, az ûrrakéták valamennyi alapfelszerelésével rendelkezett, és ezt mind ellenõrizni kellett indulás elõtt.

Oxigén rendben. Energia rendben. Rádió rendben. ("Halló, Szivárvány-bázis, itt Szeléné, vételpróba. Fogjátok a jelzésemet?") Inerciális navigátor nullázva. Légzsilip biztonsági zár bekapcsolva. Kabinlékjelzõ rendben. Belsõ világítás rendben. Hajóhíd lekapcsolva… és így tovább, több mint ötven szerkezet, s valamennyi automatikusan felhívja magára a figyelmet zavar esetén. De Pat Harris, mint minden hosszú életre vágyó ûrhajós, sosem bízta magát az automata figyelmeztetésére.

Végre készen volt. A majdnem csöndes motorok pörögni kezdtek, de a lapátok még be voltak húzva, és a Szeléné alig rándult meg a horgonybójáknál. Azután kellõ szögbe emelte a bal oldali propellert, és lassan jobbra kanyarodott. Amikor a hajó eltávolodott a kikötõépülettõl, egyenesbe hozta, és teljes sebességre kapcsolt.

Nagyon könnyen kezelhetõ jármû volt, ha azt vesszük, hogy teljesen új elképzelés alapján mûködött. Itt nem volt több ezer éves, hibákkal tarkított kísérletezés, amely az elsõ kõkorszakbeli embernél kezdõdött, aki elõször lökött egy fatörzset a folyóba. A Szeléné a hold jármûvek kifejlesztési programjának elsõ példánya volt, néhány mérnök agyában született meg, akik leültek a rajzasztalhoz és feltették maguknak a kérdést: hogyan építsünk olyan jármûvet, amely portengeren fog siklani?

Egyesek, akiknek eszébe jutott a régi Mississippi-dal, kerekes gõzhajó-formára akarták építeni, de végül is a hatásosabb süllyesztett propelleres elképzelés gyõzött. Ahogy a propellerek a porba martak, maguk elõtt hajtva a hajót, olyan nyomvonalat hagytak, mint egy szupergyorsaságú vakondok, de ez a nyom másodperceken belül eltûnt, és a tengeren semmiféle jele nem maradt a hajó útjának.

Port Roris zömök nyomáskiegyenlítõ kupolái gyorsan a szemhatár mögé zuhantak. Tíz perc múlva el is tûntek; a Szeléné teljesen egyedül volt. S körülötte valami olyasmi, amire az emberi nyelvben nincs kifejezés.

Pat kikapcsolta a motorokat, a hajó lelassult, majd teljesen megállt, õ pedig várt, amíg a csönd megsûrûsödött körülötte. Mindig így történt: kis ideig eltartott, míg az utasok rádöbbentek, miféle különös táj terül el odakint. Már átkeltek az ûrön, és látták a csillagokat maguk körül, felnéztek – vagy inkább le – a Föld tündöklõ arcára, de ez most más volt. Se föld, se tenger, se levegõ, se ûr, hanem mindegyikbõl egy kicsi.

Mielõtt a csend nyomasztóvá vált volna – ha tovább vár, még megijed valaki –, Pat felállt és szembefordult az utasokkal.

– Jó estét, hölgyeim és uraim! – kezdte. – Remélem, Miss Wilkins segítségével valamennyien kényelmes helyet találtak maguknak. Azért álltunk itt meg, mert itt mutathatjuk be önöknek úgy a tengert, hogy megérezzék, mi is ez. – Kimutatott az ablakon a kísérteties szürkeségre. – Mit gondolnak – kérdezte halkan –, vajon milyen messze van a látóhatár? Vagy másképpen fogalmazva a kérdést: mekkorának látnának egy embert, ha ott állna, ahol úgy látszik, mintha a csillagok érintenék a talajt?

Olyan kérdés volt ez, amelyre valószínûleg senki sem tudott választ adni szemmérték alapján. A logika azt súgta: a Hold kis világ, tehát a horizontnak nagyon közel kell lennie. De az érzékek egészen más ítéletet hoztak: ez a föld teljesen sík, és a végtelenbe nyúlik. Kétfelé osztja a mindenséget, s örökké halad a csillagok alatt…

Az illúzió megmaradt még akkor is, ha valaki ismerte az okát. A szemnek nincs módjában felbecsülni a távolságokat, ha egyszer semmi támpontot nem lel. A pillantás tehetetlenül torpant meg és siklott végig ezen a jellegtelen poróceánon. Még a Földön mindig jelenlevõ lágy, párás atmoszféra sem segített abban, hogy a közelségnek vagy a távolságnak némi látszatát keltse. A csillagok pislogás nélküli, tûhegynyi fénypontokként világítottak ezen a meghatározhatatlan szemhatáron.

– Akár hiszik, akár nem – folytatta Pat –, mindössze három kilométerre látnak, vagyis nem egészen két mérföldre – tette hozzá azoknak a kedvéért, akik még nem tudtak átállni a méterrendszerre. – Tudom, hogy a látóhatár jó néhány fényévnyi távolságnak tûnik, de húsz perc alatt odasétálhatnának, ha egyáltalán járni lehetne ezen a micsodán.

Visszament a helyére, és újból beindította a motorokat.

– A következõ hatvan kilométeren át nincs valami sok látnivaló – szólt hátra a vállán keresztül –, úgyhogy egy kicsit rákapcsolunk.

A Szeléné nekilódult. Nyomvonala megnyúlt és kusza lett, amint a pörgõ lapátok vadul a porba haraptak, amely úgy repült kétfelé, mint valami kísérteties, hatalmas tollbokréta. Messzebbrõl a Szeléné úgy festhetett, akár a téli tájon, a fagyos holdfényben haladó hóeke. Csakhogy ezek a szürke, lassan összeomló parabolák nem hóból voltak, és nem a Hold, hanem a Föld nevû bolygó lámpája világította meg röppályájukat.

Az utasok kissé megpihentek: élvezték a lágy, majdnem zajtalan rohanást. Már mindegyikük utazott ennél százszor gyorsabban. De az ûrben senki sincs tudatában a sebességnek. Ez a poron való sebes suhanás sokkal izgalmasabb volt. Amikor Pat a Szelénét éles kanyarba döntötte, úgyhogy körpályára tért, a hajó szinte lehagyta a hulló porfátylakat, melyeket a propellerek az ég felé hajítottak. Teljesen valószínûtlennek tûnt, hogy ez a megfoghatatlan por ilyen éles görbékben emelkedjék fel és hulljon vissza anélkül, hogy a légellenállás a legkisebb hatással volna rá. A Földön órákig, talán napokig is kavargott volna.

Amint a hajó ismét nyugodt, egyenes pályára tért, és az üres síkságot kivéve semmi látnivaló nem akadt, az utasok belemerültek a szakirodalomba, amellyel elõrelátóan ellátták õket. Mindenki kapott egy fényképalbumot, térképet és emléklapot ("Ezennel tanúsítjuk hogy Mr., illetve Mrs., illetve Miss X. Y. átkelt a Hold tengerein a Szeléné porjacht fedélzetén"), valamint tájékoztató szöveget. Ha ezt elolvasták, megtudhattak mindent, amit tudni akartak a Szomjúság Tengerérõl.

A Hold legnagyobb részét, olvasták, vékony porréteg fedi, amely általában néhány milliméternél nem mélyebb. Ennek egy része csillagokról származó törmelékbõl keletkezett: meteorit-maradványokból, amelyek legalább ötmilliárd évvel ezelõtt hullottak a Hold védtelen felszínére. Más része a holdkõzetbõl mállott szét, amint kitágult és összehúzódott a nappal és az éjszaka közötti hõmérsékletingadozás következtében. De bárhonnan származott is, oly finoman szemcséssé vált, hogy folyadékként viselkedett, még e gyenge gravitáció mellett is.

Az idõk során a por lesodródott a hegyekbõl az alföldekre, és kisebb-nagyobb tavakat képezett. Ez megfelelt az elsõ kutatók várakozásainak, akik általában fel is voltak készülve rá. De a Szomjúság Tengere meglepetést keltett: senki sem gondolta elõre, hogy egy száz kilométernél is nagyobb átmérõjû porkatlant fognak találni.

A holdtengerekhez képest kicsi volt, a csillagászok soha nem is ismerték el hivatalosan az elnevezését, és rámutattak arra, hogy a Sinus Rorisnak, a Harmat-öbölnek csupán egy részét képezi, márpedig hogy lehetne egy öböl részét tengernek nevezni? Ám az elnevezés, amelyet a Holdidegenforgalmi Hivatal egyik reklámszöveg-írója talált ki, minden tiltakozásuk ellenére megmaradt. Legalább annyira indokolt volt, mint a többi úgynevezett tengernév: a Felhõk Tengere, az Esõk Tengere, a Nyugalom Tengere. Nem szólva a Nektár Tengerérõl.

A prospektus néhány megnyugtató információt is tartalmazott az idegesebb utasok félelmének eloszlatására: "Minden lehetséges óvintézkedést megtettünk az Ön biztonsága érdekében. A Szeléné olyan oxigéntartalékkal rendelkezik, amely több, mint egy hétre elegendõ, és minden fontos felszerelésbõl kettõ van. Automata rádió jelenti helyzetüket szabályos idõközökben, és abban a rendkívül valószínûtlen esetben, ha teljes energiazavar következnék be, Port Roris egyik porszánja egy kis késéssel hazavontatja önöket. A legfontosabb: egyáltalán nem kell aggódniuk a rossz idõ miatt. Bármennyire érzékeny tengeri utas legyen is valaki, nem kaphat tengeribetegséget a Holdon. A Szomjúság Tengerén soha nincs vihar, mindig sima és nyugodt."

Ezek az utolsó megnyugtató szavak teljes jóhiszemûséggel íródtak, hiszen ki gondolhatta volna, hogy hamarosan érvényüket vesztik?

Miközben a Szeléné zaj nélkül suhant a földsütötte éjszakában, a Hold saját dolgaival volt elfoglalva. Sok dolga volt, annyi millió évnyi alvás után. Több történt itt az utolsó ötven évben, mint az elõtte levõ ötmilliárdban, és sokkal többnek kellett ezután történnie.

Az elsõ városban, amelyet az ember szülõhazáján kívül épített, Olsen fõkormányzó éppen a parkban sétált. Nagyon büszke volt erre a parkra, akár Port Clavius többi huszonötezer lakosa. Persze, kicsinyke park volt, bár nem annyira kicsi, mint az a nyavalyás tv-riporter állította, aki ablakba való virágládának nevezte. Nem szólva arról, hogy ugyan melyik földi parkban, kertben vagy más effélében láthat az ember tíz méter magas napraforgókat!

Messze fönt fodros felhõfoszlányok úsztak el – természetesen csupán a kupola belsejére vetített képek voltak, de a hatás olyan tökéletes, hogy a kormányzó honvágyat érzett. Honvágyat? Gyorsan kijavította önmagát, hiszen ez az otthona!

A szíve legmélyén mégis tudta, hogy ez nem igaz. Lehet, hogy a gyerekei számára otthon, de az õ számára nem. Stockholmban született, a Földön; a gyerekei már Port Claviusban, a Hold polgáraiként, õt azonban olyan kötelékek fûzték a Földhöz, amelyek gyöngülhettek az évek múlásával, de sohasem szakadhattak el.

Nem egészen egy kilométerre, a fõkupola közvetlen közelében az Idegenforgalmi Hivatal vezetõje ellenõrizte a legutóbbi hetek bevételeit, és megengedte magának azt a fényûzést, hogy enyhén elégedett legyen. Az utolsó szezon jó eredményét sikerült megismételni. Nem mintha a Holdon valóban lettek volna évszakok, de észrevehetõen több turista jött akkor, amikor a Föld északi félgömbjén tél volt.

Hogyan kellene folytatni? Mindig ez volt a fõ probléma, mert a turisták változatosságra vágynak, nem lehet mindig ugyanazt mutogatni nekik. Az újszerû táj, a csekély gravitáció, a Föld látványa, a Túloldal titkai, a látványos égbolt, az úttörõk települései (ahol, szó ami szó, a turistákat nem látták valami szívesen) – ha egyszer az ember mindezt végignézte, mi egyebet kínálhatott még a Hold? Milyen kár, hogy nincsenek bennszülött "szeleniták" furcsa népszokásokkal és még furcsább külsõvel, amelynek láttán a látogatók buzgón kattogtathatnák a fényképezõgépüket! Sajnos, a Holdon valaha is felfedezett legnagyobb élõlény megmutatásához mikroszkópra van szükség, és ennek a lénynek az õsei is a Lunyik II-vel érkeztek ide, alig egy évtizeddel az ember elõtt.

Davis idegenforgalmi kormánybiztos gondolatban még egyszer végigfutott a legutóbbi, telefaxon érkezett híreken, azon töprengve, nincs e köztük valami, ami a segítségére lehetne. Persze, megint itt van egy sosem hallott tv-társaságnak a kérése: szívesen készítenének egy újabb dokumentumfilmet a Holdról – amennyiben az összes költségüket fizetik. Erre nemmel kell válaszolni, mert ha minden ilyesfajta ajánlatot elfogadnának, egykettõre becsukhatnák a boltot.

Aztán volt egy bõbeszédû levél a Nagy New Orleans-i idegenforgalmi hivatal vezetõjétõl, aki különös tapasztalatcserét ajánlott. Nem volt könnyû belátni, mennyiben válna ez akár a Holdnak, akár a New Orleansnak a hasznára, de cserérõl lévén szó, nem kerül semmibe, és baj sem származhat belõle. Végül a legérdekesebb: egy ausztráliai vízisíbajnok kérdése, hogy megpróbált-e már valaki homoksízni a Szomjúság Tengerén.

Igen, ez határozottan jó ötlet, csoda, hogy eddig még nem jutott eszébe senkinek. Talán megpróbálhatnák a Szeléné vagy egy kis porszánkó mögött. Tény, hogy megéri a kísérletet, hiszen állandóan új holdbéli szórakozási lehetõségek után kutatott, és a Szomjúság Tengere volt az egyik kedvenc objektuma.

Honnan tudhatta, hogy néhány óra múlva olyan lesz, mint valami rémálom?

2. fejezet

A Szeléné elõtt a szemhatár már nem volt az a tökéletes, töretlen karéj: hegyek csipkés sora emelkedett a Hold pereme fölé.

Ahogyan a hajó feléjük rohant, úgy látszott, mintha a hegyek lassan felkúsznának az égre. Mintha valami óriási lift emelné õket a magasba.

– Az Elérhetetlenség Hegyei – közölte Miss Wilkins. – Azért nevezik így, mert minden oldalról tenger veszi körül õket. Azt is látni fogják, hogy sokkal meredekebbek, mint a legtöbb hegy a Holdon.

Nem színezte tovább a dolgot, mert tudta, hogy a holdbéli csúcsok java kínos csalódást okoz. A hatalmas kráterekrõl, amelyek olyan jól mutattak a Földrõl készített fényképeken, szorosabb vizsgálódás után kiderült, hogy finoman hullámzó dombok, melyeknek magasságát jócskán eltúlozzák azok az árnyékok, amelyeket hajnalban és napnyugtakor vetnek. Egyetlen holdkráter falai sem emelkedtek olyan meredeken fölfelé, mint akár San Francisco utcái; alig volt köztük olyan, amelyik komoly akadályt jelentett volna egy eltökélt biciklista számára. Ezt azonban senki sem sejthette az idegenforgalmi hivatal kiadványainak láttán, amelyek csakis a leglátványosabb szirteket és kanyonokat örökítették meg, a legelõnyösebb oldalról lefényképezve.

– Még mindig nincsenek teljesen felderítve – folytatta Miss Wilkins. – Tavaly kiküldtünk egy geológus csoportot, de csak néhány kilométerre tudtak hatolni. Úgyhogy még sok meglepetést tartogathatnak azok a hegyek.

Sue jól csinálja a dolgát, mondta magában Pat. Sue elsõrangú idegenvezetõ, tudja, mit kell részletesen elmagyarázni és mit kell a képzeletre bízni. Hál’ istennek könnyed, csevegõ hangnemben beszél, nem azon a borzalmas éneklõ hangon, amely valóságos szakmai betegség ebben a foglalkozási ágban. Amellett tökéletesen otthonos a témában; nagyon ritkán fordult elõ, hogy olyan kérdést tegyenek fel neki, amelyre nem tud válaszolni. Mindent összevetve: nagyszerû ifjú hölgy, és bár gyakran szerepelt Pat erotikus álmaiban, a kapitány titokban egy kicsit tartott tõle.

Az utasok lenyûgözve bámulták a közeledõ csúcsokat. A még mindig titokzatos Hold újabb rejtélyével találkoztak. Az Elérhetetlenség Hegyei az õket õrzõ különös tengerbõl szigetként kiemelkedve, mintegy kihívást intéztek a felfedezõk következõ nemzedékéhez. Elnevezésük ellenére most már elég könnyû elérni õket – de a még mindig több millió négyzetkilométert kitevõ, még feltáratlan területen belül a hegyeknek is várni kellett a sorukra.

A Szeléné közben belelendült az árnyékukba, és még mielõtt bárki tudatosíthatta volna, mi történt, az alacsonyan álló Föld árnyékba került. Fénye megvilágította a messze magasodó hegycsúcsokat, de itt lent minden koromsötét volt.

– Kikapcsolom a kabin világítását – szólt a stewardess –, hogy jobban lássanak.

Amint a homályos, vöröses háttérvilágítás kihunyt, az utasok mindegyike úgy érezte, egyedül van a holdéjszakában. A Föld visszfénye is eltûnõben volt azokról a csúcsokról, amint a hajó beljebb siklott az árnyékba. Csupán a csillagok hideg, mozdulatlan fényei szikráztak; körös-körül azonban olyan sötétség honolt, hogy az elme fellázadt ellene.

Nehéz volt felismerni az ismerõs csillagképeket a csillagok sokaságában. A szemet rabul ejtették a Földrõl sohasem látott rajzolatok; a pillantás elveszett a csillaghalmazok és ködök villódzó útvesztõjében. Ebben az egész tündöklõ panorámában csupán egyetlen eltéveszthetetlen útjelzõ volt: a Vénusz szemkápráztató jelzõtüze, amely valósággal elhomályosította az összes többi égitestet, és a hajnal közeledtét adta hírül.

Beletelt néhány percbe, míg az utasok ráeszméltek, hogy nemcsak az égen találnak csodálni valót. Az egyre gyorsabban haladó jármûvet hosszú, foszforeszkáló nyomvonal követte, mintha egy bûvös ecset fényes vonalat festett volna a Hold sötét, porfedte arcára. A Szeléné valóságos üstököscsóvát vont maga után, mint ahogy a hajók fúrják bele magukat a Föld meleg égövi óceánjaiba.

Csakhogy itt nem voltak mikroorganizmusok, hogy megvilágítsák ezt a holt tengert apró lámpásaikkal. Csak megszámlálhatatlan porszemcse volt, amelyek apró szikrákat bocsátottak ki, amint a Szeléné gyors haladása nyomán a statikus töltés kisült. De még ha az ember tudta is a magyarázatot, akkor is csodálatos volt látni: visszanézni az éjbe és figyelni, ahogy ez a fényes villamos szalag újra meg újra létrejön, majd ismét kihuny.

A ragyogó nyomvonal elveszett a fényözönben, amikor Pat bekapcsolta a reflektort. Fenyegetõ közelségben hatalmas sziklafal suhant el mellettük. Ezen a ponton a hegy majdnem függõlegesen emelkedett ki a portengerbõl, és ismeretlen magasságban tornyosult föléjük, amint a száguldó fényellipszis ráesett egy pillanatra.

Olyan csúcsok voltak itt, amelyekhez képest a Himalája, a Sziklás Hegység vagy kivált az Alpok ma született csecsemõnek tûnhetett. A Földön az erózió munkája szaggatni kezdi a hegyeket, mihelyt kialakultak. De a Hold nem ismer se szelet, se esõt; itt nincs más, ami elmállassza a köveket, mint a mérhetetlenül lassan lepergõ por, amint a felszíni rétegek összehúzódnak az éjszakai hidegben. Ezek a hegyek olyan öregek voltak, mint a világmindenség, amely szülte õket.

Pat nagyon büszke volt a mutatványaira, s a következõ felvonást is gondosan megtervezte. Veszélyesnek látszott, de tökéletesen biztonságos volt: a Szeléné már százszor megjárta ezt az utat, és vezérlõrendszerének elektronikus emlékezete minden emberi pilótánál jobban ismerte az utat. Hirtelen lekapcsolta a reflektort. Míg az imént az utasokat elkápráztatta a ragyogás, most úgy látták, hogy a hegyek egészen közel lopakodtak. Majdnem teljes sötétségben rohant fel a Szeléné egy szûk kanyonon, még csak nem is egyenes útvonalon: minduntalan éles cikcakkban került ki egy-egy láthatatlan akadályt. Ezek néhánya nem csupán láthatatlan volt – nem is létezett, csak Pat programozta be a nappal biztonságában, hogy majd a lehetõ legnagyobb hatást keltse. A háta mögött felhangzó ah!-ok és ó!-k azt bizonyították, hogy jól számított.

Mindössze egy keskeny csillagsávot lehetett látni a külvilágból: õrült ívben lengett jobbra-balra a Szeléné minden egyes hirtelen irányváltozásánál. Az "éjszakai kocsikázás", ahogy Pat magában nevezte, körülbelül öt percig tartott, de sokkal hosszabbnak tûnt. Amikor ismét bekapcsolta a fényeket, az utasok sóhajában megkönnyebbüléssel keveredõ csalódás érzõdött. Olyan élményben volt részük, amelyet egyikük sem fog egyhamar elfelejteni.

Most, hogy valóságérzetüket visszanyerték, észrevehettek, hogy egy meredek völgyben vagy szorosban haladtak fölfelé, amelynek oldalai lassan széttárultak, míg végül tojásdad alakú amfiteátrummá szélesedett, körülbelül három kilométer hosszan, egy kialudt tûzhányó krátereként, amely egy örökkévalósággal ezelõtti még a Hold ifjúkorában keletkezett.

A kráter holdbéli méretek szerint kicsi volt, de egyedülálló. A mindenütt jelenlevõ por teljesen elbontotta, hosszú korszakok munkájával felküzdve magát a völgybe, úgyhogy a Földrõl érkezõ turisták süppedõ kényelemben utazhattak oda, ami valamikor a Pokol tüzével teli katlan volt. Az a tûz jóval a földi élet hajnalának beköszönte elõtt kihunyt, és soha többé nem éled fel. Voltak azonban más erõk, amelyek nem szûntek meg, csupán arra vártak, hogy eljöjjön az õ idejük.

Amikor a Szeléné lassú kört írt lé a meredek falú amfiteátrumban, nem egy utasnak jutott eszébe olyan kirándulás, amelyet valamelyik földi tengerszemen tett meg. Ugyanaz az isteni nyugalom, s a csónak alatt az ismeretlen mélység érzése. A Földön sok krátertó van, de a Holdon mindössze egy, bár krátere jóval több.

Pat szép lassan két kört írt le a tavon, miközben a fényszórók a tavat körülölelõ hegyfalakon játszottak, így mutatott legelõnyösebben; nappal, amikor a Nap heve és sugarai bombázzák, sokat veszít vonzerejébõl. Most azonban a képzelet birodalmába tartozott: mintha Edgar Allan Poe zaklatott elméje találta volna ki. Az ember újra meg újra furcsa árnyakat vélt megpillantani a fény szûk körén túl, a láthatóság határán. Persze tisztára képzelõdés volt: ezen a tájon semmi sem mozgott, a Nap és a Föld keltette árnyék kivételével. Hogyan lehetnének kísértetek egy olyan világban, amely soha nem ismerte az életet?

Ideje volt visszafordulni, lesuhanni a kanyonon a nyílt tengerre. Pat a Szeléné tömpe orrát a hegyek keskeny hasadéka felé irányította, és a magas falak ismét bezárultak körülöttük. A kifelé vezetõ úton nem kapcsolta le a világítást, hogy az utasok láthassák, merre mennek; különben is az "éjszakai kocsikázás" trükkje másodszor már nem hatna olyan jól.

Messze elõttük, a Szeléné saját fényeinek körén túl, új fény növekedett, lágyan szétterülve a szirteken. A Földnek még utolsó negyedében is akkora fénye volt, mint tucatnyi teliholdnak, és most, hogy kiemelkedtek a hegyek árnyékából, ismét az ég királynõje lett. A Szeléné fedélzetén levõ huszonkét ember mindegyike erre a kékeszöld kiflire nézett fel, megcsodálva rejtelmes ragyogását. Milyen különösek is a Föld ismerõs földvárai, tengerei és hegyei, ha az ember messzirõl nézi! Talán volt ebben valami tanulság is; talán senki sem tudja mindaddig becsülni a saját világát, amíg az ûrbõl nem láthatja.

És a Földrõl is bizonyára több szem nézett a növekvõ Hold felé, mint valaha – most, hogy a Hold oly sokat jelentett az emberiségnek. Lehetséges, hogy éppen ebben a pillanatban is több szempár figyelte erõs távcsövön keresztül a Szeléné fényszóróinak gyenge szikráját, amint átcikázott a holdbéli éjszakán. De számukra semmit sem jelentene, ha ez a szikra egyszerre kihunyna.

A buborék millió évig növekedett, mint valami óriási tályog, mélyen a hegyek alatt. A Hold még nem teljesen halott belsejébõl feltörõ gáz nyomakodott át a gyöngébb pontokon az emberi történelem egész ideje alatt, hogy a felszín alatt pár száz méter mélyen levõ üregekben lassan összegyûljön. A közeli Földön egyenként elmúltak a jégkorszakok, miközben az eltemetett üregek növekedtek, egymásba nyíltak és végül egyesültek. Most pedig a tályog közel állt a kifakadáshoz.

Harris kapitány az ellenõrzést a robotpilótára bízta, és éppen az elsõ sorban ülõ utasokkal beszélgetett, amikor az elsõ rengés megrázta a hajót. A másodperc töredékéig azt hitte, hogy az egyik propeller szárnya ütközött valamilyen rejtett akadályba – azután a szó szoros értelmében kiszaladt a föld a lába alól. Lassan zuhant, ahogy minden tárgy esik a Holdon. A Szeléné elõtt néhány kilométernyi körben a síkság olyan redõs lett, akár egy öregember hasa. A tenger megelevenedett és mozgott; azok az erõk keltették életre, amelyek felébresztették idõtlen álmából. A háborgás fészke tölcsérré mélyült, mintha óriási örvény képzõdött volna a porban. S ennek a lidércnyomásos átváltozásnak minden szakaszát könyörtelenül megvilágította a Föld fénye, míg a kráter egyre mélyült, túlsó fala teljesen a homályba veszett, és úgy látszott, mintha a Szeléné a sötétség kanyargós lejtõjén rohanna a pusztulásba.

A valóság majdnem ugyanilyen rossz volt. Mire Pat elérte a vezérlõpultot, a hajó messze lent bukdácsolt ezen a képtelen lejtõn. Saját lendülete és az alatta levõ por egyre gyorsuló áradása orral elõre a mélybe vetette. Pat nem tehetett mást, mint hogy megpróbálja a hajót egyenesben tartani és abban reménykedjen, hogy a sebesség felviszi õket a kráter túlsó oldalára, még mielõtt az rájuk omlana.

Lehet, hogy az utasok sikoltoztak vagy kiáltoztak; Pat nem hallotta. Ez a hátborzongató lesiklás kötötte le minden figyelmét és persze a maga kétségbeesett próbálkozása, hogy a hajót a felborulástól megmentse. De miközben az irányító mûszerekkel küszködött, elõször az egyik, majd a másik csavar bekapcsolásával próbálkozva, hogy a Szelénét egyenesbe hozza, valahol, agyának hátsó rejtekében homályos, makacs emlék kísértett. Valahol, valamikor már tanúja volt ilyesminek.

Ez persze nevetséges volt, de az emlékkép nem hagyta nyugodni. Egészen addig, amíg el nem érte a tölcsér alját, látva, hogy a végtelen poráradat legördül a kráter csillagokkal körültûzdelt száján. Akkor az idõ fátyla egy pillanatra felemelkedett.

Kisfiú volt, és egy elfeledett nyár forró homokjában játszott. Talált egy kis gödröt, amely teljesen sima és egyenletes volt. Valami lesben állt a mélyén – valami, ami, várakozó állkapcsát kivéve, teljesen el volt temetve. Miközben figyelte, már tisztában volt azzal, hogy valamilyen mikroszkopikus dráma elõtt áll. És meglátott egy hangyát, amely gondtalanul a maga céljára összpontosítva, megcsúszott a kráter szélén, és lebukdácsolt a lejtõn.

Elég könnyen megmenekülhetett volna, de amikor az elsõ homokszem a verem aljára gördült, a várakozó szörnyeteg kitolatott a barlangjából. Mellsõ lábaival homoksortüzet zúdított a keményen küzdõ rovarra, míg a görgeteg úrrá nem lett szegényen, és le nem csúsztatta a kráter gyomrába, így csúszott most a Szeléné is. Ezt a vermet a Hold felszínén nem hangyalesõ várta, de Pat most ugyanolyan tanácstalannak érezte magát, mint az a megpecsételt sorsú rovar, amelyet évekkel ezelõtt megfigyelt. Ugyanúgy küszködött, hogy elérje a verem biztonságos szélét; közben a földindulás visszasöpörte a mélységbe, ahol a halál várakozott. Gyors halál a hangyának, hosszú és kínos neki és utasainak.

Az erõlködõ motorok némi elõnyre tettek szert, de már nem elegendõre. A lehulló por sebessége nõtt – és ami még rosszabb: emelkedett a szintje. Már elérte az ablakok alsó szegélyét, majd felkúszott az ablaktáblákon, s végül teljesen eltakarta õket. Pat leállította a motorokat, mielõtt teljesen összetörtek volna; közben az emelkedõ poráradat elfedte a fogyó Föld utolsó fényét is. Sötétségben és csöndben süllyedtek bele a Holdba.

3. fejezet

Az Északi Földoldal Közlekedés-ellenõrzõ Központjának zsúfolt hírközlõ csatornáiban egy elektronikus memóriaegység kényelmetlenül izgett-mozgott. Az idõpont greenwichi idõ szerint 20 óra 1 másodperc; egy impulzussorozat, amelynek automatikusan kellett volna óránként befutnia, elmulasztotta a jelentkezést.

A maroknyi cella és mikroszkopikus relé az emberi gondolatnál sebesebben utasítást kért. "Várj öt másodpercet" – hangzott a bekódolt parancs. – "Ha nem történik semmi, zárd a 10 011 001-es áramkört."

A forgalomirányító számítógép parányi, még ezzel a problémával lekötött része türelmesen várakozott ezalatt a mérhetetlenül hosszú idõ alatt, amely elég ahhoz, hogy százmillió húsz számjegyû összeadást végezzen el vagy kinyomtassa a világ egyik legnagyobb könyvtára anyagának nagy részét. Azután zárta a 10 011 001-es áramkört.

Magasan a Hold felszíne alatt, egy antennából, amely elég különös módon egyenesen a Földre irányult, egy rádióhullám indult az ûrbe. Egyhatod másodperc alatt 50 000 kilométerre villant, a Lagrange II. néven ismert reléállomásig, a Holdat a Földdel összekötõ vonal közepére. Másik hatodmásodperc múlva jóval felerõsödve tért vissza, és elárasztotta az Északi Földoldalt a Saroktól az Egyenlítõig.

Az emberi nyelv kifejezései szerint egyszerû üzenetet közvetített: "Halló, Szeléné, nem fogom az adásodat. Felelj azonnal!"

A számítógép újabb öt másodpercig várt. Aztán megismételte a felszólítást. Majd még egyszer. Egész geológiai korszakok múltak el ezalatt az elektronika világában, de a gép végtelenül türelmes volt.

Még egyszer áttanulmányozta utasításait. A legutolsó így szólt: "Zárd a 10 011 001-es áramkört." A számítógép engedelmeskedett. A Közlekedés-ellenõrzõ Központban egy zöld fény hirtelen pirosra váltott át, egy berregõ fûrészelni kezdte vészjelzésével a levegõt. Most elsõ ízben ébredtek tudatára az emberek éppúgy, mint a gépek, hogy baj van valahol a Holdon.

A hír lassan terjedt el, mert a fõkormányzó nem volt valami jó véleménnyel a szükségtelen pánikról. Még inkább így volt vele az idegenforgalmi kormánybiztos: semmi sem kellemetlenebb az üzlet szempontjából, mint a riadók és a szükségállapotok – fõleg ha ezek okai tíz eset közül kilencben kiégett biztosítékok, kikapcsolt megszakítók vagy túlérzékeny vészjelzõk. De a Hold világában szükségszerû, hogy mindenki résen legyen. Jobb megijedni képzelt válságos pillanatoktól, mint elmulasztani a lehetõségét az igazi veszély elhárításának. Jó néhány percbe beletelt, míg Davis kormánybiztos vonakodva beismerte, hogy ezúttal igazi veszélyrõl lehet szó. A Szeléné automatikus jelzõberendezése már egyszer korábban is felmondta a szolgálatot, de Pat Harris azonnal válaszolt, amikor felhívták a jacht saját hullámhosszán. Ezúttal azonban csend volt. A Szeléné még csak arra a jelzésre sem válaszolt, amelyet a gondosan õrzött "holdkatasztrófa"-sávon adtak le; ezt kizárólag nagy veszély esetére tartották fenn. Ez volt az a hír, amely a kormánybiztost arra késztette, hogy a Turistatoronyból a fedett siklópályán leszáguldjon Clavius Citybe.

A Közlekedés-ellenõrzõ Központ bejáratánál találkozott a földoldal fõmérnökével. Ez rossz jel volt: azt jelentette, hogy valaki úgy vélte, mentési munkákra lesz szükség. A két férfi komoran nézett egymásra; mindkettõjüket ugyanaz a gondolat kínozta.

– Remélem, nem lesz rám szüksége – mondta Lawrence fõmérnök. – Mi a baj? Én mindössze annyit tudok, hogy "holdkatasztrófa"-jelzést adtak le. Melyik hajóról van szó?

– Nem ûrhajó. A Szeléné. Nem válaszol a Szomjúság Tengerérõl.

– Úristen! Ha ott történt vele valami, akkor csak a porszánkókkal tudjuk õket elérni. Mindig mondtam, hogy két hajót kellene mûködtetnünk.

– Ezt mondtam én is, de a Pénzügy megvétózta. Azt mondták, nem kaphatunk másikat, míg a Szeléné be nem bizonyítja, hogy megérte a ráfordítást.

– Remélem, hogy ehelyett nem kerül az újságok címoldalára – mondta Lawrence komoran. – ön tudja, hogy nekem mi a véleményem arról, hogy turistákat hoznak a Holdra.

A kormánybiztos nagyon jól tudta; hosszú ideje állandó vita tárgya volt ez köztük. Most elsõ ízben gondolt arra, hátha a fõmérnöknek mégis igaza van.

A forgalomirányításnál nagy csend volt, mint általában. A nagy falon térképek, a zöld és borostyán színû fények állandóan villogtak, de rutinjelentéseik mit sem számítanak amellett az egyetlen lüktetõ piros mellett. A Levegõ, Energia és Sugárzás vezérlõasztalainál az ügyeletes tisztek úgy vigyáztak, mint az õrangyalok.

– Semmi új – jelentette a szárazföldi forgalmi tiszt. – Mindössze annyit tudunk, hogy valahol kint vannak a tengeren. – Megjelölt egy kört a nagy léptékû térképen. – Hacsak nem tértek le fantasztikus mértékben a pályájukról, akkor ezen a területen kell lenniük. A tizenkilenc órai ellenõrzésnél a terv szerinti útjukon haladtak. Húsz órakor a jelzésük megszûnt, így hát akármi történt is, ezalatt a 60 perc alatt történt.

– Milyen messze juthat el a Szeléné egy óra alatt? – kérdezte valaki.

– Sima terepen százhúsz kilométert tehet meg – válaszolta a kormánybiztos. – De rendszerint jóval száz alatt közlekedik. Az ember nem siet egy Hold-nézõ sétán. – A térképre szögezte tekintetét, mintha megpróbálna tájékozódni pusztán a látásának koncentrálásával. – Ha kint vannak a tengeren, nem fog sok idõbe telni, míg megtaláljuk õket. Kiküldték a porszánkókat?

– Nem, uram. Felhatalmazásra vártam.

Davis a fõmérnökre nézett, aki rangban mindjárt Olsen fõkormányzó után következett a Holdnak ezen az oldalán. Lawrence lassan bólintott.

– Küldjék ki õket – mondta. – De ne várjanak gyors eredményt. Jó idõbe fog telni, amíg átkutatnak több ezer négyzetkilométert, különösen éjszaka. Mondják meg nekik, hogy fésüljék át az útvonalat az utolsó bejelentett helyzetrõl kiindulva, mindkét oldalán egy-egy sível, hogy a lehetõ legszélesebb sávot vizsgálják át.

Miután a parancs elment, Davis borúsan megkérdezte:

– Mit gondol, mi történhetett?

– Csak néhány lehetõség van. Hirtelen következhetett be, mert nem jött üzenet. Ez általában robbanást jelent.

A kormánybiztos elsápadt; mindig volt esély a szabotázsra, és ez ellen senki sem tudott tenni elõre semmit. Sebezhetõségük miatt az ûrjármûvek éppúgy, mint elõttük a repülõgépek, ellenállhatatlanul vonzzák a bûnözõk egy bizonyos fajtáját. Davis a Vénusz felé tartó Argó utasszállítóra gondolt, amely kétszáz férfival, nõvel és gyermekkel a fedélzetén pusztult el csak azért, mert egy mániákus õrült haragudott egy utasra, akit egyébként alig ismert.

– Aztán lehetett összeütközés is – folytatta a fõmérnök. – Belerohanhatott valami akadályba.

– Harris nagyon óvatos vezetõ – jegyezte meg a kormánybiztos. – Már több tucatszor megtette ezt az utat.

– Mindenki követhet el hibát. Amikor az ember földfényben hajt, könnyen eltévesztheti a távolságot.

Davis kormánybiztos ezt már alig hallotta; azokra az intézkedésekre gondolt, amelyeket foganatosítania kell, ha a rosszból a lehetõ legrosszabb lesz. Legjobb, ha azzal kezdi, hogy a jogügyi osztályt megbízza a kártérítési formák ellenõrzésével. Ha valamelyik rokonnak eszébe jutna beperelni az Idegenforgalmi Hivatalt néhány millió dollárért, az tönkretenné a jövõ évi teljes reklámhadjáratát, még akkor is, ha õk nyernék meg a pert.

A szárazföldi forgalomirányító idegesen köhögött.

– Ha tehetnék egy javaslatot… – mondta a fõmérnöknek.

– Felhívhatnánk a Lagrange-ot. A csillagászok ott fönt talán látnak valamit.

– Éjszaka? – kérdezte Davis hitetlenül. – Ötvenezer kilométerrõl?

– Könnyen, ha a hajó fényszórói még égnek. Érdemes megpróbálni.

– Kitûnõ ötlet – mondta a fõmérnök. – Azonnal intézkedjen.

Neki is eszébe juthatott volna, bosszankodott, és azon töprengett, hátha van még egyéb lehetõség is, amit nem vett figyelembe. Nem ez volt az elsõ eset, hogy eszét kénytelen volt szembeállítani ezzel a furcsa, gyönyörû világgal, amely oly lélegzetelállító a bûvös pillanataiban, és oly halálos a veszélyes perceiben. Sosem lehet teljesen megszelídíteni, mint a Földet, és talán jól is van ez így. Mert éppen az érintetlen "vadon" csábítása és a halvány, de mindig jelenlevõ veszély eshetõsége vonzotta ide a turistákat éppúgy, mint a kutatókat. Igaz, jobban szerette volna mindezt a turisták nélkül – de ezek is hozzájárultak ahhoz, hogy õ ilyen jó fizetést kapjon.

És most jobban tenné, ha elkezdene csomagolni. Persze, ez az egész válság megoldódhat még, és a Szeléné felbukkanhat ismét, mit sem tudva arról a pánikról, amelyet elõidézett. De nem hitt benne, hogy így fog történni, és ahogy múltak a percek, félelme bizonyossággá mélyült. Még ad a hajónak egy órát, azután átmegy a szuborbitális ingajárattal Port Rorisba, onnan pedig várakozó ellenségének, a Szomjúság Tengerének birodalmába.

Amikor a "sürgõs vörös" jelzés elérte Lagrange-ot, dr. Thomas Lawson mélyen aludt. Bosszantotta, hogy zavarják, bár az ember mindössze két órai alvást igényel huszonnégy óra alatt, ha zéró gravitáció alatt él, de az már mégiscsak sok, hogy még ezt is elvegyék tõle. Aztán felfogta az üzenet lényegét, és egyszerre teljesen felébredt. Végre úgy festett, mintha valami hasznosat csinálhatna idefent.

Tom Lawson sohasem örült túlzottan ennek a megbízatásnak. Tudományos kutatómunkát akart végezni, de a Lagrange II. fedélzetén ehhez túlságosan zaklatott volt a légkör. Itt, a Föld és a Hold között egyensúlyozva, a nehézkedési törvény egyik leghomályosabb következményeként lehetõvé vált kozmikus kötéltáncos-mutatvány közepette, a mûbolygó egy mindenes-ûrhajó munkáját végezte. A mindkét irányban elhaladó hajók innen vették irányjelzésüket, és üzenetközvetítõ központként használták – bár az a szóbeszéd nem volt igaz, hogy meg is álltak itt fölvenni a postát. A Lagrange volt szinte valamennyi holdbéli rádióadás reléállomása, mert a Holdnak a Föld felé forduló egész arca alatta terült el.

A száz centiméter átmérõjû távcsövet arra tervezték, hogy a Holdtól milliárdszor messzebb esõ tárgyakra irányítsák, de erre is csodálatosan alkalmas volt. Ilyen közelrõl, még nem teljes hatásfokkal is, fenséges látványt tárt a nézõ elé. Úgy rémlett, Tom az ûrben lóg, mindjárt az Esõk Tengere felett, s néz le az Appenninek csipkés hegycsúcsaira, amelyek csillognak a reggeli fényben. Noha csak vázlatos ismeretei voltak a Hold földrajzáról, egyetlen pillantással felismerte az Arkhimédész, a Platón, az Arisztillosz és az Eudoxosz nagy krátereit, az Alpok völgyének sötét sebhelyét és a Pico hosszú árnyat vetõ magányos gúláját.

De a nappali fényben úszó tájék nem érdekelte; amit keresett, abban a sötét félholdban feküdt, ahol a Nap még nem kelt fel. Ez bizonyos mértékig egyszerûbbé is tehette feladatát. Egy jelzõlámpa – még egy zseblámpa fénye is – könnyen észlelhetõ az éjszakában. Ellenõrizte a térkép koordinátáit, és megnyomta az ellenõrzõ gombokat. A lángoló hegyek kisodródtak látóterébõl, csupán a feketeség maradt, amint belebámult a holdéjszakába, amely az imént falt fel több mint húsz férfit és nõt.

Elõször nem látott semmit, pislogó jelzõfényt biztosan nem. Amint szeme hozzászokott a sötétséghez, észrevette, hogy ez a táj nem teljesen sötét. Kísértetiesen foszforeszkáló fényben fürdik, és minél tovább nézi, annál több részletet vehet ki belõle.

A Szivárvány-öböltõl keletre hegyek látszottak; a hajnalra vártak, amely nemsokára rajtuk üt. És amott – istenem, miféle csillag világít ott a sötétben? Reményei magasra szárnyaltak, aztán gyorsan semmivé váltak. Csak Port Roris fényei voltak, ahol most oly izgatottan várják az õ kutatásának eredményét.

Néhány perc múlva meggyõzõdött arról, hogy a vizuális kutatás hiábavaló. A legkisebb esélye sincs arra, hogy egy autóbusznál nem nagyobb tárgyat megpillanthasson ott lenn, abban a halványan fénylõ tájban. Napvilágnál másként lenne: a Szelénét rögtön megtalálhatta volna arról a hosszú árnyékról, amit a tengerre vet. De az emberi szem nem elég érzékeny ahhoz, hogy ezt a kutatást a halványuló Föld fényénél, ötvenezer kilométer magasságból végezze el.

Tom mindamellett nem aggódott túlságosan. Nemigen remélte, hogy meglát bármit is szabad szemmel. Másfél évszázad telt el azóta, hogy a csillagászoknak a puszta látásukra kellett bízniuk magukat; ma sokkal finomabb mûszereik vannak: a fényerõsítõk és sugárzásmérõk egész arzenálja. Valamelyik ezek közül bizonyára meg fogja találni a Szelénét.

Nem lett volna benne olyan biztos, ha tudja, hogy a hajó már nincs a Hold felszínén.

4. fejezet

Amikor a Szeléné megállapodott, a legénység és az utasok is sokkal jobban meg voltak döbbenve, semhogy egyetlen hangot hallassanak.

Harris kapitány tért elsõnek magához, talán mert õ volt az egyetlen, akinek valamilyen elképzelése volt arról, mi is történt.

Egy üreg beomlott; az ilyesmi nem ritka, bár éppen a Szomjúság Tengerében még egyet sem jegyeztek fel. Mélyen lent a Hold belsejében valami megmozdult; talán éppen a Szeléné végtelenül parányi súlya indította el az omlást. Miközben Pat Harris nehézkesen lábra állt, azon gondolkodott, vajon milyen hangot üssön meg az utasokkal szemben. Aligha tudja színlelni, hogy minden rendben van, és öt perc múlva ismét úton lesznek; ha viszont feltárja a helyzet valóságos komolyságát, egészen valószínû, hogy kitör a pánik. Persze, elõbb-utóbb mégis meg kell tennie, de addig rendkívül fontos, hogy megõrizzék nyugalmukat.

Elkapta Miss Wilkins tekintetét, aki a kabin végében állt, a reménykedve várakozó utasok mögött. Nagyon sápadt volt, de uralkodott magán. Pat tudta, hogy számíthat rá, és biztató mosolyt villantott felé.

– Úgy látszik, még egyben vagyunk – kezdte könnyed, csevegõ stílusban. – Volt egy kis balesetünk, mint bizonyára észrevették, de rosszabb is lehetett volna. (Hogyan? – tette fel a kérdést agyának egyik zugában. – Hát például a törzs összeroppanhatott volna… Szóval meg akarod hosszabbítani a halálküzdelmet? – Akaratának megfeszítésével lezárta a belsõ monológot.) – Elkapott minket egy földcsuszamlás. Holdrengés vagy holdindulás, ha úgy tetszik. Természetesen nincs ok a félelemre; még ha saját erõnkbõl nem is tudunk kijutni, Port Roris hamarosan ideküld valakit. Úgy tudom, Miss Wilkins éppen frissítõket akart felszolgálni, így azt javaslom, mindannyian helyezzék magukat kényelembe, míg én… hm… megteszem, ami szükséges.

Úgy látszott, simán ment a dolog. A megkönnyebbülés halk sóhajával fordult vissza a vezérlõasztalhoz. Közben észrevette, hogy az egyik utas cigarettára gyújt.

Automatikus reakció volt, mégpedig olyan, amihez neki is nagy kedve lett volna. Nem szólt semmit; elrontotta volna kis beszédének a hatását. De elég hosszan pihentette szemét a férfién ahhoz, hogy üzenete célba érjen: a cigarettát elnyomta, még mielõtt visszaült volna a helyére.

Ahogyan bekapcsolta a rádiót, hallotta, hogy a beszélgetés megindul a háta mögött. Ha egy csoport beszélget, még akkor is meg lehet állapítani, milyen a hangulat, ha nem hallani az egyes szavakat. Ki tudott venni bosszúságot, izgatottságot, még örömet is – de, legalábbis egyelõre, félelmet nemigen. Valószínûleg azok, akik beszélgettek, nem voltak tisztában a helyzet teljes veszélyével; azok pedig, akik igen, hallgattak.

És az éter is hallgatott. Végigkutatta a hullámsávokat, de csak valami halvány recsegést talált, amely az õket betemetõ, villamossággal telített porból származott. Pontosan úgy volt, ahogyan várta. Ez a halálos anyag magas fémtartalmával majdnem teljesen leárnyékolta õket. Ez a pajzs nem engedi át sem a rádióhullámokat, sem a hangot. Mintha egy tollal megtöltött kút fenekérõl próbálna kiáltani valaki.

A jelzést most a nagy energiájú vészjelzõ készülékrõl adta le, amely önmûködõen vészjelet sugároz a "holdkatasztrófa"-sávon. Ha egyáltalán átmegy valami, ennek át kell jutnia; semmi értelme, hogy magát Port Rorist hívja, terméketlen kísérletei csak felizgatnák az utasokat. A vevõt bekapcsolva hagyta a Szeléné saját hullámhosszán bármilyen válasz esetére, de tudta, hogy haszontalan. Senki nem hallhatja õket, senki nem beszélhet hozzájuk. Ami õket illeti, az emberiség többi része akár ne is létezzék.

Nem sokáig töprengett ezen a nehézségen, túlságosan sok egyéb tennivalója volt. A legnagyobb gonddal ellenõrizte az összes mûszert és mérõberendezést. Úgy tûnt, minden teljesen rendben van, kivéve, hogy a hõmérséklet egy árnyalattal magasabb. De ez várható is volt, hiszen a portakaró védte õket az ûr hidegétõl.

A legnagyobb aggodalmat az okozta, vajon milyen vastag ez a takaró, és milyen nyomást gyakorol a hajóra. Több ezer tonnányi súly lehet a Szeléné fölött, és annak törzsét úgy képezték ki, hogy a belülrõl jövõ nyomásnak álljon ellen, ne a kívülrõl jövõnek. Ha túl mélyre süllyedt, úgy összeroppanhat, mint a tojáshéj.

Hogy milyen mélyen vannak, arról fogalma sem volt. Amikor az utolsó csillag fényét elkapta, a hajó a felszín alatt körülbelül tíz méterre lehetett; azóta sokkal mélyebbre szívhatta a por. Tanácsos megemelni a belsõ nyomást, és így enyhíteni valamelyest a törzs terhén, még akkor is, ha ez növeli az oxigénfogyasztást.

Nagyon lassan, nehogy az áruló fülzúgás bárkit is figyelmeztessen, húsz százalékkal növelte a kabin nyomását. Amikor befejezte, kissé jobban érezte magát. Ekkor egy nyugodt hang szólalt meg a válla mögül:

– Látja, ez nagyon jó ötlet volt.

Hátrafordult, hogy megnézze, miféle minden-lében-kanál kémkedik utána, de mérges tiltakozása kimondatlanul elhalt. Az elsõ gyors szemügyre vételkor Pat egyetlen utast sem ismert fel; most azonban úgy érezte, van valami ismerõs ebben a megtermett, õsz hajú férfiban, aki elõrejött a vezetõ helyére.

– Nem akarom zavarni, kapitány, maga a parancsnok itt. De gondoltam, jobb, ha bemutatkozom, hátha tudok segíteni. Hansteen ûrparancsnok vagyok.

Patnek leesett az álla, úgy bámult a férfira, aki az elsõ expedíciót vezette a Plútóra, s aki valószínûleg több szûz bolygón és holdon szállt le, mint a történelem bármely felfedezõje. Mindössze ennyit tudott kinyögni megdöbbenésének kifejezésére:

– Ön nem is volt az utaslistán!

A parancsnok mosolygott.

– Az álnevem Hanson. Amióta visszavonultam, átvedlettem világjáróvá, de minden felelõsség nélkül. Mióta leborotváltam a szakállam, senki sem ismer meg.

– Nagyon örülök, hogy itt van – mondta Pat mély meggyõzõdéssel. A teher egy része, máris úgy látszott, eltûnt a válláról; a parancsnok olyan lehet az elkövetkezõ nehéz órákban vagy napokban, mint egy erõs torony.

– Ha nincs ellenére – folytatta Hansteen ugyanazzal az óvatos udvariassággal –, szeretném, ha felmérnénk a lehetõségeinket. Durván fogalmazva: meddig tudunk kitartani?

– Az oxigén az, ami határt szab. Körülbelül hét napra elegendõ, feltéve, hogy nincs szivárgás. Eddig még nem találtam jelét.

– Nos, ez gondolkodási idõt enged a számunkra. És hogy állunk étellel és vízzel?

– Éhesek leszünk; de éhezni nem fogunk. Van vésztartalékunk sûrített táplálékból, és persze a légtisztítók elõ fogják állítani a szükséges vizet. E tekintetben nincs probléma.

– Energia?

– Rengeteg, minthogy nem használjuk a motorjainkat.

– Látom, nem próbálta a támaszpontot hívni.

– Értelmetlen. A portakaró teljesen befed bennünket. A jelzést állandó veszélyadásra állítottam, ez az egyetlen reményünk, hogy átjuttathatunk valami üzenetet, és ez is csekély.

– Tehát valami más módon kell megtalálniuk. Mit gondol, mennyi idõbe telik?

– Ezt rettentõ nehéz megmondani. A kutatást azonnal megkezdik, ha nem fogják a húsz órai adásunkat, és ismerik általános tartózkodási területünket. De lehet, hogy úgy süllyedtünk el, hogy semmi nyomot nem hagytunk; láthatta, hogy mindent eltakar a por. De még ha valóban megtalálnak is bennünket…

– Hogyan fognak kimenteni?

– Pontosan errõl van szó.

A húszüléses holdjacht kapitánya és az ûrparancsnok csöndben nézte egymást, miközben agyuk ugyanazt a kérdést járta körül. Egyszer csak meghallották, amint egy nagyon európai angol hang, a beszélgetés halk mormogását túlharsogva, felkiált: – Esküszöm, Miss, ez az elsõ rendes csésze tea, amit a Holdon ittam! Azt hittem, itt senki sem tud jó teát készíteni. Gratulálok!

Az ûrparancsnok csendesen kuncogott.

– Magának kellene köszönetet mondania, nem a stewardessnek – mondta, a nyomásmérõre mutatva.

Pat elég halványan mosolygott vissza. Ez igaz lehetett; miután emelte a fülke nyomását, a víznek majdnem úgy kell forrnia, mint rendes, tengerszinten levõ hõmérsékleten, odahaza a Földön. Végre ihatnak forró italokat, nem pedig a szokásos langyos löttyöket. Ámbár eléggé különleges módja ez a teafõzésnek, hasonló a híres kínai disznóhús-sütéshez, amikor az egész házat felgyújtják.

– Nagy problémánk – jegyezte meg az ûrparancsnok (és Pat a legkevésbé sem bánkódott a többes szám miatt) –, hogy a közhangulatot normális mederben tartsuk. Azt hiszem, éppen ezért fontos, hogy valamelyikünk tartson egy kis lelkesítõ szónoklatot arról a kutatásról, amely most minden bizonnyal elkezdõdik. De ne legyen túl optimista sem, nehogy bárki is azt higgye, fél órán belül kopogtat valaki az ajtón. Ez megnehezítheti a dolgot, ha… szóval, ha több napig kell várnunk.

– Nem igényel sok idõt, hogy vázoljam a "holdkatasztrófa rendszer” mûködését – szólt Pat. – De õszintén szólva, nem arra tervezték, hogy a miénkhez hasonló helyzetekben segítsen. Ha egy hajó lent van a Holdon, nagyon könnyen megtalálható az egyik mûbolygóról vagy a Lagrange II-rõl a Föld oldal felõl, vagy a Lagrange I-rõl a másik irányból. De kétlem, hogy most tudnának segíteni rajtunk. Amint mondtam, valószínûleg nyom nélkül süllyedtünk el.

– Ezt elég nehéz elhinni. Amikor a Földön elsüllyed egy hajó, valamit mindig találnak utána. Buborékokat, olajfoltokat, úszó roncsokat…

– Egyik sem alkalmazható ránk. És semmilyen módját nem tudom, hogy bármit is a felszínre küldhetnénk, akármilyen közel legyen is a felszín.

– Így hát csak ülünk és várunk.

– Igen – helyeselt Pat. Ránézett az oxigéntartalék órájára. – És egy dologban bizonyosak lehetünk: csak egy hétig várhatunk.

Ötvenezer kilométerre a Hold fölött, Tom Lawson letette az utolsó fényképet. A képek minden négyzetmilliméterét megvizsgálta nagyítólencséjével.

A képek minõsége kiváló volt, az elektronikus képerõsítõ, amely az emberi szemnél több milliószor érzékenyebb, olyan tisztán tárta fel a részleteket, mintha már nappal lenne odalenn, a halványan derengõ síkságon. Még az egyik apró porszánkóra is rábukkant, pontosabban: hosszú árnyékára, amelyet a földfényben vetett. De a Szelénének nyoma sem volt: a tenger oly sima és háborítatlan, mint amilyen az ember érkezése elõtt. És amilyen minden valószínûség szerint a távozása után lesz.

Tom gyûlölte beismerni a vereségét, még ennél sokkal kevésbé fontos kérdésekben is. Hitt abban, hogy minden kérdést meg lehet oldani, ha megfelelõ módon, a megfelelõ felszereléssel közelítik meg. Az a tény, hogy emberi életekrõl is szó van, számára teljesen lényegtelen volt. Dr. Tom Lawson nem sokat törõdött az emberi lényekkel, de tisztelte a Világegyetemet. Ez itt afféle párbaj volt kettejük között.

Hideg, kritikus elmével vizsgálta meg a helyzetet. Vajon a nagy Holmes hogyan nyúlt volna ehhez a problémához? (Ez is jellemzõ volt Tomra; az a néhány ember, akit igazán csodált, valójában sohasem létezett.) A lehetõségek közül kizárta a nyílt tengert, így csupán egy maradt: vagy a part mentén, vagy a hegyek közelében történhetett a baleset, valószínûleg abban a körzetben, amely – ellenõrizte a térképen – Krátertóként ismeretes.

Ismét megvizsgálta a fényképeket: most a hegyekre összpontosított. Hirtelen újabb nehézségbe ütközött: több tucatnyi különálló szirt és torlasz emelkedett a tenger szélén, s bármelyikük lehetett az eltûnt jármû is. Ennél is rosszabb volt, hogy számos területet egyáltalán nem tudott szemügyre venni, mert a kilátását maguk a hegyek akadályozták. Látószögébõl nézve a Szomjúság Tengere messze a Hold hajlata körül helyezkedett el, és csak elõnytelen rövidülésben láthatta. Maga a Krátertó is teljesen láthatatlan volt, mivel elrejtették a hegyfalak. Ezt a területet csak porszánkókkal lehet átkutatni, amelyek a felszínen dolgoznak; itt még Tom Lawson isteni kiválósága is tehetetlennek bizonyult.

Jobbnak látta, ha hívja a Földoldalt, és ideiglenes jelentést ad.

– Lawson a Lagrange II-rõl – jelentkezett be, amikor a központ kapcsolta. – Átkutattam a Szomjúság Tengerét: a nyílt síkságon nincs semmi. A part közelében futhattak zátonyra.

– Köszönjük – szólt egy gyászos hang. – Egészen biztos ebben?

– Abszolút. A porszánjaikat is látom, pedig ezek csak negyed akkorák, mint a Szeléné.

– Lát még valamit a tenger partjánál?

– Túlságosan sok kisméretû részlet van ahhoz, hogy a kutatás lehetséges legyen, ötven vagy inkább száz tárgyat is látok, ami körülbelül ugyanolyan méretû lehet. Mihelyt a nap fölkel, jobban meg tudom vizsgálni õket. Ne felejtse el, hogy ott lent most éjszaka van.

– A segítsége így is értékes volt. Tudassa, ha bármi egyebet talál.

Lent Clavius Cityben az idegenforgalmi kormánybiztos már-már apatikusan hallgatta végig Lawson jelentését. A kérdés eldõlt: jobb lesz értesíteni a legközelebbi rokonokat. Nem lenne bölcs dolog, sõt aligha lehetséges továbbra is titokban tartani az ügyet.

A szárazföldi forgalmi tiszthez fordult, és megkérdezte:

– Beérkezett már az utaslista?

– Éppen most jött meg telefaxon Port Rorisból. Tessék. – Átnyújtotta a vékony ívet, és kíváncsian kérdezte. – Van valaki fontos ember a fedélzeten?

– Minden turista fontos – válaszolta a kormánybiztos hûvösen, anélkül, hogy felnézett volna. Aztán, szinte ugyanazzal a lélegzetvétellel, hozzátette: – Uramisten!

– Mi baj van?

– Hansteen ûrparancsnok is a fedélzeten van.

– Micsoda? Azt sem tudtam, hogy a Holdon van.

– Titokban tartottuk. Úgy gondoltuk, jó ötlet, ha bevesszük az Idegenforgalmi Bizottságba, most, hogy visszavonult. Körül akart nézni inkognitóban, mielõtt döntene.

A két férfi döbbent csendben mérlegelte a helyzet iróniáját. Itt volt a világûr egyik legnagyobb hõse – és eltûnik mint egyszerû turista egy ostoba baleset következtében a Holdon, a Föld elõszobájában.

– Ez balszerencse az ûrparancsnok számára – mondta végül a forgalomirányító –, de nagy szerencse az utasoknak. – Amennyiben még életben vannak.

– Szükségük is lesz minden létezõ szerencsére, miután az obszervatórium nem tud segíteni nekünk – jegyezte meg a kormánybiztos.

Ami a mondat elsõ felét illeti, igaza volt, de a másodikat illetõleg nem. Dr. Lawsonnak még volt a kezében néhány ütõkártya.

Mint ahogy Vincent Ferraro atya is tartogatott néhány meglepetést, aki egészen másfajta természettudós volt. Kár, hogy sohasem találkozhatott Tom Lawsonnal: valóságos tûzijátékot produkálhattak volna tudományos vita címén. Ferraro atya hitt az istenben és az emberben; dr. Lawson egyikben sem.

A jezsuita pap tudományos pályáját geofizikusként kezdte, azután pályát változtatott, és szeleno-, vagyis holdfizikus lett, bár ezt az elnevezést csak legpedánsabb pillanataiban használta. Egyetlen élõ ember sem bírt nagyobb tudással a Hold belsejérõl, mint õ, aki ismereteit a bolygó egész felszínén tervszerûen elhelyezett mûszerek hálózatának segítségével szedte össze.

Ezek a mûszerek éppen most tudattak néhány rendkívül érdekes dolgot. Greenwichi idõ szerint 19 óra 35 perc 47 másodperckor nagyobb lökést észleltek a Szivárvány-öböl térségében. Ez kissé meglepõ volt, mert a terület még a nyugalmas Hold viszonylatában is szokatlanul stabilnak mutatkozott. Ferraro atya munkára fogta számítógépeit és kitûzte a zavar középpontját, majd utasította a gépeket, hogy keressenek más rendellenes adatokat is. Ezután elment ebédelni, s eközben említették munkatársai a Szeléné eltûnését.

Egyetlen elektronikus számítógép sem veheti fel a versenyt az emberi aggyal abban, ahogyan az látszólag jelentéktelen tényeket össze tud kapcsolni. Ferraro atya lenyelt egy kanál levest, és máris megoldotta a kétszerkettõ problémáját, amennyiben teljesen ésszerû, ám katasztrofálisan félrevezetõ megoldáshoz jutott el.

5. fejezet

– Tehát, hölgyeim és uraim, ez a helyzet – fejezte be Hansteen ûrparancsnok. – Nem vagyunk közvetlen veszélyben, és a leghalványabb kétségem sincs afelõl, hogy egészen hamarosan megtalálnak bennünket. Addig igyekezzünk a lehetõ legkedélyesebben elviselni a várakozást.

Elhallgatott, és gyorsan végignézett a feléje forduló, ideges arcokon. Már észre is vette a lehetséges bajkeverõket: az a kis emberke, akinek idegesen rángatózik az arca, a savanyú, szilvaképû hölgy, aki folyton csomót köt a zsebkendõjére. Talán semlegesítenék egymást, ha úgy intézhetné, hogy egymás mellé kerüljenek.

– Harris kapitány a fõnök, én csak tanácsadó vagyok mellette. Ketten kidolgoztunk egy akciótervet. Az élelem kissé egyszerû lesz és adagolnunk kell, de elegendõ, különösen mivel fizikai tevékenységgel nem leszünk lekötve. Szeretnénk felkérni néhány hölgyet, hogy segítsen Miss Wilkinsnek, akinek rengeteg külön feladata lesz, s elkelne egy kis segítség. A legnagyobb problémánk, õszintén szólva, az unalom. Errõl jut eszembe: hozott valaki magával valamilyen könyvet?

Hosszasan kotorásztak a táskákban és csomagokban. Az eredmény: válogatott hold-útikönyvek sora, köztük a hivatalos kézikönyv hat példányban; egy frissen megjelent bestseller A narancs és az alma címmel, amelynek valószínûtlen témája Nell Gwyn és Sir Isaac Newton szerelme volt; a Shane Harvard Press-féle kiadása egy angol irodalmár tudós megjegyzéseivel; egy bevezetés Auguste Comte logikai pozitivizmusába és végül a földi kiadású New York Times egy héttel korábbi példánya. Nem valami nagy könyvtár, de gondos adagolásban segíthet elütni az elõttük álló órákat.

– Azt hiszem, egy szórakoztató bizottságot fogunk alakítani, hogy eldöntse, miként használjuk ezt az anyagot, bár nem tudom, mihez kezd majd a bizottság Monsieur Comte-tal…

Most, hogy ismerik a helyzetünket, van-e valamilyen kérdésük, bármire vonatkozólag, amit véleményük szerint részletesebben ki kellene fejtenie Harris kapitánynak vagy nekem?

– Van valami, amit szeretnék megkérdezni, uram – szólalt meg az a nagyon angol hang, amelyik a hízelgõ megjegyzést tette a teára. – Van-e akár a legcsekélyebb esélyünk arra, hogy felússzunk? Úgy értem, ha ez a közeg olyan, mint a víz, nem bukunk a felszínre elõbb-utóbb, mint egy dugó?!

A kérdés teljesen leterítette az ûrparancsnokot. Patre nézett, majd savanyúan megszólalt:

– Ez a maga kérdése, Mr. Harris. Tud valamit mondani errõl?

Pat a fejét rázta.

– Attól tartok, ez nem fog menni. Igaz, hogy a törzsben levõ levegõ rendkívül könnyûvé tesz bennünket, de ennek a pornak az ellenállása nagyon nagy. Lehet, hogy felúszunk… néhány ezer év múlva.

Az angolt, úgy látszik, nem lehetett egykönnyen megrémíteni.

– Észrevettem, hogy a légzsilipben van egy ûrruha. Ki tudna valaki menni és felúszni? Akkor a kutatócsoport megtudná, hol vagyunk.

Pat kényelmetlenül mocorgott. Egyedül õt hatalmazták fel a ruha viselésére, amelyet kifejezetten végszükség esetére szántak.

– Majdnem biztos vagyok benne, hogy lehetetlen – válaszolta. – Kétlem, hogy egy ember meg tudna mozdulni ilyen ellenálló közegben… és persze teljesen vak lenne. Hogyan tudhatná, merre vezet az út felfelé? És hogyan zárná be a külsõ ajtót maga mögött? Ha egyszer a por bezúdul, lehetetlen eltávolítani. Az biztos, hogy nem lehetne kiszivattyúzni.

Többet is mondhatott volna, de úgy döntött, hogy ennyiben hagyja a dolgot. Lehet, hogy mégis ilyen kétségbeesett eszközökhöz folyamodnak, ha a megmentésüknek semmilyen jele nem mutatkozik a hét végéig. De ez rémálom, amelyet erõsen a tudat mélyére kell szorítani; ha sokat foglalkozik vele, elveszti a bátorságát.

– Ha nincs több kérdés – vette vissza a szót Hansteen –, akkor azt ajánlom, mutatkozzunk be egymásnak. Akár tetszik, akár nem, meg kell szoknunk egymás társaságát, így hát lássuk, kik is vannak itt. Körbe fogom járni a termet, és mindenki, amikor rá kerül a sor, megmondhatná a nevét, a foglalkozását és azt a várost, ahol lakik, ön az elsõ, uram.

– Robert Bryan mérnök. Nyugdíjas. Kingston, Jamaica.

– Irving Schuster jogász, Chicago. És a feleségem, Myra.

– Nihal Jayawardene, az állattan professzora, ceyloni egyetem, Peradeniya.

Míg a bemutatkozás szép sorban haladt, Pat újból hálásnak érezte magát az egyetlen szerencsés mozzanatért ebben a kétségbeejtõ helyzetben. Jelleme, képzettsége és tapasztalata folytán Hansteen ûrparancsnok született vezetõ: máris hozzáfogott, hogy ezt a találomra összeverõdött egyénekbõl álló csoportot egységessé kovácsolja, s kiépítse azt a meghatározhatatlan esprit de corpst, közösségi szellemet, amely a tömegbõl kollektívát varázsol. Ezeket a dolgokat akkor tanulta meg, amikor kicsiny flottája – az elsõ, amely túlmerészkedett a Neptun pályáján, majdnem hárommilliárd mérföldre a Naptól – a bolygók közötti ûrben lebegett hetekig. Pat, aki harminc évvel fiatalabb volt, és sohasem távozott el a Föld-Hold rendszerbõl, nem sértõdött meg a parancsnokcsere miatt, amely szép csöndben megtörtént. Szép dolog az ûrparancsnoktól, hogy azt mondja, még mindig õ a fõnök, de a valóság nem ez.

– …Duncan McKenzie fizikus, Mount Stromlo Obszervatórium, Canberra.

– Pierre Blanchard könyvelõ, Clavius City, Földoldal.

– Phyllis Morley újságíró, London.

– Karl Johanson magfizikus, Ciolkovszkij-bázis, Túloldal.

Egész szép kis tehetség-gyûjtemény, bár ez nem volt szokatlan itt; akik a Holdra jönnek, mind valamilyen különleges tulajdonsággal rendelkeznek – ha mással nem, pénzzel. De Pat úgy látta, a Szelénében összezárt összes tudás és tapasztalat sem tehet semmit azért, hogy segítsen a helyzetükön.

Nem egészen így állt a dolog, és Hansteen ûrparancsnok éppen most készült ezt bebizonyítani. Tudta, hogy az unalommal éppúgy harcolniuk kell majd, mint a félelemmel. Saját erõforrásaikra vannak utalva: az egyetemes szórakoztatás és hírközlés korszakában hirtelen elvágták õket az emberiség többi részétõl. Rádió, tévé, telefax újságok, mozi, telefon – mindez most nem jelentett többet számúkra, mint a kõkorszak emberének. Olyanok voltak, mint valami õsi törzs, amely a tûz köré gyülekezett egy vadonban, ahol nincsenek más emberek. Még a Pluto-expedícióban sem voltak ilyen magányosak, gondolta Hansteen. Volt egy kitûnõ könyvtáruk, s jól fel voltak szerelve a konzervált szórakoztatás mindenféle formájával, fényjelzés segítségével beszélhettek a belsõ bolygókkal, amikor csak jólesett. De a Szelénén még egy csomag kártya sem akadt.

Ez eszébe juttatott valamit.

– Miss Morley! Újságíró lévén, magának biztos van jegyzetfüzete.

– Természetesen.

– Van még benne ötvenkét üres lap?

– Azt hiszem, van.

– Akkor arra kérem, áldozza fel. Tépje ki mindet, és rajzolja fel rájuk a kártyafigurákat. Nem kell mûvészinek lennie, csak olvasható legyen, és ne üssön át a másik oldalra.

– Hogyan fogjuk keverni ezeket a kártyákat? – kérdezte valaki.

– Majd a Szórakoztató Bizottság törje rajta a fejét. Van még valakinek ötlete a szórakozással kapcsolatban?

– Én valamikor színpadon játszottam – szólalt meg Myra Schuster habozva. Férje egyáltalán nem látszott elragadtatottnak ettõl a kinyilatkoztatástól; annál jobban örült neki az ûrparancsnok.

– Kitûnõ! Bár egy kissé zsúfoltan vagyunk, ami a helyet illeti, remélem elõ tudunk adni egy színdarabot.

Most Mrs. Schuster éppoly szerencsétlennek tûnt, mint a férje.

– Ó, már nagyon régen visszavonultam… és… és sohasem volt valami nagy szerepem.

Többen kuncogtak, még az ûrparancsnoknak is nehezére esett visszafojtani a nevetését. Ahogyan elnézte Mrs. Schustert, túl az ötven éven és a száz kilón, kissé nehéz volt elképzelnie – gyanújának megfelelõen – kóristalányként.

– Semmi baj – mondta –, fõ a jó szándék. Ki fog Mrs. Schusternak segíteni?

– Én mûkedvelõsködtem – szólalt meg a ceyloni professzor.

– Ámbár többnyire Brechtet és Ibsent játszottam.

Ez az "ámbár" annak a ténynek a felismerését mutatta, hogy itt nagyobb népszerûségnek örvendene valami könnyebb mûfaj, mondjuk, az 1980-as évek dekadens, de mulatságos vígjátékainak egyike, amelyek annyira elözönlötték az étert a tévé-cenzúra eltörlése után.

Több önkéntes nem jelentkezett erre a munkára, így a parancsnok egymás mellé ültette Mrs. Schustert és Jayawardene professzort, és meghagyta nekik, hogy kezdjék el a program tervezését. Valószínûtlennek tûnt, hogy egy ilyen szerencsétlenül összekerült pár bármi hasznosat is tud csinálni, de sosem lehet tudni. A fõ, hogy mindenki el legyen foglalva, vagy a saját feladatával, vagy mûködjön együtt másokkal.

– Pillanatnyilag ennyiben maradunk – fejezte be Hansteen. – Ha van valami ragyogó ötletük, kérem, továbbítsák a bizottságnak. Közben javaslom, hogy nyújtóztassák ki a lábukat, és ismerkedjenek össze. Mindenki elmondta a foglalkozását és a lakhelyét; bizonyára sokuknak azonos az érdeklõdési köre vagy ugyanazok a barátaik. Rengeteg dologról fognak tudni beszélgetni. – És rengeteg idejük is lesz rá, tette hozzá magában.

A kis pilótafülkében tárgyalt Pattéi, amikor McKenzie, az ausztráliai fizikus csatlakozott hozzájuk. Nagyon gondterheltnek látszott, jobban, mint ahogy a helyzet megkövetelte volna.

– Szeretnék valamit elmondani önnek, ûrparancsnok – szólalt meg sürgetõen. – Ha nem tévedek, az a hét napi oxigéntartalék semmit sem jelent. Sokkal komolyabb veszély van.

– Éspedig?

– A meleg. – Az ausztráliai kifelé mutatott. – Teljesen betakar minket ez az anyag, és ez a létezõ legjobb hõszigetelõ. A felszínen a gépekbõl és a testünkbõl származó hõ az ûrbe szökhetett, de itt nem. Ami azt jelenti, hogy egyre forróbb lesz itt… amíg csak meg nem sülünk.

– Uramisten. – kapott a fejéhez az ûrparancsnok. – Erre soha nem gondoltam volna! Mit gondol, mennyi idõbe telik?

– Adjon egy fél órát, és nagyjából felbecsülöm. Sejtelmem szerint nem sokkal több egy napnál.

Az ûrparancsnok úgy érezte, a végsõ tanácstalanság hulláma söpör át rajta. Hányingere támadt, éppen úgy, mint amikor másodszor tapasztalta a szabadesést. (Nem elõször, mert akkor el volt rá készülve. De a második útja alkalmával túlságosan magabiztos volt.) Ha ez a becslés helyes, akkor minden reményük kútba esett. Amúgy is csekély a remény, de egy hét alatt lett volna valami halvány esélyük arra, hogy kiszabadulnak. Égy nap alatt azonban teljesen reménytelen. Még ha megtalálnák is õket, nem tudják kimenteni.

– Ellenõrizhetné a kabin hõmérsékletét – folytatta McKenzie. – Ez is adhat némi támpontot.

Hansteen odament a mûszerfalhoz, és a számlapok és jelzõberendezések labirintusára pillantott.

– Attól tartok, igaza van – mondta. – Máris két fokkal emelkedett.

Az ûrparancsnok Harrishez fordult, aki növekvõ aggodalommal figyelte a megbeszélést.

– Van valami lehetõség arra, hogy növeljük a hûtést? Mennyi tartalékenergiája van a légkondicionálónak?

Pat válaszolni készült, de a fizikus leintette.

– Ez nem segíthet rajtunk – mondta kissé türelmetlenül.

– A hûtõberendezésünk mindössze annyit tesz, hogy kiszivattyúzza a meleget a kabinból és kisugározza. De pontosan ez az, amit most nem képes megtenni, mert körülöttünk itt a por. Ha megpróbáljuk gyorsabban mûködtetni, csak rontunk a helyzeten.

Gyászos csend támadt, és mindaddig tartott, míg az ûrparancsnok meg nem szólalt:

– Kérem, ellenõrizze a számításait, és közölje a legkedvezõbb becslését. De az isten szerelmére kérem, hármunkon kívül senkinek egy szót se róla!

Hirtelen nagyon öregnek érezte magát. Az elõbb még szinte élvezte ezt a váratlan utolsó parancsnokságot – és most úgy látszott, hogy csak egyetlen napig fog tartani.

Éppen ebben a pillanatban haladt el fejük felett az egyik kutató porszánkó, ám errõl egyik fél sem tudott. A porszánkó, amelyet nagy sebességre és minél olcsóbb elõállíthatóságra terveztek, alig hasonlított az elsüllyedt Szelénéhez. Valójában nem más, mint egy nyitott szán, egy üléssel a vezetõ s egy másikkal egy utas számára – mindketten ûrruhát viseltek –, és egy ernyõvel a fejük fölött, amely a naptól védte õket. A leltárt egy egyszerû mûszerfal, egy motor, hátul kettõs propeller és a szerszámok és a felszerelés számára rakterület egészítette ki. A rendes munkáját végzõ szán általában legalább egy teherszánt húzott maga után – néha kettõt vagy hármat is –, de ez most egyedül volt. Cikcakkban haladt elõre-hátra, a tenger sok száz négyzetkilométernyi területén, de semmit sem talált.

A vezetõ az ûrruha rádiótelefonján beszélgetett társával.

– Te mit gondolsz, mi történt velük, George? Nem hiszem, hogy itt vannak.

– Hol lehetnének máshol? Talán elrabolták õket a földönkívüliek?

– Még azt is hajlandó vagyok elhinni – hallatszott a félig komoly válasz. Elõbb-utóbb minden asztronauta hinni kezdett abban, hogy valahol értelmes lényekkel találkozik. Lehetséges, hogy ez a találkozás még a messzi jövõ zenéje, de a feltételezett "kívülállók" addig is az ûrmitológia részei voltak, és õket hibáztatták mindazért, amit másképp nem tudtak megmagyarázni.

Könnyû volt hinni bennük, amikor az ember egyedül volt egy maroknyi bajtársával egy idegen, ellenséges világban, ahol még maguk a kövek és a levegõ (ha ugyan volt egyáltalán levegõ) is teljesen más volt. Itt semmit sem lehetett biztosra venni, és ezer földi nemzedék minden tapasztalata is haszontalannak bizonyulhatott. Ahogy a régi emberek benépesítették a körülöttük levõ ismeretlent istenekkel és szellemekkel, olyan félve nézett hátra a homo astronauticus, amikor leszállt valamilyen új világban, azon tûnõdve, kik vagy mik jártak ott elõtte. Néhány rövid évszázadig az ember azt képzelte, õ a mindenség ura, és az õsi reményeket és félelmeket eltemette a tudata alatt. De most e remények és félelmek erõsebbek voltak, mint valaha, és okkal, ha az ég fényes arcára nézett, és arra az erõre és tudásra gondolt, ami valószínûleg mögötte lappang.

– Jobb, ha jelentünk a bázisnak – mondta George. – Bejártuk a területünket, és semmi értelme, hogy még egyszer átmenjünk rajta. Legalábbis napkeltéig. Akkor sokkal több az esélyünk arra, hogy találjunk valamit. Ez az átkozott földfény az idegeimre megy.

Bekapcsolta a rádiót, és megadta a szán hívójelét.

– Kettes porszán hívja a forgalomirányítást. Vége.

– Itt Port Roris, forgalomirányítás. Találtatok valamit?

– Még a nyomát sem. Nálatok mi újság?

– Azt hisszük, nincsenek kint a tengeren. A fõmérnök akar veletek beszélni.

– Helyes, kapcsoljátok.

– Halló, kettes porszán? Itt Lawrence. A Platón-obszervatórium épp most jelentett rengést az Elérhetetlenség Hegyeinek közelébõl. Tizenkilenc-harmincötkor következett be, elég közel ahhoz az idõponthoz, amikor a Szeléné a Kráter-tavon lehetett. Feltételezik, hogy elkapta egy lavina valahol ezen a területen. Úgyhogy irány a hegy, és nézzetek utána, találtok-e friss csuszamlást vagy leesett sziklákat.

– Mekkora az eshetõsége annak – kérdezte a porszánkó vezetõje aggodalmasan –, hogy újabb holdrengés következik be?

– Az obszervatórium szerint nagyon csekély. Azt mondják, több ezer év is beletelik, most, hogy a feszültségek megszûntek.

– Remélem, igazuk van. Jelentkezem rádión, amint a Kráter-tóhoz érek; ez körülbelül húsz perc.

De a kettes porszán már tizenöt perc múlva összetörte a várakozók utolsó reményeit is.

– Kettes porszán jelentkezik. Sajnos, megvan. Még nem értem, el a Kráter-tavat; fölfelé haladok a szorosban. De az obszervatóriumnak igaza volt a holdrengést illetõleg. Több csuszamlás volt, és elég nehéz elmenni némelyik mellett. Amit éppen látok, az legalább tíz tonna kõ. Ha a Szeléné alatta van, sosem találjuk meg. És nem is éri meg a fáradságot.

A forgalomirányítóban a csönd oly hosszan tartott, hogy a szán visszaszólt: – Halló, forgalomirányító? Vettétek az adást? – Vettük – mondta a fõmérnök fáradt hangon. Nézzék meg, hátha találnak valamilyen nyomot. Odaküldöm az egyes porszánt segítségül. Bizonyos abban, hogy nem tudjuk kiásni õket?

– Hetekbe kerülne, még ha a helyüket meg is tudjuk állapítani. Láttam egy háromszáz méter hosszú omlást. Ha itt megpróbálnánk ásni, a kövek valószínûleg újból megindulnának.

– Legyen nagyon elõvigyázatos. Jelentsen minden tizenöt percben, akár talál valamit, akár nem.

Lawrence elfordult a mikrofontól, fizikailag és szellemileg egyformán elgyötörve. Semmit sem tehetett, sõt gyanította, hogy más sem tehet semmit. Megpróbálta összeszedni a gondolatait. Odament a dél felé nézõ megfigyelõ ablakhoz, és belebámult a fogyó Föld arcába.

Nehéz volt elhinni, hogy oda van szögezve a déli égboltra, és hogy, bár oly közel függ a láthatárhoz, millió évekig nem fog se felkelni, se lenyugodni. Bármilyen hosszú ideig élt is itt az ember, valójában sosem fogadta el ezt a tényt, amely ellentétben állt az emberiség minden addigi bölcsességével.

Ennek a feneketlen mélységnek a másik oldalán (amely máris oly kicsivé vált egy olyan nemzedék számára, amely soha nem ismerte azt az idõt, amikor még nem lehetett átkelni fölötte) hamarosan a megdöbbenés és fájdalom hullámai fognak tovaterjedni. Közvetve vagy közvetlenül férfiak és nõk ezreit érinti az a tény, hogy a Hold egy kicsit megmoccant álmában.

Jó idõbe telt, míg Lawrence ráeszmélt, hogy a híradós tiszt már másodpercek óta próbálkozik azzal, hogy a figyelmét magára vonja.

– Bocsánat, uram… nem hívta az egyes porszánt. Hívjam most?

– Micsoda? Hát persze, hívja csak. Küldje ki, segítsenek a kettesnek a Kráter-tavon. Mondja meg, hogy a Szomjúság Tengerén lefújtuk a kutatást.

6. fejezet

A kutatás abbahagyásáról szóló hírek akkor érkeztek a Lagrange II-re, amikor az álmatlanságtól vörös szemû Tom Lawson majdnem befejezte a száz centiméter átmérõjû távcsõ átalakítását. Versenyt futott az idõvel, és most kiderült, hogy minden erõfeszítése hiábavaló volt. A Szeléné egyáltalán nem a Szomjúság Tengerén tûnt el, hanem egy olyan helyen, ahol soha nem is találhatta volna meg, mert a Krátertó szegélye eltakarta, s valószínûleg néhány ezer tonnányi szikla is.

Tom elsõ reakciója nem az áldozatokkal való együttérzés volt, hanem az elpazarolt ideje és ereje felett érzett harag. Azok a "FIATAL CSILLAGÁSZ TALÁLTA MEG AZ ELTÛNT TURISTÁKAT" fõcímek sohasem fognak felvillanni a lakott világok képernyõin. Hogy titkos álmai az elnyert dicsõségrõl szétfoszlottak, jó harminc másodpercig káromkodott egyfolytában, olyan folyékonyán, hogy kollégái ugyancsak meglepõdtek volna, ha hallják. Azután, még mindig dühösen, nekilátott szétszedni a készüléket, amelyet a mûhold más részlegeitõl elkunyerált, kölcsönkért és ellopott alkatrészekbõl szerkesztett.

Pedig mûködött volna, ebben biztos volt. Elképzelése igazából majdnem százesztendõs gyakorlaton alapult. Az infravörös felderítés legalábbis a második világháborúig nyúlt vissza, amikor arra használták, hogy áruló hõtermelésük alapján megtalálják vele az álcázott gyárakat.

Bár a Szeléné nem hagyott látható nyomot a tengeren, egészen biztosan hagyott maga után infravörös sugárzást. Hajtócsavarjai körülbelül egy láb mélyen felkavarták a viszonylag meleg port, s szétszórták a sokkal hidegebb felszíni rétegeken. A szem a hõsugarak révén megláthatta útjának vonalát órákkal az elhaladása után is. Még éppen annyi idõ volna, számítgatta Tom, hogy ezt az infravörös vizsgálatot elvégezze, mielõtt a nap felkelne és eltörölné a halvány hõnyom minden emlékét a hideg hold éj szakában.

De nyilvánvaló, hogy most már nincs értelme megpróbálni.

Jó volt, hogy a Szeléné fedélzetén senki sem tudta, hogy a Szomjúság Tengerén felhagytak a kutatással, és hogy a porszánkók erõfeszítésüket a Kráter-tavon belülre összpontosították. És jó volt az is, hogy egyetlen utas sem tudott McKenzie elõrejelzésérõl.

A fizikus saját készítésû grafikonján megrajzolta a hõmérséklet várható emelkedését. Óránként leolvasta és feljegyezte, mit mutat a kabin hõmérõje, és gombostûvel megjelölte a görbén. Csüggesztõen egybevágott elméletével: húsz órán belül több mint negyvenhárom fok lesz, és beállnak az elsõ halálesetek a hõguta következtében. Akárhogyan nézte, alig egy napjuk volt az életre. Ilyen körülmények között Hansteen ûrparancsnoknak a küzdõszellem megóvására irányuló erõfeszítése ironikus tréfának tetszett. Akár kudarcot vall, akár sikerül, holnapután már mindegy lesz.

De vajon igazán így van? Bár lehetséges, hogy az egyetlen választási lehetõség: vajon emberekként vagy állatokként akarnak-e elpusztulni? Az elsõ lehetõség mindenesetre jobb. Az sem számít, ha a Szelénét nem találják meg az idõk végezetéig, úgyhogy senki sem tudja meg sohasem, lakói hogyan töltötték el utolsó óráikat. Ez kívül esik a logika vagy az értelem határán, de így van majdnem mindennel, ami igazán lényeges az emberek életének és halálának meghatározásánál.

Hansteen ûrparancsnok nagyon is tudatában volt ennek, amikor elkészítette a programot erre a néhány órára, amely még elõttük állt. Vannak, akik vezetésre születtek, és Hansteen ilyen volt. A nyugdíjas állapot céltalansága hirtelen megtelt értelemmel; azóta, hogy elhagyta zászlóshajójának, a Centaurusnak parancsnoki hídját, elõször érezte jól magát újra.

Mindaddig, amíg kis "legénysége" el volt látva tennivalóval, nem kellett pániktól tartania. Nem számít, hogy mit csinálnak, feltéve ha érdekesnek vagy fontosnak tartják. Az a pókerjátszma például gondoskodott a könyvelõrõl, foglalkoztatta a nyugdíjas kultúrmérnököt és a két vállalatvezetõt, aki szabadságon volt New Yorkból. Egyetlen pillantásra meg lehetett állapítani, hogy mindnyájan pókerrajongók, és csak az lett volna probléma, hogyan hagyassák velük abba a játékot, nem pedig az, hogyan kössék le õket.

A többi utas java része kisebb vitatkozó csoportokra szakadt; egészen vidáman beszélgettek. A Szórakoztatási Bizottság még mindig ülésezett, Jayawardene professzor idõnként feljegyzett valamit, míg Mrs. Schuster a burleszkdarabok régi szép napjait idézgette fel emlékezetében, figyelemre sem méltatva férje abbeli kísérleteit, hogy elhallgattassa. Az egyetlen ember, aki egy kicsit elkülönültnek látszott, Miss Morley volt, aki lassan és gondosan, nagyon apró betûkkel írogatott jegyzetfüzetének megmaradt lapjaira. Feltehetõleg mint jó újságíró naplót vezet kalandjaikról. Hansteen ûrparancsnok attól félt, hogy ezek a kalandok rövidebbek lesznek, mint ahogyan a hölgy számítja: még az a pár noteszlap sem fog megtelni velük. De ha megtelnének is, kételkedett abban, hogy valaki is elolvassa õket valaha.

Órájára nézett, és meglepetten látta, milyen késõ van. Most a Hold másik oldalán kellett volna lennie, ismét Clavius Cityben. Ebédmeghívása volt a holdbéli Hiltonba, utána kiruccantak volna a… de nem volt semmi értelme olyan jövõrõl gondolkozni, amely sohasem lesz. A rövid jelen mindaz, ami most érdekelheti. Valamennyit aludni is kellene, mielõtt a hõmérséklet elviselhetetlenné válik. A Szelénét nem arra tervezték, hogy hálótermül szolgáljon – igaz, hogy kriptának sem –, de most át kell alakítani valamelyikké. Ezzel némi keresgélés és tervezés járt együtt, továbbá bizonyos kár okozása az Idegenforgalmi Hivatal tulajdonában. Húsz percébe telt, amíg az összes körülményeket tisztázta, s miután röviden értekezett Harris kapitánnyal, figyelmet kért.

– Hölgyeim és uraim – mondta –, mozgalmas napunk volt, és gondolom, legtöbbünk örülni fog, ha aludhat egy keveset. Ez némi problémát okoz, de jómagam kísérleteztem egy kicsit, és rájöttem, hogy egy erõteljes mozdulattal az ülések közti középsõ kartámaszok kiránthatok. Nem erre szánták õket, de nem hiszem, hogy az Idegenforgalmi Hivatal be fog perelni minket. Ez azt jelenti, hogy tízen kinyújtózhatnak az üléseken, a többieknek pedig a padlót kell igénybe venniük. Továbbá: mint észrevehettek, elég meleg lett, és ez egy darabig folytatódni fog. Ezért azt ajánlom, vegyék le valamennyi fölösleges ruhájukat; a kényelem sokkal fontosabb az illemnél. – És az életben maradás, mondta magában. – Ki fogjuk kapcsolni a kabin fõvilágítását, de mivel nem akarunk teljes sötétségben lenni, bekapcsolva hagyjuk a vészfényeket. Egyikünk állandóan õrködni fog a parancsnoki ülésben. Mr. Harris kidolgozza a kétórás váltási rendet. Van kérdés vagy megjegyzés?

Nem volt, és az ûrparancsnok megkönnyebbülten sóhajtott. Attól félt, hogy valaki kérdezõsködni kezd az egyre emelkedõ hõmérsékletrõl, és nem tudta, mit válaszolhatna. Számos képessége közül hiányzott a hazudás adománya, s azt akarta, hogy az utasok olyan zavartalanul aludjanak, amennyire csak a körülmények lehetõvé teszik. Hacsak csoda nem történik, ez lesz az utolsó álmuk.

Miss Wilkins, aki kezdte elveszíteni hivatásától elválaszthatatlan csinosságát, körbekínálta az utolsó italokat. Az utasok legtöbbje már nekilátott levetni a felsõruháit; a szemérmesebbek megvárták, míg a fõvilágítás kialszik. A homályos vörös fényben a Szeléné belseje olyan fantasztikus látványt nyújtott, amilyen teljességgel elképzelhetetlen lett volna akkor, amikor a hajó néhány órával elõbb elhagyta Port Rorist. Huszonkét férfi és nõ, legtöbbjük alsónemûre vetkõzve nyúlt el az üléseken vagy a padlón. Néhány szerencsés már horkolt is, de a legtöbbjük szemére nem jött el oly könnyen az álom.

Harris kapitány leghátul választott magának helyet; tulajdonképpen nem is volt a kabinban, hanem egy apró légzsilipkamrában. Innen elõnyös kilátás nyílt. Most, hogy a közbeesõ ajtót teljesen betolta, beláthatta az egész kabint, és mindenkin rajta tudta tartani a szemét.

Egyenruhájából párnát hajtogatott, és lefeküdt a kemény padlóra. Hat órája volt addig, amíg rákerül az õrség, és reménykedett, hogy tud egy keveset aludni.

Alvás! Életének utolsó óráit ketyegte az óra, s mégsem tudott ennél jobbat csinálni. Azon tûnõdött, vajon jól alusznak-e a halálraítéltek azon az éjszakán, amely az akasztófánál végzõdik.

Annyira kétségbeejtõen fáradt volt, hogy még ez a gondolat sem keltett benne érzelmeket. Az utolsó, amit látott, mielõtt öntudata elhagyta volna, McKenzie volt, aki ismét leolvasta a hõmérsékletet, és gondosan bejelölte a táblázatba, mint valami csillagjós, aki horoszkópot készít.

Tizenöt méterrel feljebb – ezt a távolságot a csekély gravitáció következtében egyetlen nekirugaszkodással meg lehetne tenni – a hajnal már megérkezett. A Holdon nincs szürkület, de az ég órák óta ígérte már a hajnalt. Messze a Nap elõtt elnyúlva parázslott az állatövi fény, amelyet oly ritkán lehet a Földön látni. Végtelen lassúsággal araszolt át a horizont felett, s egyre fényesebb lett, amint a napkelte ideje közeledett. Most belevegyült a napudvar opálos fényességébe, aztán, milliószor fényesebben mindegyiknél, vékony tûzfonál kezdett terjedni a szemhatár mentén, amint a Nap tizenöt napos sötétség után újból megjelent. Több mint egy órába telik, amíg annyira felemelkedik, hogy elválik az ég határvonalától, olyan lassan fordul meg a Hold a tengelye körül, de az éjszakának már vége.

Amint a hajnal éles fénye hátraszorította a sötétséget, a Szomjúság Tengerének tintaáradata gyorsan apadni kezdett. Most egész sivár területét vízszintes sugarak pásztázták. Ha bármi mutatkozott volna most a felszínen, árnyékát több száz méterre vetette volna, s valamennyi kutató észreveszi.

De arra nem voltak kutatók. Az I. és a II. porszán terméketlen keresésbe merült a Kráter-tavon, tizenöt kilométerrel odább. Még mindig sötétségben voltak, újabb másik két napba telik, amíg a Nap a környezõ csúcsok fölé emelkedik, bár a hegytetõk már a hajnal tüzében lángoltak. Ahogy múltak az órák, a fény lassan lekúszott a hegyek oldalán, nem gyorsabban, mint egy gyalogló ember, míg a Nap elég magasra kapaszkodik fel majd ahhoz, hogy sugarai behatoljanak a kráterba.

De az ember keltette világosság már ott ragyogott, villogott a sziklák között, amíg a kutatók az omlásokat fényképezték, amelyek csöndben végigszáguldottak a hegyeken, amikor a Hold álmában megremegett. Egy óra múlva ezek a fényképek el fogják érni a Földet; újabb két óra múlva már az egész lakott világ látni fogja õket.

És ez nem fog jót tenni az idegenforgalomnak.

Amikor Harris kapitány felébredt, már jóval nagyobb volt a forróság. De nem a már-már fojtogató hõség volt az, ami félbeszakította álmát jó órával elõbb, hogy rákerült volna az õrség sora.

Bár soha nem töltött egyetlen éjszakát sem a fedélzeten, Pat minden zajt ismert, amelyet a Szeléné elõidézhet. Amikor a motorok nem jártak, majdnem teljesen csöndes volt; az embernek nagyon figyelmesen kellett hallgatóznia, hogy meghallja a légszivattyúk susogását és a hûtõberendezés halk lüktetését. Ezek a hangok még mindig hallhatók voltak, éppúgy, mint amikor lefeküdt aludni. A hangok nem változtak, de csatlakozott hozzájuk egy újabb.

Alig hallható suttogás volt, olyan halvány, hogy egy pillanatig nem volt meggyõzõdve róla, nem képzelõdés-e. Az egészen hihetetlennek tûnt, hogy ez a hang áttörte volna az álom gátjait, és egyenesen a tudatalattijához szólt volna. Még most, ébren sem tudta azonosítani, sem eldönteni, milyen irányból jön.

Azután hirtelen rádöbbent, miért ébresztette fel a hang. Egy másodperc múlva az álom minden súlya elszállt. Gyorsan felugrott, és fülét a légzsilip ajtajához nyomta, mert a titokzatos hang a hajótesten kívülrõl jött.

Most már hallhatta, egészen halkan, de megkülönböztethetõen, és a gerincén félelem futott át. Nem lehetett kétség: számtalan porszemcse sustorgott a Szeléné falai mellett, mint valami kísérteties homokvihar. Mit jelent ez? Megint megmozdult a tenger?… De nem érzékelte a legkisebb rázkódást sem; azt sem érzékelte, hogy a hajó mozgásban van. Csak a külvilág sustorgott mellettük.

Nagyon halkan, nehogy alvó társait megzavarja, lábujjhegyen odament az elsötétített vezetõfülkébe. McKenzie volt õrségben. A tudós összekuporodott a vezetõülésen, s kifelé bámult a megvakult ablakokon. Pat közeledésére megfordult és suttogva kérdezte:

– Valami baj van?

– Nem tudom. Jöjjön, nézze meg.

A hajókonyhához érve, fülüket a külsõ ajtóhoz nyomták, és hosszú ideig hallgatták a titokzatos sercegést. Akkor McKenzie így szólt:

– A por mozgásban van, ez tény. De nem értem, miért.

Ettõl a rejtvénytõl megint fõhet a fejünk.

– Megint?

– Igen. Nem értem, mi történik a hõmérséklettel. Még mindig emelkedik, de nem olyan gyorsan, mint ahogy kellene.

Valósággal bosszúsnak látszott, amiért számításai helytelennek bizonyultak, de Pat számára ez volt az elsõ jó hír a szerencsétlenség óta.

– Ne szégyenkezzen annyira, mindenki elkövet hibát. És ha ez a hiba még néhány nap életet ad, én aztán nem panaszkodom.

– De nem követhettem el hibát. Elemi matematika. Tudjuk, hogy huszonkét ember mennyi hõt fejleszt, és ennek valahova távoznia kell.

– Nem fejlesztenek annyi hõt, amikor alszanak. Talán ez a magyarázat.

– Ne gondolja, hogy ilyen nyilvánvaló dolog nem jutott eszembe! – mondta a tudós ingerülten. – Ez segít, de nem elég. Van valami más oka is, hogy miért nincs olyan forróság, mint amilyennek lenni kellene.

– Fogadjuk el a tényt, és legyünk hálásak – mondta Pat.

– De mi a véleménye a zajról?

McKenzie láthatóan vonakodva irányította gondolatait az új problémára.

– A por mozog, mi azonban nem, így valószínûleg csak helyi jelentõségû. Úgy tûnik, csak a fülke hátuljánál hallható. – A válaszfalra mutatott: – Mi van ennek a másik oldalán?

– A motorok, az oxigéntartalék, a hûtõberendezés…

– Hûtõberendezés?! Hát persze! Emlékszem, észre is vettem, amikor beszálltam. A radiátorszárnyak ott hátul vannak, ugye?

– Ott.

– Most már értem, mi történt. Annyira átforrósodtak, hogy a por körmozgást végez, mint minden hevített folyadék. Kint egy porszökõkút van, amely elvezeti innen a többlethõt. Egy kis szerencsével megállapodik a hõmérsékletünk. Nem lesz kellemes, de életben maradhatunk.

A bíborszínû homályban a két férfi megújuló reménykedéssel pillantott egymásra. Azután Pat lassan megszólalt:

– Biztos vagyok benne, hogy ez a magyarázata. Talán most megfordul a szerencsénk. – Az órájára nézett, és fejben gyors számítást végzett. – A nap körülbelül most emelkedik a tenger fölé. A bázis ki fogja küldeni a porszánokat a keresésünkre; megközelítõleg tudniuk kell a helyzetünket. Tíz az egyhez, hogy néhány óra múlva megtalálnak.

– Megmondjuk a parancsnoknak?

– Nem, hagyjuk aludni. Nehezebb napja volt, mint bármelyikünknek. Ez a hír várhat reggelig.

Mikor McKenzie elment, Pat megpróbálta folytatni félbeszakadt alvását. De nem tudott elaludni; nyitott szemmel feküdt a halvány vörös fényben, és ezen a különös sorsfordulón töprengett. A por, amely elnyelte és megsüléssel fenyegette õket, most a segítségükre jött, és konvekciós áramlataival hõtöbbletüket a felszínre továbbította. Hogy ez folytatódik-e, amikor majd a felkelõ Nap teljes dühével lecsap a tengerre, azt nem tudhatta.

A fal másik oldalán a por még mindig sustorogva keringett, és Patnek hirtelen eszébe jutott egy antik homokóra, amelyet egyszer gyerekkorában mutattak neki. Ha az ember megfordította, a homok egy szûk nyíláson átpergett az alsó kamrába, és emelkedõ szintje jelezte a percek és az órák múlását.

A mechanikus órák feltalálása elõtt embermilliárdok oszthatták fel napjukat a pergõ homokszemek segítségével. De eddig bizonyára senki sem mérte vele életének hosszát.

7. fejezet

Clavius Cityben Olsen fõkormányzó és Davis idegenforgalmi kormánybiztos éppen befejezte a tárgyalást a jogügyi osztállyal. Nem volt valami örvendetes alkalom; jórészt azokról a felelõsség nyilatkozatokról vitatkoztak, amelyeket az eltûnt turisták a Szelénére való felszállás elõtt aláírtak. Amikor a kirándulásokat megindították, Davis kormánybiztos nagyon ellene volt ennek, azon az alapon, hogy el fogja ijeszteni a vendégeket, de a kormányzósági tisztviselõk ragaszkodtak hozzá. Most nagyon örült, hogy mégis az õ tanácsuk szerint cselekedett.

Annak is örült, hogy Port Roris hatóságai jól végezték a munkájukat; az ilyesfajta dolgokat általában jelentéktelen formalitásnak tekintik, és nyugodtan elfeledkeznek róla. A Szeléné utasai aláírásának teljes listája ott volt rendben, egyetlen kivétellel, amelyrõl az ügyvédek még egyelõre vitatkoztak.

Az inkognitóban utazó ûrparancsnokot R. S. Hanson néven vették fel, s nagyon úgy látszott, hogy ezt a nevet is írta alá. Az aláírás azonban annyira olvashatatlan volt, hogy akár "Hansteen" is lehetett volna. Amíg annak facsimiléjét el nem küldik rádión a Földrõl, senki sem tud dönteni ebben a kérdésben. Valószínûleg lényegtelen kérdés. Minthogy az ûrparancsnok hivatalos ügyben utazott, a kormányzóságnak némi felelõsséget kell vállalnia érte. És az összes többi utasért is – ha nem is törvényes, de erkölcsi felelõsséget.

Mindenekelõtt mindent meg kell tenni, hogy megtalálják és tisztességesen eltemessék õket. Ezt a kis problémát szépen átpasszolták Lawrence fõmérnöknek, aki még mindig Port Rorisban volt.

Aligha kapott még olyan feladatot, amelyet ennél kisebb lelkesedéssel fogadott. Ha lett volna esély arra, hogy a Szeléné utasai még életben vannak, eget, Földet és Holdat megmozgatott volna, hogy eljusson hozzájuk. De most, hogy már mindnyájan minden bizonnyal halottak, nem látta értelmét, hogy újabb emberéleteket kockáztasson csak azért, hogy megtalálja és kiássa õket. Személy szerint aligha tudott volna jobb sírhelyet kitalálni, mint azokat az örök hegyeket.

Hogy halottak, arra nézve Róbert Lawrence fõmérnöknek a legcsekélyebb kétsége sem volt: annyira egybevágott minden tény. A rengés éppen abban az idõben következett be, amikor a Szeléné valószínûleg elhagyta a Kráter-tavat, és a hegyszorost most félig eltorlaszolta az omlás. A legkisebb kõomlás is összenyomta volna a hajót, mint egy papírcsónakot, a benne tartózkodók pedig percek alatt elpusztultak, amint a levegõ elröppent. Ha valami módon mégis megmenekült volna a hajó az összeroppanástól – amire egy a millióhoz az esély –, a rádiójelzéseit fogták volna: az erõs kis önmûködõ adót úgy építették, hogy minden létezõ károsodásnak ellenálljon, ha tehát az mûködésképtelen, bizonyos, hogy a hajó sem maradt sértetlen.

Az elsõ probléma az, hogyan lokalizálják a roncsot. Ez elég könnyû, még ha millió tonnányi törmelék alá lenne is temetve. Keresõkészülékek és fémdetektorok egész sora létezik, amelyek el tudják végezni ezt a munkát. És amikor a hajótest összetört, a benti levegõnek ki kellett szöknie a majdnem légüres holdtérségbe; még most, órákkal késõbb is kell hogy legyenek széndioxid-és oxigénnyomok, amelyeket meg lehet találni az ûrhajó lékeinek és gázszivárgásának vizsgálatára szolgáló gázmérõvel. Mihelyt a porszánok visszajönnek a támaszpontra szervizre és utántöltésre, fel fogja szerelni lékdetektorokkal és újra kiküldi õket, hogy szaglásszák körül a kõomlásokat.

Nem, a roncsot megtalálni nem nehéz – de hozzáférni esetleg lehetetlen. Még afelõl sem volt biztos, hogy a munkát akár százmilliós költséggel el lehet végezni. (És elképzelte a fõkormányzó arcát, amikor majd megemlíti elõtte ezt az összeget.) Egyrészt fizikai lehetetlenség olyan nehéz gépeket vinni erre a területre, amelyekkel meg lehet mozgatni több ezer tonna törmeléket. A gyönge kis porszánkók itt tehetetlenek. Ezeknek a kõzuhatagoknak a megmozdításához hold-dózereket kellene átúsztatni a Szomjúság Tengerén és egész hajórakomány gelignitet behozni, hogy utat robbantsanak a hegyekhez. Az egész elképzelés abszurd. Megértette a kormányzat szempontjait, de vigye el az ördög, ha hagyja, hogy az amúgy is túlterhelt fõmérnökséget ilyen sziszifuszi munkával kössék le.

Olyan tapintatosan, ahogy csak lehetséges – mert a fõkormányzó nem az az ember, aki szereti, ha ellentmondanak neki –, hozzáfogott a jelentése megfogalmazásához, összefoglalva így hangozhatott volna: "A feladat majdnem biztos, hogy megoldhatatlan. Ha egyáltalán meg lehet csinálni, milliókba fog kerülni és esetleg újabb emberéletekbe. Semmiképpen nem éri meg a fáradságot." De mert az ilyen nyers beszédet aligha fogadnák valami lelkesen, és meg is kell indokolni, a jelentés végül is több mint háromezer szóból állott.

Amikor befejezte a diktálást, szünetet tartott, hátha még eszébe jut valami, de semmi más gondolata nem támadt, így hát hozzátette: – Egy-egy példányt a fõkormányzónak a Holdon, a Túloldal fõmérnökének, a Forgalomirányítás felügyelõjének, az idegenforgalmi kormánybiztosnak és a Központi Irattárnak. Kezelje bizalmasan.

Megnyomta az átírási gombot. Húsz másodperc múlva jelentésének mind a tizenkét oldala, hibátlanul legépelve, kitekeredett a telefax készülékbõl. Sebesen átnézte, arra az esetre, ha az elektrotitkár netán valamilyen hibát ejtett volna. Idõnként ugyanis elõfordult, hogy a hölgy hibázott (minden elektrotitkárról úgy beszéltek, mintha nõ lett volna), különösen munkatorlódáskor, amikor tucatnyi forrásból diktáltak neki egyszerre. Mindenesetre egyetlen épeszû gép sem tarthat lépést egy olyan nyelv különcségeivel, mint amilyen az angol, és minden értelmes vezetõ ellenõrizte a végleges fogalmazványt, mielõtt kiküldte volna. Sok mulatságos baleset érte már azokat, akik mindent rábíztak az elektronikára.

Lawrence félig végzett ezzel a munkával, amikor csengett a telefon.

– Lagrange II. van a vonalban, uram – közölte a központ, véletlenül nem gép, hanem ember. – Valamilyen doktor Lawson akar beszélni Önnel.

Lawson? Ki az ördög lehet az? – kérdezte magában a fõmérnök. Aztán eszébe jutott: ez volt az a csillagász, aki a távcsöves kutatást végezte. Valaki biztosan megmondta már neki, hogy nincs értelme.

A fõmérnöknek még sosem volt része abban a kétes szerencsében, hogy találkozzon Lawsonnal. Nem tudta, hogy a csillagász nagyon ideges és nagyon kiváló koponya – és ami ez esetben még fontosabb, nagyon makacs is.

Lawson éppen azon volt, hogy szétszedje az infravörös radarját, amikor pillanatnyi szünetet tartott, hogy még egyszer átgondolja tettét. Mivel gyakorlatilag teljesen felszerelte ezt az átkozott vacakot, akár ki is próbálhatná, merõben tudományos kíváncsiságból. Joggal büszkélkedett azzal, hogy gyakorlati kísérleteket végez: fölöttébb szokatlan egy olyan korszakban, amikor az úgynevezett csillagászok tulajdonképpen matematikusok, akik még a közelébe sem mentek soha egy obszervatóriumnak.

Most annyira fáradt volt, hogy csakis a kíváncsiság miatt folytatta. Ha a radar nem elsõ ízben mûködnék, minden bizonnyal elhalasztja a kipróbálását, amíg alszik egy keveset. De a hozzáértést néha szerencse jutalmazza: a szerkezet mûködött; csupán néhány apróbb igazítást kellett végeznie, mielõtt a Szomjúság Tengerének képe kezdett kirajzolódni a képernyõn.

Vonal vonal után jelent meg, akár egy régimódi tévé-kép, ahogy az infravörös detektor elõre-hátra letapogatta a Hold felszínét. A világos foltok viszonylag meleg területeket mutattak, a sötétek hidegeket. Majdnem az egész Szomjúság Tengere sötét volt, kivéve egy ragyogó csíkot, ahol a felkelõ Nap már megérintette tüzével. De a sötétségben, amint közelebbrõl megvizsgálta, látott néhány nagyon halvány nyomot: mint a csigák útja egy holdfényes földi kertben.

Kétségkívül ez volt a Szeléné hõnyomvonala, és ott voltak, sokkal halványabban, a porszánkók cikcakkjai is, amelyek most is az eltûnt hajó után kutattak. Valamennyi nyom összefutott az Elérhetetlenség Hegyeinél, s ott eltûnt, kívül a látótéren.

Sokkal fáradtabb volt, semhogy tüzetesebben megvizsgálja õket, és most már úgyis mindegy: a felfedezés csupán megerõsítette azt, amit úgyis tudtak. Egyetlen elégtétele, hogy egy újabb Lawson-féle készülék engedelmeskedett akaratának. Hogy megörökítse, lefényképezte a képernyõt, azután ágyához támolygott, hogy valamit behozzon az elvesztegetett alvásból. Három óra múlva felébredt nyugtalan szendergésébõl. Az egy óra többlet ellenére még mindig fáradt volt, de valami nyugtalanította, és nem hagyta aludni. Ahogy a mozgó por sustorgása zavarta Pat Harrist az elsüllyedt Szelénében, ötvenezer kilométerrel távolabb Tom Lawsont is felkeltette álmából valami apró, szokatlan változás. Az agynak sok házõrzõ kutyája van, s néha ok nélkül ugatnak, de az okos ember sosem veszi semmibe figyelmeztetésüket.

Még mindig fátyolos szemmel, elhagyta a zsúfolt kis cellát, amely az õ fülkéje volt a Lagrange fedélzetén, rácsimpaszkodott a legközelebbi mozgó övre, és végigsuhant a nehézkedés nélküli folyosókon, míg el nem érte az obszervatóriumot. Odavetett néhány morcos "jó reggelt"-et (noha már késõ délután volt a mûhold önkényes idõrendje szerint) azoknak a kollégáknak, akik nem vették észre elég hamar ahhoz, hogy elkerüljék. Majd letelepedett a mûszerei közé.

Kitépte a színes fényképet a gépbõl, amelyben az egész éjszaka pihent, és megnézte. Akkor látta meg azt a vastag nyomvonalat, amely az Elérhetetlenség Hegyeibõl eredt, és nagyon kicsivel távolabb végzõdött a Szomjúság Tengerén. Látnia kellett volna már elõzõ éjjel is, amikor az ernyõt figyelte, de nem vette észre. Komoly, majdnem megbocsáthatatlan kihagyás volt ez egy tudóstól, és Tom nagyon mérges volt magára. Hagyta, hogy elõre elgondolt feltevései befolyásolják megfigyelõképességét.

Mit jelentett ez? Jobban megvizsgálta a területet egy nagyítóval. A nyom kicsi, zavaros pontban végzõdött, amelyet körülbelül kétszáz méter átmérõjûnek becsült. Nagyon különös volt: mintha a Szeléné kijött volna a hegyek közül, azután felszállt volna, akár egy ûrhajó.

Tom elsõ elmélete az volt, hogy darabokra robbant, és ez a hõfolt a robbanás következtében maradt vissza. De ebben az esetben rengeteg roncs hevert volna szanaszét, köztük elég sok olyan könnyû, hogy ott úszna a por tetején. A szánok aligha mehettek volna el mellette, ha áthaladtak ezen a területen – s a vékony, de jól megkülönböztethetõ vonalak egyike azt mutatta, hogy így is történt.

Valamilyen más magyarázatnak kellett lennie, bár abszurdnak tûnt. Majdnem lehetetlen elképzelni, hogy bármi, ami akkora, mint a Szeléné, nyom nélkül elsüllyedhessen a Szomjúság Tengerében csak azért, mert rengés volt a közelben. Az biztos, hogy nem hívhatja fel a Holdat egyetlen fénykép bizonyítéka alapján, mondván: rossz helyen keresik. Bár úgy tett, mintha mások véleményére mit sem adna, valósággal megborzadt a gondolatra, hogy bolondot csinál magából. Mielõtt elõjön ezzel a fantasztikus elmélettel, több bizonyítékot kell szereznie.

A távcsövön át a tenger most sima, jellegtelen fényben úszott. A vizuális megfigyelés csupán megerõsítette, amirõl már napkelte elõtt megbizonyosodott: semmi sem emelkedett ki néhány centiméternél magasabbra a por felszínén. Az infravörös tapogató sem nyújtott több segítséget: a hõnyomok teljesen eltûntek, már órákkal ezelõtt elsöpörte õket a Nap.

Tom maximális érzékenységre állította a készüléket, és végigkutatta a területet, ahol a nyom végzõdött. Talán van valami maradék nyom, amit még most is fel lehet fogni, valami halvány hófolt, ami még elég erõs ahhoz, hogy rá lehessen bukkanni a holdreggel melegében is. Mert a Nap még mindig alacsonyan állt, és sugarai még nem érték el azt a gyilkos erõt, mint majd délben.

A képzelet játéka volt csak? Annyira elfordította az erõsítõt, hogy a mûszer a bizonytalanság határára került. Idõnként úgy vélte, érzékelõképességének határán apró hõvibrálást lát, pontosan azon a területén, ahol az elõzõ éjjeli nyom végzõdött.

Mindez õrjítõén bizonytalan volt – távolról sem olyasfajta bizonyíték, amelyre egy tudósnak szüksége van, különösen, ha ki akarja nyitni a száját. Ha egy szót sem szól, senki nem tud meg soha semmit – õt azonban egész életében kétségek mardosnák. Ha viszont elkötelezi magát, hamis reményeket ébreszthet, az egész Naprendszer róla viccelõdik, vagy azzal vádolják, hogy a személyes népszerûséget hajhássza.

Kétféleképpen nem csinálhatta egyszerre: döntenie kellett. Végül, hosszú habozás után, tisztában lévén azzal, hogy ezután már nem fordulhat vissza, felvette az Obszervatórium telefonját.

– Itt Lawson – mondta. – Kapcsolja a Hold-központot. Sürgõs.

8. fejezet

A Szeléné fedélzetén a reggeli elegendõ volt, de aligha ébresztett fennkölt gondolatokat. Sokan panaszkodtak is az utasok közül, hogy a keksz és a húskonzerv egy cseppnyi mézzel és egy pohár meleg vízzel csöppet sem étvágygerjesztõ. De az ûrparancsnok sziklaszilárd volt. – Nem tudjuk, mennyi ideig kell kitartanunk – mondta –, és attól tartok, hogy nem jutunk meleg ételhez. Nincs rá mód, hogy elkészítsük, és máris túl meleg van a kabinban. Sajnálom, de nincs több tea vagy kávé. És õszintén szólva, egyikünknek sem fog ártani, ha csökkentjük néhány napra a kalóriákat. – Csak amikor kimondta, jutott eszébe Mrs. Schuster. Remélte, hogy nem fogja személyes célzásnak venni. Az elmúlt éjszakai általános nekivetkõzés után, fûzõ nélkül inkább egy jóindulatú vízilónak látszott, amint jó másfél ülésnyi helyen elterült.

– A Nap éppen hogy felkelt fölöttünk – folytatta Hansteen –, a kutatóexpedíciók már kint vannak, és csak idõ kérdése, hogy megtaláljanak. Valaki azt ajánlotta, kössünk fogadást erre; Miss Morley, aki a hajónaplót vezeti, össze fogja gyûjteni a fogadásaikat… Most pedig a napi programunkról.

Jayawardene professzor, talán ismertetné velünk, miben állapodott meg a Szórakoztatási Bizottság.

A professzor kicsi, madárszerû ember volt, szelíd, sötét szeme túlságosan nagynak tûnt. A szórakoztatás feladatát szemmel láthatólag nagyon komolyan vette, mert finom barna kezében tiszteletre méltó jegyzetpaksamétát szorongatott.

– Amint tudják – kezdte –, az én szakterületem a színház, de ez, sajnos, nem sokat segít rajtunk. Jó lenne, ha dráma-felolvasást tarthatnánk, és gondoltam is arra, hogy néhány részletet összeírunk, de sajnos, kevés a papírunk hozzá, így valami mást kell kigondolnunk… Nincsen sok olvasnivaló sem a fedélzeten, és ennek is egy része szakmai. Viszont van két regényünk: a Shane, ez a klasszikus cowboyregény és ez az új történelmi regény: A narancs és az alma. Az a javaslatunk, hogy alakítsunk olvasócsoportot, és hallgassuk meg õket. Van valakinek kifogása vagy jobb ötlete?

– Mi pókerezni akarunk – mondta egy erõs hang hátul.

– De hát nem pókerezhetnek állandóan – tiltakozott a professzor, ami azt bizonyította, hogy az egyetemen kívüli világot illetõ ismeretei meglehetõsen hiányosak. Az ûrparancsnok úgy döntött, hogy a segítségére siet:

– A felolvasásnak nem kell zavarnia a pókert. Amellett azt ajánlom, idõnként tartsanak szünetet. Azok a kártyák nem fognak nagyon soká tartani.

– Tehát melyik könyvvel kezdjük? És ki jelentkezik felolvasónak? Én nagy örömmel, de jó lesz egy kis változatosság.

– Ellenzem, hogy A narancs és az almára pazaroljuk az idõnket – szólt közbe Miss Morley. – Szörnyen vacak, és jórészt… izé… majdnem pornográfia.

– Honnan tudja? – csapott le rá David Barrett, az angol, aki a teát dicsérte. A válasz mindössze egy felháborodott szipákolás volt. Jayawardene professzor egészen lesújtottnak látszott, és segélykérõen pillantott az ûrparancsnokra. De hiába: Hansteen szándékosan másfelé nézett. Ha az utasok mindenben rábízzák magukat, az végzetes lehet. Álljanak csak a saját lábukra.

– Jó – mondta a professzor. – Akkor a Shane-nel fogjuk kezdeni.

Számos tiltakozó kiáltás hallatszott: – A narancs és az almát akarjuk! – de meglepõ módon a professzor nem tágított. – Jó hosszú könyv – mondta. – Nem hiszem, hogy befejezzük, mielõtt megmentenek. – Megköszörülte a torkát, körülnézett, hogy van-e újabb ellenvetés, azután rendkívül kellemes, bár kissé éneklõ hangon elkezdett olvasni: – Bevezetés: a western szerepe az ûrkorszakban. Írta Karl Adams, az angol irodalom professzora. A chicagói egyetemen 2037-ben tartott Kingsley Amis kritikai szemináriumok anyaga alapján.

A pókerjátékosok ingadoztak; egyikük idegesen rendezte a megviselt kártyalapokat. A hallgatóság többi része elhelyezkedett, arcukon az unalom és a várakozás kifejezésével. Miss Wilkins hátul, a konyhában ellenõrizte a készleteket. A dallamos hang folytatta:

"Korunk egyik legváratlanabb irodalmi jelensége a western néven ismert regényes elbeszélések újjáéledése, fél évszázados teljes elhanyagolása után. Ezek a történetek, amelyeket térben és idõben teljesen körül tudunk határolni – tudniillik a Földön, az Amerikai Egyesült Államokban, körülbelül 1865 és 1880 között játszódnak –, hosszú ideig a szépirodalomnak világszerte szinte a legnépszerûbb formái voltak. Milliószám írták, olcsó képeslapokban és olcsón elõállított könyvekben adták ki õket, de a millió közül néhány tovább él mint irodalom és mint egy korszak története, bár nem szabad megfeledkeznünk arról, hogy az írók olyan korszakot írtak le, amely jócskán elmúlt, mire õk maguk megszülettek.

Az 1970-es években, a Naprendszer megnyílásával, az amerikai »vadnyugat« olyan mulatságosan aprónak tûnt, hogy az olvasóközönség elvesztette érdeklõdését. Ez persze ugyanolyan logikátlan volt, mintha elvetnénk a Hamletet azon az alapon, hogy cselekménye egy jelentéktelen, huzatos dán kastélyra korlátozódik, tehát nem lehet egyetemes jelentõségû.

Az elmúlt években, azonban visszahatás következett be. Hiteles forrásokból tudom, hogy a western-történetek a legnépszerûbb olvasmányok közé tartoznak a bolygók között közlekedõ ûróceánjárók könyvtáraiban. Vajon mi a nyitja ennek a nyilvánvaló paradoxonnak: a hajdani vadnyugat és a legújabb ûrkorszak kapcsolatának?

Talán a legjobban úgy értjük meg, ha gondolatban megfosztjuk magunkat valamennyi modern tudományos eredménytõl, és elképzeljük, hogy visszatértünk 1870 hihetetlenül primitív világába. Képzeljünk el egy hatalmas, nyílt síkságot, amelyet messze távol hegyek ködös vonulatai szegélyeznek. Ezen a síkságon kúszik halálos lassúsággal egy sor otromba társzekér. Körülöttük férfiak lovagolnak, vállukon puska, mert ez még az indiánok földje E szekerek hosszabb idõ alatt fogják elérni a hegyeket, mint ameddig egy bolygóközi utasszállító megteszi az utat a Föld és a Hold között. A préri térsége ezért éppolyan nagy azoknak az embereknek a tudatában, mint a Naprendszer térsége a mienkben. Ez az egyik kapcsolatunk a westernnel. De vannak más, alapvetõbb összefüggések is. Hogy ezeket megértsük, elõbb meg kell vizsgálnunk az epika szerepét az irodalomban…"

Úgy látszik, menni fog, gondolta az ûrparancsnok. Egy óra elég hosszú; ennyi idõ múlva lesz túl a professzor a bevezetésen és talán az elsõ fejezeten is. Akkor áttérhetnek valami másra, lehetõleg egy izgalmas résznél abbahagyva a történetet, hogy a közönség szívesen térjen vissza hozzá.

Igen, a második nap a por mélyén simán indult, mindenki aránylag jól érezte magát. De vajon még hány napig lesz így?

Erre a kérdésre a válasz két férfitól függött, akik nyomban megutálták egymást, bár 50 000 kilométer választotta õket el egymástól. Lawson, a csillagász nagyon szerencsétlen módszert választott felfedezésének közlésére, hiszen nemcsak jóval fiatalabb volt a fõmérnöknél, aki az apja lehetett volna, de rangban is jóval alatta állt. Úgy beszél hozzám, gondolta Lawrence, elõször inkább mulatva, mint haragosan, mintha egy értelmileg visszamaradt gyerek volnék, akinek mindent egytagú szavakkal kell megmagyarázni.

Amikor Lawson befejezte, a fõmérnök néhány másodpercig hallgatott; ezalatt megtekintette a fényképeket, amelyek a telefaxon érkeztek beszélgetésük közben. A korábbi, amelyet még napkelte elõtt készítettek, valóban mutatott valamit, de véleménye szerint nem eleget ahhoz, hogy bizonyítéknak fogadják el. A hajnali kép pedig egyszerûen semmit sem mutatott azon a másolaton, amelyet kapott. Lehet, hogy az eredeti felvételen volt valami, de csöppet sem szívesen hitt volna ennek a kellemetlen ifjoncnak.

– Nagyon érdekes, doktor Lawson – mondta végül. – Nagy kár azonban, hogy nem folytatta a megfigyeléseit, amikor az elsõ fényképet készítette. Akkor talán komolyabb bizonyíték állna rendelkezésünkre.

Tom azonnal felkapta a fejét a bírálat hallatára, annak ellenére – vagy talán éppen azért –, mert volt benne igazság.

– Ha úgy gondolja, hogy valaki más jobban megcsinálta volna… – vágta oda.

– Ó, errõl szó sincs – mondta Lawrence, aki meg akarta õrizni a békét. – De merre induljunk ezen a nyomon? Az ön által megjelölt hely lehet, hogy elég kicsi, de helyzetének meghatározása legalább fél kilométeres tûrésû. Lehet, hogy a felszínen semmi szemmel láthatót nem találunk, még nappal sem. Nincs valami módja, hogy pontosabban kitûzhessük a helyet?

– Nyilvánvalóan van. Használják ugyanezt az eljárást a felszínen. Menjenek végig a területen infravörös letapogatóval. Azzal megtalálnak bármilyen meleg pontot, még ha csak egy fok töredékével melegebb is, mint a környezete.

– Jó ötlet. Utánanézek, mit lehet ez ügyben tenni, és visszahívom; ha további tájékoztatásra lenne szükségem. Nagyon köszönöm, doktor.

Gyorsan letette a kagylót, és megtörölte a homlokát. Aztán azonnal visszahívta a mûholdat.

– Lagrange II.? Itt a Földoldal. Kapcsolja az igazgatót… Kotyelnyikov professzor? Itt Lawrence… Köszönöm, remekül vagyok. Most beszéltem a maguk Lawsonával… Nem, semmi rosszat nem csinált, csak egy kicsit kihozott a béketûrésbõl. Az eltûnt porjachtunkat kereste, és azt gondolja, hogy megtalálta. Azt szeretném tudni… szóval, mennyire járatos a szakmájában?

Az ezután következõ öt perc alatt a fõmérnök rengeteg dolgot megtudott a fiatal Lawsonról, valójában többet, mint amihez joga lett volna, még a bizalmas vonalon keresztül is. Amikor Kotyelnyikov professzor lélegzetvételnyi szünetet tartott, együttérzõen vetette közbe: – Ó, most már meg tudom érteni. Szegény kölyök, azt hittem, az ilyen árvaházak kimentek a divatból Dickensszel vagy legföljebb a XX. századdal. Még jó, hogy leégett. Gondolja, hogy õ gyújtotta fel?… Nem, ne is feleljen erre, már elmondta, hogy remek megfigyelõ, és ez nekem elég. Nagyon köszönöm. Lejön valamelyik nap?…

A következõ félórában Lawrence tucatnyi helyre telefonált. Hatalmas mennyiségû információt gyûjtött össze; most már ezek szerint kellett cselekednie.

A Platón Obszervatóriumban Ferraro atya véleménye szerint az elképzelés teljesen hihetõ volt. Valójában már korábban gyanakodott, hogy a rengés központja inkább a Szomjúság Tengere alatt volt, nem az Elérhetetlenség Hegyei alatt, de ezt nem tudta bizonyítani, mert a tengernek olyan csillapító hatása volt a rezgésekre. Nem, a teljes területre kiterjedõ szondázást soha nem végeztek, ez nagyon nagy idõpocsékolás lenne. Néhány helyen maga is szondázott egymásba tolható rudakkal, s mindig feneket ért negyven méter alatt. Becslése szerint az átlagos mélység tíz méter, a partoknál sokkal sekélyebb. Nem, infravörös detektoruk nincs, de a Túloldal csillagászai bizonyára tudnak segíteni.

– Sajnos, nincs a Dosztojevszkijen sem. Mi ibolyántúlival dolgozunk. Próbálják meg a Vernét.

– Ó igen, valamikor, néhány évvel ezelõtt dolgoztunk az infravörössel: vörös óriáscsillagokról készítettünk színképelemzést. De a holdatmoszféra megakadályozta a leolvasást, úgyhogy az egész programot átvitték az ûrbe. Próbálják meg a Lagrange-ot.

Ekkor hívta Lawrence a forgalomirányítást, hogy megtudakolja a hajók menetrendjét a Földrõl, és úgy találta, hogy szerencséje van. De a következõ lépés sok pénzbe kerülne, és csak a fõkormányzó adhat rá engedélyt.

Ez volt az egyik jó tulajdonsága Olsennak: sosem vitázott mûszaki személyzetével olyan ügyekrõl, amelyek azok hatáskörébe tartoztak. Figyelmesen végighallgatta Lawrence történetét, és egyenesen a legfontosabb pontra tapintott:

– Ha ez az elmélet helyes, akkor végeredményben van rá esély, hogy még életben vannak.

– Több mint esély! Mondhatnám, nagyon is valószínû. Azt tudjuk, hogy a tenger sekély, úgyhogy nem lehetnek nagyon mélyen. A hajótestre nehezedõ nyomás sem túlságosan nagy. Talán még sértetlen is.

– Tehát azt kívánja, hogy ez a fickó, ez a Lawson segítsen a kutatásnál.

A fõmérnök beletörõdõ mozdulatot tett.

– Éppen ezt kívántam volna legkevésbé. De attól tartok, vele kell dolgoznunk.

9. fejezet

Az Auriga teherhajó parancsnoka õrjöngött, ugyanúgy a legénység – de semmit sem tehettek. Tíz órányira a Földtõl és öt órára a Holdtól utasították õket, hogy álljanak meg a Lagrange-nál, az ezzel együtt járó sebességveszteség és külön vezérlés ellenére. Ráadásul eltérítették õket Clavius Citytõl arra a vacak Port Rorisra, a Hold másik oldalára. Az éter recsegett az üzenetektõl, amelyekben vacsorákat és randevúkat mondtak le az egész déli féltekén.

Nem messze a kiteléstõl, a Hold foltos ezüstkorongja, amelynek keleti részén felgyûrõdtek a könnyen észrevehetõ hegyek, káprázatos hátteret biztosított a Lagrange II-nek, amint az Auriga megállt az állomástól száz kilométerre keletre. Nem engedték közelebb: a berendezése keltette interferencia és fúvókáinak tüze miatt máris zavar keletkezett a mûhold érzékeny felvevõkészülékeiben. Csak a régi divatú, kémiai hajtóanyagú rakétáknak engedélyezték a mûködést a Lagrange közvetlen szomszédságában; a plazma-és fúziós meghajtású rakétáknak szigorúan tilos terület volt.

Egy kis ruhásbõrönddel és egy nagy bõrönddel a kezében, amelyben a felszerelése volt, Tom Lawson a hajóra lépett, húsz perccel azután, hogy a Lagrange-ról eltávozott. (Az ingajárat pilótája nem volt hajlandó sietni az Auriga sürgetése ellenére sem.) Az új utast minden lelkesedés nélkül üdvözölték a fedélzeten. Egészen másként fogadták volna, ha bárki is tud küldetésének céljáról. A fõkormányzó azonban úgy rendelkezett, hogy egyelõre titokban kell tartani; nem akart hamis reményeket kelteni az elveszett utasok hozzátartozóiban. Az idegenforgalmi kormánybiztos ellenben azt akarta, hogy azonnal közöljék a hírt; így bizonyítani tudnák, hogy minden tõlük telhetõt elkövetnek. De Olsen szilárdan kijelentette: – Várjunk, amíg Lawson eredményt ér el. Majd akkor beszélhet a hírügynökségekkel.

A parancs azonban máris elkésett. Az Auriga fedélzetén ott volt Maurice Spenser, az Interplanet News hivatalfõnöke, hogy munkához lásson Clavius Cityben. Nem volt egészen biztos abban, hogy Peking után elõléptetésnek számít-e ez a kinevezés; mindenesetre változatosabb így az élet.

A többi utassal ellentétben õt egyáltalán nem bosszantotta az útirány megváltoztatása. A késés a cég idejébõl vett csak el, és mint régi újságíró mindig szívesen fogadta a váratlan dolgokat. Tény, hogy különös, ha a Holdra tartó utasszállító több órát és mérhetetlen energiát pazarol el azért, hogy megálljon a Lagrange-nál, csak hogy felvegyen egy savanyú képû fiatalembert. És vajon miért térnek el Claviustól Port Roris felé? – Felsõbb utasítás a Földrõl – mondta a kapitány, és úgy látszott, igazat mond, amikor kijelentette, hogy semmi egyebet nem tud. Rejtély, és a rejtélyek Spenser munkakörébe tartoztak.

Valamilyen köze kell hogy legyen ahhoz az eltûnt porjachthoz, amely körül akkora hûhót csaptak éppen, amikor elhagyta a Földet. Ennek a pofának a Lagrange-ról bizonyára van valami értesülése róla, vagy pedig valamilyen módon segíteni tud a kutatásban. De miért ez a nagy titokzatosság? Talán volt valami botrány vagy mûhiba, amit a Hold-kormány igyekszik most eltussolni. A legegyszerûbb és teljesen hihetõ magyarázat nem jutott Spenser eszébe.

Nem próbált beszédbe elegyedni Lawsonnal a rövid utazás hátralevõ részében, és jót mulatott, míg azt figyelte, hogyan utasította vissza a maga nyers modorában azt a néhány utast, aki nem bírt a kíváncsiságával. Kivárta a maga idejét, és ez a leszállás elõtt harminc perccel érkezett el.

Aligha volt véletlen, hogy Lawson mellett ült, amikor utasítást kaptak, hogy a fékezés miatt kapcsolják be a biztonsági övet. Az apró, elsötétített társalgóban ültek a többi tizenöt utassal, és nézték a gyorsan közeledõ Holdat. A törzs külsejére szerelt lencsébõl képernyõre vetített képen még élesebbnek és ragyogóbbnak tûnt, mint a valóságban. Olyan volt, mintha egy ódivatú sötétkamrában foglaltak volna helyet; ez így sokkal biztonságosabb volt, mintha valóságos ablakok lettek volna a hajótesten, ami olyan szerkezeti kockázattal járt, hogy az ûrhajó-tervezõk foggal-körömmel harcoltak ellene.

Ez a drámaian táguló táj felemelõ és feledhetetlen látványt nyújtott, de Spenser mégis csak fél szemmel tudta nézni. A mellette ülõ embert figyelte, akinek sasorrú, feszült arcát alig láthatta az ernyõrõl visszaverõdõ fényben.

– Nem valahol itt van az a hely – kezdte a lehetõ legprózaibb hangsúllyal –, ahol az a turistahajó eltûnt?

– De igen – felelte Tom vonakodva.

– Nem nagyon ismerem ki magam a Holdon. Van valami elképzelése, hol lehetnek?

Spenser már régen felfedezte, hogy még az együttmûködésre legkevésbé hajlamos ember sem tud ellenállni annak, ha úgy kérnek tõle felvilágosítást, mintha nagy szívességet kérnének, s ráadásul lehetõséget adnak felsõbbrendû tudásuk fitogtatására. A trükk tíz eset közül kilencben bevált, és Tom Lawson-nál is megtette a hatását.

– Ott vannak lent – mondta, és a képernyõ közepére mutatott. – Azok az Elérhetetlenség Hegyei, körülöttük pedig az mind a Szomjúság tengere.

Spenser minden színlelés nélkül bámulta a hegyek élesen metszett, fekete-fehér kontúrjait. Remélte, hogy a pilóta – akár élõ ember, akár elektronikus – érti a dolgát; úgy tûnt, hogy a hajó túlságosan gyorsan közeledik. Azután észrevette, hogy a kép bal oldalán levõ simább terület felé csúsznak, s a hegyek és a furcsa szürke térség lassan elsiklott a képernyõ közepérõl.

– Port Roris – szólalt meg Tom önként, és egy alig látható fekete pontra mutatott a bal sarokban. – Ott fogunk leszállni.

– Hát… nem is szívesen szállnék le azok közt a hegyek közt – jegyezte meg Spenser, eltökélve, hogy nem tágít az eredeti témától. – Soha nem fogják megtalálni azokat a szegény ördögöket, ha abban a sivatagban tûntek el. Nem azt hiszik, hogy valami lavina temette be õket?

Tom fensõbbségesen nevetett.

– De azt hiszik.

– Miért? Talán nem így van?

Tomnak kissé késõn jutott eszébe, mire utasították.

– Semmi egyebet nem mondhatok – felelte ugyanazon az önelégült, magabiztos hangon.

Spenser elejtette a témát; máris eleget tudott ahhoz, hogy elhatározza, Clavius City ráér, jobb, ha egy darabig Port Roris körül szaglászik.

Még jobban megbizonyosodott efelõl, amikor irigykedve látta, hogy dr. Tom Lawson nem egészen három perc alatt átesik az egészségügyi zárlaton, a bevándorlási és vámvizsgálati formaságokon.

Ha valaki a Szelénébõl kiszûrõdõ zajokra figyelhetett volna, ugyancsak megdöbben. A kabin dallamtalanul visszhangozta huszonegy ember majdnem ugyanannyi hangnemû énekét, s valamennyi a "Boldog születésnapot!" címû dalocskát fújta. Amikor a lárma elhalt, Hansteen ûrparancsnok megkérdezte:

– Van még valaki Mrs. Williamsen kívül, akinek éppen most jutott eszébe, hogy ma van a születésnapja? Természetesen tisztában vagyunk azzal, hogy egyes hölgyek nem szívesen beszélnek róla egy bizonyos koron túl…

Nem volt jelentkezõ, de Duncan McKenzie hangja kiemelkedett az általános nevetésbõl.

– Van egy vicces dolog a születésnapokban. Valamikor sok fogadást nyertem ezzel különféle összejöveteleken. Ha az ember tudja, hogy egy évben háromszázhatvanöt nap van, mit gondolnak, hány emberbõl kell állnia ahhoz egy csoportnak, hogy kettõ közülük ugyanazon a napon ünnepelje a születésnapját?

Rövid szünet után, míg a hallgatóság a kérdést mérlegelte, valaki így válaszolt:

– Hát, azt hiszem, háromszázhatvanötnek a fele. Mondjuk, száznyolcvan ember.

– Ez a nyilvánvaló válasz, és teljesen hibás. Ha huszonnégy embernél többen vannak egy csoportban, máris nagyobb az esélye ötven százaléknál.

– Nevetséges! Huszonnégy nap a háromszázhatvanötbõl semmiképpen sem adhat ilyen esélyt.

– Sajnálom, de igen. Ha pedig negyvennél többen vannak, tíz közül kilenc esetben ugyanaz a születésnapjuk. Még a mi huszonkettõnk esetében is érvényes a szabály. Mit szól hozzá, kipróbáljuk, ûrparancsnok?

– Nagyon helyes. Körülmegyek, és mindenkitõl megkérdezem a születésnapját.

– Ó, nem – tiltakozott McKenzie. – Ha így csináljuk, csalnak. A dátumokat le kell írni, hogy senki se tudja a másikét.

Az egyik útikalauz majdnem üres lapját áldozták fel erre a célra: huszonkét cédulára tépték szét. Amikor összegyûjtötték és felolvasták õket, valamennyiük meglepetésére – és McKenzie igazolásául – kiderült, hogy Pat Harris és Robert Bryan is május 23-án született.

– Tiszta véletlen! – hitetlenkedett valaki, élénk matematikai vitát kavarva körülbelül féltucat férfiutas körében. A hölgyeket egyáltalán nem érdekelte a dolog, vagy azért, mert nem törõdtek a matematikával, vagy mert nem szívesen foglalkoztak a születésnapok kérdésével.

Mikor az ûrparancsnok úgy látta, hogy már elég hosszú ideje tart a vita, kopogással kért figyelmet.

– Hölgyeim és uraim! – szólt. – Térjünk át mûsorunk következõ pontjára. Örömmel mondhatom, hogy Szórakoztatási Bizottságunk, amely Mrs. Schusterbõl és Jaya… izé… J. professzorból áll, olyan ötlettel állt elõ, amely bizonyára elszórakoztat bennünket. Azt javasolják, hogy állítsunk fel egy bíróságot, és egymás után kérdezzünk ki mindenkit. A bíróságnak az a célja, hogy választ találjon erre a kérdésre: miért jöttünk most elsõ ízben a Holdra? Természetesen lehetnek, akik nem akarják, hogy kifaggassák õket, lehet, hogy akár a társaság fele a rendõrség vagy a felesége elõl bujkál. Jogukban áll tehát megtagadni a vallomást, de ne bennünket hibáztassanak, ha ebben az esetben a lehetõ legrosszabb következtetést vonjuk le. Nos, mit szólnak az ötlethez?

Egyesek lelkesen fogadták, mások ironikusan helytelenítõ mormogással, de mivel határozott ellenállás nem mutatkozott, az ûrparancsnok folytatta a játékot. Majdnem automatikusan választották meg a bíróság elnökének, s majdnem ilyen automatikusan történt Irving Schuster kinevezése az ügyészi tisztre. Az elsõ két jobb oldali ülést megfordították, úgy, hogy a többiekkel szembenézett. Ez volt a pulpitus, s ezt osztotta meg az elnök és az ügyész. Miután mindenki helyet foglalt, és a bírósági altiszt (vagyis Pat Harris) csendet kért, az elnök rövid beszédet tartott.

– Egyelõre nem folytatunk bûnügyi eljárást – szólt, csak nagy üggyel-bajjal õrizve meg komolyságát. – Még csak az eljárás nyomozati szakaszában vagyunk. Ha bármelyik tanú úgy érzi, hogy tudós kollégám megfélemlíti, a bírósághoz fellebbezhet. Lenne szíves az altiszt az elsõ tanút szólítani?

– Izé… méltóságod, kicsoda az elsõ tanú? – kérdezte az altiszt elég ésszerûen.

Tízperces vitába tellett a bíró, a tudós ügyvéd és a közönség vitatkozó hajlamú tagjai között, míg ezt a fontos kérdést eldöntötték. Végül is úgy határoztak, hogy sorsot húznak. Az elsõ kihúzott név David Barretté volt.

Halványan mosolyogva jött elõre a tanú, és megállt az emelvény elõtti szûk helyen.

Irving Schuster, aki trikóban és alsónadrágban egyáltalán nem látszott a törvény képviselõjéhez illõen méltóságteljesnek, hatásosan megköszörülte a torkát.

– Az ön neve David Barrett?

– Pontosan.

– Foglalkozása?

– Mezõgazdasági mérnök. Nyugdíjas.

– Mr. Barrett, elmondaná a bíróságnak, hogy miért jött éppen a Holdra?

– Szerettem volna látni, milyen itt, és volt hozzá idõm és pénzem.

Irving Schuster ferdén nézett Barrettre vastag szemüvegén keresztül; mindig úgy tapasztalta, hogy ez nyugtalanító hatással van a tanúkra. A szemüveg viselése majdhogynem különcségnek számított már, de az orvosok és az ügyvédek – fõként az idõsebbek – még mindig szívesen hordták; szinte a jogi és az orvosi pálya jelképévé vált.

– Ön "szerette volna látni, milyen itt" – idézte Schuster. – Ez nem magyarázat. Miért szerette volna?

– Attól tartok, hogy ez a kérdés olyan homályosan van megfogalmazva, hogy nem tudok rá válaszolni. Miért tesz az ember akármit is?

Hansteen ûrparancsnok elégedett mosollyal dõlt hátra. Éppen ezt akarta: hogy az utasok vitába keveredjenek, és szabadon beszélgessenek olyasmirõl, ami kölcsönösen érdekli õket, de nem ébreszt szenvedélyeket vagy ellentéteket. (Persze, ez is megtörténhet, de az már rajta múlik, hogy fenntartsa a rendet.)

– Beismerem – folytatta az ügyvéd –, hogy a kérdésemet jobban körül lehetett volna írni. Megpróbálom újrafogalmazni.

Gondolkodott egy pillanatig, a jegyzeteit rakosgatta: az egyik útikalauzból tépte ki õket. Elõzõleg néhány kérdést vetett a margóra, de igazából csak a hatáskeltés és a biztonság kedvéért tette maga elé. A bíróságon mindig volt valami a kezében; elõfordult, hogy egy képzeletbeli adategyeztetés néhány másodpercre felbecsülhetetlen értékû volt.

– Lehetne azt mondani, hogy a holdtájak szépségei vonzották?

– Igen, legalábbis részben. Már elõbb elolvastam az idegenforgalmi kiadványokat persze, a filmeket is láttam, és kíváncsi voltam, vajon a valóság fölér-e velük.

– És így is történt?

– Mondhatom – felelte szárazon –, hogy minden várakozáson felüli volt.

Általános nevetés nyugtázta a választ. Hansteen ûrparancsnok ráütött az ülés hátára.

– Rendet! – kiáltotta. – Csönd legyen, vagy kiüríttetem a termet!

Ez, várakozásának megfelelõen, még hangosabb kacagási hullámot indított el, amelynek nem vetett gátat. Mikor a vidámság magától alábbhagyott, Schuster azon a bizonyos kellemetlen hangon folytatta, amellyel az ilyen kérdéseket szokták feltenni: "Hol volt ön huszonkettedikén éjszaka?"

– Ez nagyon érdekes, Mr. Barrett. Megtette ezt a nagy utat a Holdra, meglehetõsen nagy költségbe verve magát, csak azért, hogy megnézze a kilátást. Mondja, látta már valaha is a Nagy Kanyont?

– Nem. És maga?

– Méltóságod! – fordult Schuster a bíróhoz. – A tanú nem hajlandó egyenes választ adni.

Hansteen szigorúan nézett Mr. Barrettre, akin egyáltalán nem látszott, hogy szégyellne magát.

– Nem ön vezeti ezt a vizsgálatot, Mr. Barrett. Az ön feladata az, hogy válaszoljon a kérdésekre, nem pedig hogy feltegye õket.

– Bocsánatot kérek a bíróságtól, uram – felelte a tanú.

– Izé… én "uram" vagyok? – kérdezte Hansteen bizonytalanul, Schusterhez fordulva. – Azt hittem, hogy "méltóságod".

Az ügyvéd néhány másodpercnyi komoly gondolkodást szentelt a dolognak.

– Azt javaslom méltóságodnak, hogy mindegyik tanú használhassa azt a megszólítást, amelyhez saját hazájában szokott. Mindaddig, amíg illõ tiszteletet mutatnak a bíróság irányában, ez elegendõnek tûnik.

– Nagyon helyes. Menjünk tovább.

Schuster ismét a tanújához fordult.

– Szeretném tudni, Mr. Barrett, miért találta szükségesnek meglátogatni a Holdat, amikor annyi minden van a Földön, amit még nem látott. Fel tud hozni bármilyen elfogadható érvet emellett a logikátlan viselkedés mellett?

Jó kérdés volt, pontosan olyan, amely mindenkit érdekel, és Barrett most meg is próbált komolyan válaszolni rá.

– Elég sokat láttam a Földbõl – kezdte lassan és azzal a precíz angolsággal, ami majdnem olyan ritkaság volt, mint Schuster szemüvege. – Már laktam a Hotel Everestben, voltam mindkét Sarkon, még a Calypso Mélység fenekére is lementem, így hát tudok valamit a bolygónkról. Mondjuk úgy, hogy elvesztette számomra azt a képességét, hogy meglepjen. A Hold viszont teljesen új volt: egy egész világ, alig huszonnégy órányira. Nem tudtam ennek az újdonságnak ellenállni.

Hansteen csak félfüllel hallgatta a lassú és gondos elemzést. Míg Barrett beszélt, feltûnés nélkül figyelte a hallgatóságot. Idõközben világos képet formált a Szeléné legénységérõl és utasairól, és eldöntötte, kiben lehet bízni, és ki fog bajt okozni, ha a körülmények rosszabbodnak.

A kulcsember természetesen Harris kapitány. Az ûrparancsnok jól ismerte ezt a típust, gyakran találkozott vele az ûrben, még ennél is gyakrabban az Astrotech-féle kiképzõ intézményekben. (Valahányszor ilyen helyeken elõadást tartott, az elsõ sorban mindig kefefrizurás, frissen borotvált Pat Harrisek ültek.) Pat értelmes, de nem becsvágyó fiatalember, némi mechanikai érdeklõdéssel, aki elég szerencsés volt ahhoz, hogy olyan állást találjon, amely tökéletesen megfelelt neki, és amely nem követelt mást, mint precizitást és udvariasságot. (A csinos hölgyutasok az utóbbi hiánya miatt aligha panaszkodtak, ebben Hansteen egészen biztos volt.) Hûséges, lelkiismeretes és fantáziaszegény, mindig legjobb tudása szerint végzi a munkáját, és a végén bátran, minden hûhó nélkül fog meghalni. Ez olyan erény, amely sok, nála jóval tehetségesebb embernek nem adatott meg, és amire nagy szükségük lesz itt, ha öt nap múlva még mindig itt lesznek.

Miss Wilkins, a stewardess majdnem olyan fontos személy a helyzet alakulása szempontjából, mint a kapitány; tény, hogy nem az a sztereotip ûrkisasszony-mintakép – üres báj és fagyos mosoly. Hansteen már eldöntötte magában, hogy jellemes és meglehetõsen mûvelt fiatal hölgy, de meg kell hagyni, hogy nem egy ûrkisasszonyt ismert, aki hasonló tulajdonságokkal dicsekedhetett.

Igen, szerencséje volt a legénységgel. És az utasok? Mondhatni átlagon felüliek, máskülönben nem lehettek volna a Holdon. Tiszteletet ébresztõ agy-és tehetségtartalék van itt a Szelénén, de a helyzet iróniája az, hogy sem ész, sem tehetség nem segíthet rajtuk most. Amire szükség van, az a jellem és az erõ – egyszerûbb szóval: bátorság.

Ebben a korszakban kevés ember ismerte meg a fizikai bátorság szükségességét. Születésüktõl halálukig sohasem kerültek a veszéllyel szemtõl szembe. A Szeléné fedélzetén levõ férfiak és nõk nem készülhettek fel arra, ami elõttük áll, és már nem sokáig kötheti le õket játékokkal és szórakozásokkal.

Az elkövetkezõ tizenkét órában, számítgatta, meg fognak jelenni az elsõ repedések. Addigra az is nyilvánvaló lesz, hogy valami feltartja a kutatócsoportokat, és ha egyáltalán megtalálják is õket, túl késõ lesz.

Hansteen ûrparancsnok gyorsan körülpillantott a kabinban. Ez a huszonegy férfi és nõ még mind értelmes, önmagán uralkodni tudó tagja volt a társadalomnak – gyér ruházata és kissé ápolatlan megjelenése ellenére.

Melyik lesz az elsõ, töprengett, aki kilép a sorból?

10. fejezet

Lawrence fõmérnök úgy találta, hogy Tom Lawsonra nem illik ez a régi mondás: "Ismerni annyi, mint megbocsátani". Annak megtudása, hogy a csillagásznak szeretet nélküli, intézményesített gyermekkora volt, és hogy eredeti helyzetébõl átlagon felüli tehetsége által, a többi emberi tulajdonság háttérbe szorításával szabadult ki, talán segített abban, hogy megértse õt – de abban nem, hogy kedvelje is. Különleges balszerencse, gondolta Lawrence, hogy õ az egyetlen tudós háromszázezer kilométeren belül, akinek történetesen van infravörös detektora és tudja, hogyan kell használni.

Lawson most a megfigyelõ székében ült a kettes porszánkón, s az utolsókat igazgatta durva, de mûködõképes tákolmányán, amelyet elõzõleg megszerkesztett. Egy filmfelvevõ állványát rögzítették a szánkó ernyõjére, és a detektort erre helyezték rá úgy, hogy bármilyen irányban el tudott fordulni.

Úgy látszott, mûködik, de nehéz volt ezt eldönteni ebben a kicsiny, nagynyomású hangárban, amely tele volt az energia-források zûrzavaros kellékeivel. Az igazi próbát csak a Szomjúság Tengerén végezhetik el.

– Készen van – mondta most Lawson a fõmérnöknek. – Hadd beszéljek azzal az emberrel, aki kezelni fogja.

A fõmérnök elgondolkodva nézett rá; még mindig azzal próbálkozott, hogy döntésre sarkallja magát. Erõs érvek szóltak amellett és az ellen, ami a fejében járt, de bármit tesz is, nem szabad, hogy személyes érzelmei a döntésben befolyásolják. Az ügy sokkal fontosabb ennél.

– Maga fel tud venni egy ûrruhát, nem? – kérdezte Lawsont.

– Soha nem hordtam még. Csak akkor van rá szükség, ha kimegyünk, de ezt a mérnökökre bízzuk.

– Akkor most megtanulhatja – mondta a fõmérnök, eleresztve a füle mellett a gúnyolódást. (Ha ugyan gúnyolódás volt; úgy látta, hogy Lawson nyersesége inkább a társadalmi illemkódexszel szembeni közömbösségébõl fakadt, mint a kihívás vágyából.) – Nincs benne semmi különös. Szép csöndesen ül a megfigyelõ ülésen, és az autoregulátor gondoskodik az oxigénrõl, a hõmérsékletrõl és a többirõl. Csak egy probléma van:

– Éspedig?

– Hogy áll a klausztrofóbiával?

Tom tétovázott: nem szívesen ismert be bármilyen gyengeséget. Természetesen átment a szokásos ûrhajós vizsgákon, és arra gyanakodott – joggal –, hogy a pszichikai besorolás szerint eléggé közel van ehhez. Nyilvánvalóan nem volt súlyos klausztrofóbiás, különben sosem léphetett volna egy ûrhajó fedélzetére. De az ûrhajó és az ûrruha két különbözõ dolog.

– Fel tudom venni – mondta végül.

Lawrence nem tágított:

– Ne áltassa magát, ha nem tudja. Jó lenne, ha jönne, de nem akarom magát hõsködésbe lovalni. Csak annyit kérek, hogy döntsön, mielõtt elhagyjuk a hangárt. Amikor már húsz kilométerre kint leszünk, késõ meggondolnia magát.

Tom a szánra nézett, és az ajkát rágta. A gondolat, hogy ezen a pokoli portavon suhanjanak keresztül egy ilyen törékeny lélekvesztõben, õrültségnek látszott – de hát ezek az emberek mindennap megteszik. És ha valami elromlik a detektoron, legalább van valami halvány remény arra, hogy meg tudja javítani.

– Itt van egy öltözék a maga méretére – mondta Lawrence. – Próbálja fel, ez segíthet a döntésben.

Tom beleküszködte magát a petyhüdt, zizegõ öltözékbe, felhúzta elõl a cipzárat, és nagyon bután érezte magát. A szerelésre csatolt oxigénpalack abszurdul kicsinek tûnt; Lawrence észre is vette ideges pillantását.

– Ne aggódjon, ez csak négy órai tartalék. Egyáltalán nem fogja használni. A fõtartály a szánon van. Vigyázzon az orrára: most jön a sisak.

Tom leolvashatta a körülötte állók arckifejezésérõl, hogy ez az a pillanat, amely a férfit elválasztja a kölyöktõl. Míg a sisak nem kerül a helyére, még az emberiséghez tartozik – utána azonban egyedül marad saját parányi mechanikus világában. Lehet, hogy néhány centire emberek vannak, de vastag mûanyagon át kell rájuk kukucskálni, és rádión kell beszélni velük. Még csak meg sem érintheti õket, legfeljebb e mesterséges bõr dupla rétegén keresztül. Valaki azt írta egyszer, hogy az ember kétszeresen magányosan hal meg az ûrruhában. Most ébredt csak rá, mennyire igaz lehet ez.

A fõmérnök hangja szólalt meg, visszhangosan, a sisak oldalába épített apró hangszóróból.

– Az egyetlen kapcsoló, amivel törõdnie kell, az intercom. Az a jobb oldalán levõ mûszertábla. Általában a vezetõhöz van kapcsolva. A kapcsolat megmarad mindaddig, míg mindketten a szánon vannak, úgyhogy bármikor beszélhetnek egymással. De mihelyt szétválnak, rádiót kell használniuk, mint ahogy most, amikor engem hallgat. Nyomja meg az adás gombját, és szóljon vissza nekem.

– Minek ez a piros vészjelzõ? – kérdezte Tom, miután engedelmeskedett az utasításnak.

– Nem lesz rá szüksége. Legalábbis remélem. Rákapcsol egy itthoni hívójelre, és rádiójelzést ad mindaddig, amíg valaki meg nem találja magát. Ne érintse meg egyik mûszert sem utasítás nélkül. Különösen azt ne.

– Nem fogom – ígérte Tom. – Menjünk.

Odament – meglehetõsen ügyetlenül, mert nem szokott hozzá se a ruhához, se a holdgravitációhoz – a porszánhoz, és elfoglalta a helyét. Egyetlen köldökzsinór, amelyet elég kényelmetlen módon a jobb csípõjéhez csatlakoztattak, kapcsolta össze a ruhát a szán oxigéntartályával, hírközlõ rendszerével és energiaforrásával. Ha minden kötél szakad, a jármû életben tudja tartani – bár elég kényelmetlen körülmények között – három vagy négy napig is.

A kis hangár alig volt elég a két porszánnak; a szivattyúknak mindössze néhány percre volt szükségük ahhoz, hogy légtelenítsék. Amint az öltöny megmerevedett körülötte, Tom érezte, hogy pánik kerülgeti. De a fõmérnök és a két pilóta figyelte, és õ nem akarta megadni nekik azt az elégtételt, hogy azt higgyék, fél. Senki se tehet arról, hogy izgul, amikor életében elõször légüres térbe kerül.

A kagylóhéj-ajtók elfordultak tengelyük körül. Szellemujjak halvány nyomása volt érethetõ, amint a levegõ utolsó maradványa kihúzódott. És ekkor kitárult a látóhatárig a Szomjúság Tengerének üres szürkesége.

Egy pillanatig lehetetlennek látszott, hogy itt van mindössze néhány méternyire az a valóság, amely azok mögött a képek mögött rejtõzött, amelyeket a messzi ûrbõl tanulmányozott. (Vajon most ki néz bele a száz centiméteres távcsõbe? Vajon figyeli-e valamelyik kollégája a messze a Hold felett levõ kilátóból?) De ez nem olyan kép volt, amelyet repülõ elektronok rajzolnak képernyõre; ez a valódi, különös, formátlan anyag, amely nyomtalanul felfalt huszonkét embert. És amelyen most neki kell átmerészkednie ezzel a súlytalan jármûvel.

Kevés ideje volt az elmélkedésre. A szán megrezdült alatta, amint a csavarok pörögni kezdtek; azután az egyes szán nyomában lassan kisiklott a Hold meztelen felszínére.

A felkelõ Nap alacsony sugarai lecsaptak rájuk, mihelyt elõjöttek a kikötõ épületeinek hosszú árnyékából. Még az önmûködõ szûrõk védelmében is veszélyes volt a keleti égbolton tomboló kékfehér õrjöngésbe nézni. Nem, javította ki magát Tom, ez a Hold, itt a Nap nyugaton kel. Így hát északkeletre tartunk, a Sinus Roris felé, azon a pályán, amelyet a Szeléné követett, s amelyen nem tért vissza.

Most, hogy a kikötõ alacsony kupolái láthatólag összezsugorodtak a látóhatár szélén, megérzett valamit abból a vidámságból és izgalomból, amit mindenféle sebesség kelt. Az érzés csak néhány percig tartott, amíg útjelzõket láttak; mihelyt elmaradtak, foglyul ejtette õket az az illúzió, hogy egy végtelen síkság legközepén egyensúlyoznak. A pergõ csavarok örvénylése és a porparabolák csendes hullása ellenére úgy látszott, mintha mozdulatlanul állnának. Tom tudta, olyan sebességgel haladnak, hogy néhány óra alatt át is jutnának a tengeren, mégis birkóznia kellett azzal a gondolattal, hogy fényévnyi messzeségben vesztek el, a megmenekülés minden reménye nélkül. Ez volt az a perc, amikor – kissé késõn – kelletlen elismerést kezdett érezni azok iránt, akikkel együtt dolgozott.

A legjobb alkalom arra, hogy ellenõrizze a mûszerét. Bekapcsolta a detektort, és ide-oda jártatta azon az ürességen, amelyen éppen áthaladtak. Hûvös elégedettséggel nyugtázta a két vakító fénynyomot, amely mögöttük húzódott a tenger sötétjén át. Ez a próba persze gyerekesen könnyû volt; a Szeléné halványuló hõkísértetét milliószor nehezebb lesz megtalálni a hajnal olvasztó hõje ellenében. De azért bátorító tény. Ha itt csõdöt mond, nincs értelme tovább folytatni.

– Hogy mûködik? – kérdezte a fõmérnök, aki bizonyára figyelte a másik szánról.

– Rendeltetésszerûen – felelte Tom óvatosan. – Úgy látszik, normálisan viselkedik. – A detektort a Föld zsugorodó félholdjára irányította; ez már valamelyest nehezebb célpont, de azért nem túlságosan, mert egészen kis érzékenységre volt szükség ahhoz, hogy felfogja az anyaföld finom melegét, melyet az ûr hideg éjszakájába kibocsát.

Igen, itt volt a Föld a messzi infravörösben: furcsa és elsõ látásra elképesztõ látvány. Mert már nem a jól ismert, élesen metszett, mértanilag tökéletes félhold volt, hanem valami rongyos gomba, melynek töve az Egyenlítõ mentén helyezkedett el.

Néhány másodpercet vett igénybe, míg Tom meg tudta magyarázni a képet. Mindkét Sark le volt csípve. Ez érthetõ: túl hidegek ahhoz, hogy megfigyelhetõk legyenek ilyen érzékenység mellett. De mi az a kidudorodás a bolygó kivilágítatlan éjszakai oldalán? Aztán ráeszmélt, hogy a tropikus óceánokat látja, amelyek visszasugározzák a sötétségbe azt a hõt, melyet elraktároztak napközben. Az infravörösben az egyenlítõi éjszaka ragyogóbb volt, mint a sarki nappal.

Ez emlékeztette arra a tényre, amelyrõl egyetlen tudósnak sem szabadna soha elfeledkeznie: hogy az emberi érzékek a mindenségnek csupán parányi torz képét nyújtják. Tom Lawson sosem hallott Platónnak arról a hasonlatáról, amely, a barlangban leláncolt foglyokról szól, akik a falra vetülõ árnyakat nézik és ezekbõl próbálnak meg következtetni a külvilág valóságára. De itt olyan bizonyítási lehetõség volt, amelyet Platón is tudott volna értékelni: melyik Föld a "valódi"? A szemmel látható tökéletes félhold, vagy a távoli infravörösben parázsló tépett gomba, avagy egyik sem?

Az iroda kicsi volt, még. Port Roris-i mérték szerint is, amely csupán tranzitállomás a Földoldal és a Túloldal között, a Szomjúság Tengerére tartó turisták kiindulópontja. (Nem mintha egyetlen turistának is kedve kerekedett volna oda menni egy idõ óta.) A Hold-kikötõnek volt egy dicsõséges pillanata jó harminc évvel ezelõtt, amikor Jerry Budker, egyike a Hold kevés sikeres bûnözõinek – aki egész kis vagyonra tett szert a Lunyik II. hamisított darabjainak eladásából – támaszpontul használta. Persze mi ez Robin Hoodhoz vagy "Billy a kölyök"-höz képest! – de mégiscsak õ volt a legérdekesebb a Hold választékában.

Maurice Spenser nagyon örült, hogy Port Roris ilyen apró, csöndes, egykupolás város, bár gyanakodott rá, hogy nem sokáig marad ilyen csendes, különösen ha majd Claviusban idõzõ kollégái ráeszmélnek arra, hogy az Interplanet News irodafõnöke érthetetlen módon itt tölti az idejét, és nem siet délre, a nagy (52 647 lakosú) város fényei felé. Egy, a Földre küldött óvatos hangú távirattal gondoskodott felettesei helyeslésérõl, akik bizonyára bízni fognak ítélõképességében és sejtik, milyen ügyben jár. Ám erre elõbb-utóbb a versenytársak is rá fognak jönni; abban reménykedett, hogy addig jókora elõnyre tesz szert.

Éppen az Auriga még mindig mérgelõdõ parancsnokával tanácskozott, aki pontosan egy órán át folytatott bonyolult és eredménytelen vitát a cég claviusi ügynökségével, megpróbálva rakományának átszállítása felõl intézkedni. A McIver, McDonald, Macarthy McCulloch és Co., úgy látszott, azon a véleményen van, hogy az õ hibája volt, hogy az Auriga Rorison szállt le. Végül is azzal tette le a kagylót, hogy megmondta nekik, intézzék el a dolgot a fõnökséggel. Mivel ebben az idõben Edinburgh-ban vasárnap kora reggel volt, ez eltarthatott egy darabig.

Anson kapitány a második pohár whisky után kissé megenyhült; nem árt jóban lenni az olyan emberrel, aki Port Rorisban is fel tud hajtani egy üveg Johnnie Walkert. Meg is kérdezte Spensertõl, hogyan sikerült neki.

– A sajtó nagyhatalom – nevetett amaz. – A riporter sose fedje fel a kapcsolatait; ha megteszi, nem sokáig maradhat a szakmában. – Kinyitotta aktatáskáját, és elõhúzott egy köteg térképet és fényképet. – Sokkal nagyobb munka volt ezeket megszerezni ilyen rövid idõ alatt. De lekötelezne, kapitány, ha senkinek nem szólna errõl az egészrõl egy szót sem. Rendkívül bizalmas, legalábbis pillanatnyilag.

– Természetesen. Mirõl van szó? A Szelénérõl?

– Hát ezt is kitalálta? Úgy van. Lehet, hogy nem lesz belõle semmi, de fel akarok készülni minden eshetõségre.

Kiterítette az egyik fotót. A Szomjúság Tengerének látképe volt, a holdtérképészet szokásos sorozatainak egyike, amelyet egy alacsonyan keringõ felderítõ mûhold segítségével készítettek.

Bár délutáni felvétel volt, s így az árnyékok az ellenkezõ irányba mutattak, majdnem azonos volt azzal a látképpel, amely közvetlenül leszállás elõtt Spenser elé tárult. Olyan alaposan tanulmányozta akkor, hogy most kívülrõl is maga elõtt látta.

– Az Elérhetetlenség Hegyei – mondta. – Nagyon meredeken emelkednek ki a tengerbõl, majdnem kétezer méter magasságig. Az a sötét, tojásdad terület a Kráter-tó…

– Ahol a Szeléné eltûnt?

– Ahol esetleg eltûnt: most némiképp kételkednek ebben. Közlékeny fiatal barátunk a Lagrange-rõl azt állítja, hogy valójában a Szomjúság Tengerén süllyedt el, körülbelül ezen a tájékon. Ebben az esetben a benne levõ emberek életben maradhattak. Akkor pedig, kapitány, pokoli mentõakció indul innen mindössze száz kilométerre. Port Roris lesz a legfõbb hírközpont a Naprendszerben.

– Hûha! Tehát ez a maga játéka. De hol szállok be én?

Spenser ismét a térképre tette az ujját.

– Pontosan itt, kapitány. Ki akarom bérelni a hajóját. És azt szeretném, ha leszállítana engem egy operatõrrel és kétszáz kilónyi tévé-felszereléssel az Elérhetetlenség Hegyeinek nyugati falán.

– Nincs több kérdésem, méltóságod – mondta Schuster jogtanácsos, és nyomban le is ült.

– Nagyon helyes – válaszolt Hansteen. – Utasítanom kell a tanút, hogy ne hagyja el a bíróság épületét.

David Barrett, általános hahotázás közepette, visszatért a helyére. Egész jó kis elõadást tartott; bár a legtöbb válasza komoly és gondolatgazdag volt, a humor szikráival élénkítette szavait, és a hallgatóság figyelmét végig lekötötte. Ha minden tanú ilyen jól fog szerepelni, megoldódik a szórakozás problémája – már ameddig szükséges megoldani. Még ha mindennap négy teljes életanyag emlékeit használják is fel – ami persze teljes lehetetlenség – akkor is valaki beszélni fog éppen, amikor az oxigén tartály kiadja az utolsó leheletét.

Hansteen az órájára nézett. Még mindig volt egy órájuk, mielõtt szerény ebédjükhöz hozzálátnának. Visszatérhetnének a Shane-hez vagy (Miss Morley tiltakozása ellenére) belekezdhetnének abba a merész történelmi regénybe. De kár lett volna most abbahagyni, amikor, úgy látszott, mindenki közlékeny hangulatban van.

– Ha mindannyian hasonlóképpen éreznek – szólalt meg az ûrparancsnok –, beszólítom a következõ tanút.

– Támogatom – felelt gyorsan Barrett, aki úgy érezte, megmenekült a további faggatástól. Még a pókerjátékosok is igenlõen nyilatkoztak, így a bírósági altiszt másik nevet húzott ki a kávéskannából, amelyben a kihúzandó cédulákat összekeverték.

Némi meglepetéssel nézett a papírra, és habozott, felolvassa-e.

– Mi baj van? – kérdezte a bíró. – Talán a saját neve?

– Izé… nem – felelt az altiszt, és gonoszkodó pillantást vetett a tudós ügyvédre. Majd megköszörülte torkát és hívta a tanút: – Mrs. Myra Schuster!

– Méltóságod! Tiltakozom! – emelkedett fel Mrs. Schuster még mindig bõségesen túlméretezett teste (jóllehet veszített egy-két kilogrammot azóta, hogy elhagyták Port Rorist). A férjére mutatott, aki megpróbált a jegyzetei mögé bújni. – Helyes dolog, hogy éppen õ kérdezgessen engem?

– Szívesen átadom a helyem – jelentette ki Irving Schuster, mielõtt még a bíró kimondhatta volna, hogy "a tiltakozásnak helyt adok".

– Készséggel átveszem a vizsgálatot – közölte az ûrparancsnok, bár arckifejezése eléggé meghazudtolta ezt. – De megkérdezem, van-e valaki, aki alkalmasnak érzi magát, hogy megtegye helyettem?

Rövid ideig csönd volt, azután, Hansteen meglepetésére és megkönnyebbülésére, az egyik pókerjátékos felállt.

– Bár nem vagyok ügyvéd, de van némi jogi tapasztalatom. Szívesen segítek.

– Nagyon jó, Mr. Harding. Fáradjon ide.

Harding elfoglalta Schuster helyét a kabin elején, és végignézett a neki kiszolgáltatott közönségen. Jól megtermett, keménykötésû férfi volt; külseje nemigen fedte a banktisztviselõkrõl alkotott képet. Hansteen el is tûnõdött rajta, vajon igazat mondott-e.

– A neve Myra Schuster?

– Igen.

– Nos, Mrs. Schuster, mit keres itt a Holdon?

A tanú mosolygott.

– Erre könnyû válaszolnom. Azt mondták, itt mindössze húsz kiló lesz a súlyom. Ezért jöttem ide.

– A rend kedvéért: miért akart csak húsz kilót nyomni?

Mrs. Schuster úgy nézett Hardingra, mintha az valami nagyon ostobát mondott volna.

– Valamikor táncosnõ voltam – mondta, és a hangja egyszerre ellágyult, szeme a távolba révedt. – Természetesen abbahagytam, amikor hozzámentem Irvinghez.

– Miért "természetesen", Mrs. Schuster?

A tanú a férjére pillantott, aki kissé kényelmetlenül mocorgott; úgy látszott, tiltakozásának akar hangot adni, de meggondolta magát.

– Õ azt mondta, nem méltó hozzánk. Azt hiszem, igaza is volt, mert én… olyasfajta táncot jártam.

Ez már túl sok volt Mr. Schusternak. Teljesen megfeledkezve a bíróságról, talpra ugrott, és tiltakozott: – Myra! Semmi szükség arra, hogy…

– Ó, Irv, szállj le rólam! – felelte az asszony a régi idõk szabad szájú zsargonjában. – Mit számít ez most már? Hagyjuk abba a színészkedést, legyünk végre saját magunk. Mit bánom én, ha megtudják, hogy valamikor a Kék Aszteroid-ban táncoltam? És hadd tudják meg azt is, hogy akkor akasztottál le a horogról, amikor egyszer a zsaruk épp kipucolták a termet!

Irving fortyogva ült vissza, míg a bíróság harsogó nevetéssel feloszlott, és õméltósága semmit sem tett, hogy elnyomja a nevetést. Pontosan abban reménykedett, hogy a feszültség így felenged: amikor az emberek nevetnek, nem jut eszükbe félni.

És tovább kezdett töprengeni Mr. Hardingról, akinek véletlenszerû, de ravasz kérdezõsködése mindezt elõidézte. Ahhoz képest, hogy azt mondta, nem ügyvéd, nagyon jól csinálta. Érdekes lenne látni, hogyan viselkedik a tanúk emelvényén, amikor majd megint Schusterra kerül a kérdezés sora.

11. fejezet

Végre megtörte valami a Szomjúság Tengerének jellegtelen simaságát. Apró, de ragyogó fényszikra araszolt át a látóhatáron, és miközben a porszánok elõre rohantak, lassan a csillagokig kúszott. Majd csatlakozott hozzá még egy és egy harmadik. Az Elérhetetlenség Hegyeinek csúcsai felemelkedtek a Hold szegélyén.

Mint rendszerint, most sem lehetett megállapítani távolságukat; lehettek volna néhány lépésnyire levõ kis kövek is, vagy akár nem is a Hold részei, hanem valami óriási, csipkés tájék, több millió kilométerre kint az ûrben. A valóságban ötven kilométerre voltak; a porszánoknak fél óra alatt oda kellett érniük.

Tom Lawson hálásan nézett rájuk. Most már elfoglalhatta valamivel a szemét és az agyát. Úgy érezte, megbolondulna, ha sokkal tovább kellene bámulnia ezt a látszólag végtelen síkságot. Bosszankodott magán, hogy ennyire logikátlan. Tudta, hogy a látóhatár valójában nagyon közel van, és hogy az egész tenger csupán kis része a Hold voltaképpen csekély felszínének. Mégis, amint ott ült ûrruhájában, látszólag sehová sem tartva, felidézõdtek benne azok a lidércálmok, amelyekben az ember teljes erõvel küzd azért, hogy valami rettenetes veszély elõl elmeneküljön, de tehetetlenül földbe gyökerezik a lába. Tomnak gyakran voltak ilyen álmai, még rosszabbak is.

De most már láthatta, hogy haladnak, és hosszú, fekete árnyuk nem fagyott hozzá a földhöz. A detektort az emelkedõ csúcsokra irányította, és erõs reakciót észlelt. Úgy volt, ahogy várta: a sziklák majdnem forrponton voltak, ahol a Nappal szembekerültek. Bár a holdnap még alig kezdõdött el, a hegyek már lángoltak. Sokkal hûvösebb volt itt lent, "tenger"-szinten. A felszíni por legmagasabb hõmérsékletét csak délben fogja elérni, s addig még hét nap. Ez volt az egyik legkedvezõbb körülmény, mert bár a nap már elkezdõdött, megvolt az esélye, hogy valami halvány hõnyomot talál még.

Húsz perccel késõbb már a hegyek uralták az égboltot. A szánok sebességét a felére csökkentették.

– Nem akarunk túlszaladni a nyomukon – magyarázta Lawrence. – Ha figyelmesen néz, pontosan az alatt a kettõs csúcs alatt jobbra látni fog egy sötét, függõleges vonalat. Megvan?

– Igen.

– Ez az a völgyszoros, amely a Kráter-tóhoz vezet. Az a hõfolt, amelyet maga felfedezett, három kilométerre nyugatra van tõle, úgyhogy innen még mindig nem látjuk, mert a horizont alatt van. Milyen irányból akarja megközelíteni?

Lawson gondolkozott. Északról vagy délrõl kellene. Ha nyugatról, akkor azok a lángoló sziklák kerülnének a látóterébe, a keleti megközelítés pedig még lehetetlenebb, mert szembe kapnák a felkelõ napot.

– Forduljunk északnak – mondta. – És tájékoztassanak, amikor a helyszíntõl két kilométerre vagyunk.

A szánok ismét felgyorsultak. Bár nem volt remény arra, hogy egyelõre bármit is találnak, elkezdte letapogatni a tenger felszínét oda-vissza. Ez az egész kutatóút egyetlen feltevésen alapult: azon, hogy a por felsõ rétegei általában átlagos hõmérsékletûek, és hogy minden hõmérsékleti rendellenességnek az ember az okozója. Ha ez a feltételezés hibás…

Hibás volt. Teljesen elszámította magát. A képernyõn a tenger tarka fény-árnyék mintának látszott, helyesebben: a meleg és a hideg váltakozásának. A hõmérséklet-különbségek csak a fok törtrészeinek mutatkoztak, de a kép reménytelenül zavaros volt. A legkisebb esélyük sem volt arra, hogy ebben a zûrzavaros hõzuhatagban megállapítsák egyetlen hõforrás helyét.

Nehéz szívvel nézett fel Tom Lawson a képernyõrõl, és szkeptikusan bámult végig a portengeren. Szabad szemmel teljesen jellegtelen: ugyanaz a monoton szürkeség, mint mindig. De infravörössel nézve olyan foltos, mint a tenger egy felhõs földi napon, amikor a vizet a napfény és árnyék szüntelenül változó mintái tarkítják.

Itt azonban nem voltak felhõk, hogy árnyékot vessenek erre a sivár tengerre; ennek a tarkaságnak bizonyára más okai voltak. Bármi legyen is az, Tom sokkal jobban meg volt döbbenve, semhogy tudományos magyarázatot keressen. Megtette ezt az egész Hold-utazást, kockáztatta a fejét és az eszét ezzel az õrült száguldással – és végül a természet valamilyen csalafintasága romba dönti gondosan kitervelt kísérletét. A lehetõ legnagyobb balszerencse volt, ami egy tudóst érhet. Sajnálta magát.

Néhány perc múlva eljutott odáig, hogy sajnálni kezdje a Szeléné fedélzetén rekedt embereket: is.

– Szóval – mondta az Auriga kapitánya túlzott nyugalommal – szeretne leszállni az Elérhetetlenség Hegyein. Nagyon érdekes ötlet…

Spenser világosan látta, hogy Anson kapitány nem veszi komolyan: valószínûleg azt hiszi, valamiféle õrült firkásszal van dolga, akinek fogalma sincs a tervével járó problémákról, így is lett volna fél nappal korábban, amikor az egész még csak ködös álom volt. De most minden információ a kezében van, és pontosan tudja, mit akar.

– Hallottam, hogy azzal dicsekszik, kapitány, hogy le tudná tenni ezt a hajót bármilyen adott ponttól egy méternyire, így van?

– Hát… egy kis komputeres segítséggel.

– Ennyi elegendõ is. Most vessen egy pillantást erre a fényképre.

– Mi ez? Glasgow egy esõs szombat este?

– Sajnos, túlságosan fel van nagyítva, de mindazt mutatja, amit tudni akarunk. Ennek a területnek a nagyítása pontosan a hegység nyugati csúcsa alatt. Néhány órán belül kapok egy sokkal jobb másolatot és egy pontos kontúrtérképet; a Holdtérképészet már rajzolja a kartotékjaiban levõ fotók alapján. Szerintem itt van egy széles kiszögellés. Elég széles ahhoz, hogy akár egy tucat hajó leszálljon. És elég sima, legalábbis itt meg itt. Így egyáltalán nem lenne nehéz leszállnia.

– Lehet, hogy mûszaki probléma nem is lenne. De van valami elképzelése arról, hogy mennyibe kerülne?

– Ez az én dolgom, kapitány. Illetve az ügynökségemé. Szerintünk megéri, ha a sejtelmem beigazolódik.

Spenser jóval többet is mondhatott volna, de a jó kereskedõ soha ne mutassa ki, milyen nagy szüksége van a másik árujára. Ebbõl itt könnyen lehet az évtized riportja: az elsõ ûrmentési mûvelet a szó szoros értelmében a tévé-kamerák szeme láttára. Volt már elég baleset és szerencsétlenség az ûrben, az ég a megmondhatója, de hiányzott belõlük a drámaiság és feszültség. Akikkel megtörténtek, azonnal meghaltak vagy mire felfedezték a sorsukat, megmentésük reménytelenné vált. Az ilyen tragédiákból születhetnek fõcímek, de nem az emberi érdeklõdést ébren tartó szenzációs történetek, mint aminek a lehetõségét itt most megérezte.

– Nemcsak a pénzrõl van szó – mondta a kapitány, bár a hangjából érezni lehetett, hogy minden egyéb kisebb jelentõségû. – Még ha a fõnökségem beleegyezik is, külön engedély kell a Földoldal ûrellenõrzésétõl.

– Tudom, valaki már dolgozik ez ügyben. El lehet intézni.

– És mi lesz Lloydékkal? A biztosításunk nem terjed ki ilyen kis kiruccanásokra.

Spenser áthajolt az asztalon, hogy ledobja a bombát.

– Kapitány – mondta lassan –, az Interplanet News felajánlja, hogy biztosítékként akkora összeget tesz le, ami a hajó biztosítási értékének megfelel… amirõl történetesen tudom, hogy hatmillió-négyszázhuszonötezer-ötven sterling dollár.

Anson kapitány kettõt hunyorított, és egész magatartása nyomban megváltozott. Elgondolkodva töltött magának egy másik pohárral.

– Nem hittem volna, hogy valaha is hegymászásra adom a fejem mondta. – De ha maguk olyan bolondok, hogy leszurkoljanak hatmillió s-dolcsit – akkor hegyek, tiétek a szívem.

Férjének nagy megkönnyebbülésére Mrs. Schuster kihallgatását az ebédre való tekintettel félbeszakították. Ugyancsak bõbeszédû hölgynek mutatkozott, láthatólag élvezte a nyilván évek óta elsõ lehetõséget, hogy felhúzhatja a zsilipeket. Pályája nem ívelt valami magasra, amikor a sors és a chicagói rendõrség hirtelen véget vetett neki, de csak vitte valamire, és sok nagy elõadót ismert a századforduló táján. Visszaemlékezései nem egy idõsebb utasnak visszahozták saját ifjúkora emlékeit és a kilencvenes évek népszerû dallamait. Azon vették észre magukat, hogy az egész társasággal elénekelteti az örökzöld Szkafander-bluest. Az ûrparancsnok véleménye szerint Mrs. Schuster a hangulatteremtés szempontjából annyit ért, mint a saját súlya aranyban, ami nem csekélység.

Ebéd után (amelyet a lassúbb evõknek sikerült fél órára elnyújtani azzal, hogy minden falatot ötvenszer megrágtak), ismét nekifogtak az olvasásnak. A narancs és az alma pártfogói végül is szótöbbséggel gyõztek. Minthogy a téma angol volt, úgy vélték, Mr. Barrett az egyetlen alkalmas ember erre a feladatra, õ élénken tiltakozott, de lehurrogták.

– Nem bánom – mondta vonakodva. – Kezdjük el. Elsõ fejezet. Drury Lane, 1665…

Tény, hogy a szerzõ nem vesztegette az idejét. A harmadik oldalon Sir Isaac Newton már a nehézkedés törvényét magyarázta Gwyn asszonynak, aki a maga részérõl célzásokat tett arra, hogy szívesen viszonozná az elõzékenységét. Azt, hogy a hála milyen formában fog megmutatkozni, Pat Harris könnyen kitalálhatta és szívesen meg is hallgatta volna, de szólította a kötelesség. Ez a szórakozás az utasoké; a személyzetnek dolgoznia kell.

– Van még egy vésztartalék-rekesz, amelyet nem nyitottam ki – mondta Miss Wilkins, mihelyt a légzsilip ajtaja halkan döngve becsapódott mögöttük és Mr. Barrett gondosan formált szavai elhaltak. – A keksz és a dzsem fogytán van, de a szárított hús kitart egy darabig.

– Nem lep meg – felelte Pat. – Úgy látszik, kezdik unni. Lássuk csak azokat a leltári íveket.

A stewardess átnyújtotta a gépelt lapokat, amelyeken most sok ceruzajel díszelgett.

– Ezzel a dobozzal kezdjük. Mi van benne?

– Szappan és papírtörülközõk.

– Hát ezt aligha ehetjük meg. És ez?

– Cukorka. Az ünnepségre tartogatom. Majd ha megtalálnak minket.

– Jó ötlet, de talán kiadhatna egy keveset belõle már ma este. Minden utasnak egy szem lefekvés elõtti csemege. És ez?

– Ezer cigaretta.

– Vigyázzon, hogy senki meg ne lássa. Bár nekem se mondta volna. – Fanyar mosolyt küldött Sue felé, és máris a következõ tételhez fordult. Nyilvánvaló volt, hogy az étel nem fog nagyobb gondot okozni, de mindennek nyoma kellett, hogy legyen. Ismerte a fõnökség módszereit: miután megmenekülnek, elõbb-utóbb valamelyik emberi vagy gépi hivatalnok ragaszkodni fog ahhoz, hogy szigorúan számot adjanak mindenrõl.

Miután megmenekülnek. Valóban hisz abban, hogy így lesz? Több mint két napja eltûntek, és a legcsekélyebb jele sem volt annak, hogy bárki is keresné õket. Azt nem tudta, milyen jelei lehettek volna, de várt valamit.

Csendesen töprengve álldogált, míg Sue idegesen meg nem kérdezte:

– Mi van, Pat? Valami baj?

– Ó, dehogy – csúfolódott. – Öt perc múlva befutunk a bázisra. Kellemes út volt, nemde?

Sue hitetlenül bámult rá, azután kigyúlt az arca, és a szeme könnybe lábadt.

– Sajnálom – visszakozott Pat bûntudatosan. – Nem akartam bántani. Nagy megrázkódtatás volt mindkettõnk számára, és maga csodálatosan viselkedett. Nem is tudom, mit csináltunk volna maga nélkül, Sue.

A lány kifújta az orrát, és kicsit elmosolyodott:

– Nem történt semmi. – Egy darabig mindketten hallgattak. Majd hozzátette: – Igazán azt hiszi, hogy ki fogunk mászni ebbõl?

Pat tehetetlenül széttárta a karját.

– Ki tudhatja? Mindenesetre, az utasok kedvéért bizakodónak kell látszanunk. Abban biztosak lehetünk, hogy az egész Hold bennünket keres. Nem tudom elhinni, hogy sokáig tart még.

– De ha megtalálnak is minket, hogyan szednek ki?

Pat szeme a külsõ ajtóra tapadt, mindössze néhány centiméterre. Megérinthette anélkül, hogy helyérõl elmozdul, s ha kikapcsolja a biztonsági reteszt, ki is tudta volna nyitni, mert befelé nyílt. Ennek a vékony acéllapnak a másik oldalán nem tudni, hány tonna por van, amely nyomban befolyna, mint a víz a süllyedõ hajóba. Milyen magasan van felettük a felszín? Ez a kérdés azóta aggasztotta, hogy alámerültek, és semmilyen módja nem volt arra, hogy megállapítsa.

Sue kérdésére sem tudott válaszolni. Nehéz volt másra gondolnia, mint arra a lehetõségre, hogy megtalálják õket. Ha ez megtörténik, akkor biztosan meg is mentik õket. Az emberiség nem hagyja õket meghalni, ha még élnek, amikor felfedezik õket!

De ez a vágyak érvelése volt, nem a logikáé. A múltban több száz esetben kerültek csapdába férfiak és nõk éppúgy, mint õk most, és a nagy nemzetek összes erõforrása kevés volt ahhoz, hogy megmentsék õket. Bányászok ragadtak omlások mögött, tengerészek elsüllyedt tengeralattjárókban, és fõleg rossz pályára került hajók ûrhajósai. Gyakran beszélhettek barátaikkal és rokonaikkal egészen a legvégsõ pillanatig, így történt mindössze két évvel ezelõtt is, amikor a Kassziopeia fõ hajtómûve elromlott, és minden kizúduló energiája csak arra irányult, hogy elszakítsa a Naptól a hajót. Most már messze kint van, a Kanopusz felé fordulva, az ûrjármûvek egyik legfontosabb kimért pályáján. A csillagászok elõre kijelölhették az útját pár ezer kilométeres eltéréssel az elkövetkezõ millió évre. Ami bizonyára nagy vigasz volt a legénységnek, amely most a fáraókénál is idõtállóbb sírban nyugodott.

Pat erõszakkal elszakította gondolatait ettõl a különösen terméketlen látomástól. Szerencséjük még nem hagyta el õket, ilyenkor jobb a farkast nem emlegetni.

– Fejezzük be ezt a leltározást. Hallani akarom, hogyan boldogul Nell Sir Isaackal.

Ez sokkal kellemesebb gondolatsor volt, különösen akkor, ha az ember ilyen közel áll egy nagyon vonzó és hiányosan öltözött lányhoz. Ilyen helyzetben, gondolta Pat, a nõknek van egy nagy elõnyük a férfiakkal szemben. Sue még mindig csinosan festett, jóllehet ebben a trópusi hõségben nem sok maradt rajta ugyancsak csinos egyenruhájából. De õ, mint valamennyi férfi a Szeléné fedélzetén, egyre kényelmetlenebbül érezte magát a háromnapos, az izzadságtól viszketõ szakállával.

Sue-n nem látszott, hogy zavarná a borosta, bár a férfi nem színlelte tovább a munkát, és olyan közel nyomult hozzá, hogy a sörték az arcát dörzsölték. Viszont semmiféle lelkesedést sem mutatott. Csak állt ott a félig nyitott rekesz elõtt, mintha várta volna ezt, és egy cseppet sem volna meglepve. Lehangoló reagálás; néhány másodperc múlva Pat el is húzódott.

– Azt hiszem, afféle gátlástalan csirkefogónak tart – morogta –, aki megpróbálja kihasználni a helyzetet.

– Nem kifejezetten – felelte Sue. Elég fáradtan elnevette magát. – Egy lány se bánja, ha egy férfi elkezd közeledni hozzá. Csak ha nem akarja abbahagyni.

– Akarja, hogy abbahagyjam?

– Mi nem szeretjük egymást, Pat. Számomra ez nagyon fontos. Még most is.

– Még akkor is fontos lenne, ha tudná, hogy soha nem kerülünk ki innen?

A lány homlokát ráncolva töprengett.

– Nem vagyok biztos benne… de maga mondta: fel kell tételeznünk, hogy meg fognak találni. Ha nem, akár rögtön fel is adhatjuk a játszmát.

– Bocsásson meg – mondta Pat. – Ilyen körülmények közt nem akarom. Annál sokkal jobban kedvelem.

– Örömmel hallom. Én is mindig szívesen dolgoztam magával. Tudja, már sokszor átmehettem volna más munkára.

– Nagy pech, hogy nem tette meg. – A vágy rövid rohama, amelyet a közelség, a magány, a hiányos öltözék és az érzelmi feszültség keltett benne, már elmúlt.

– Most megint pesszimista – mondta Sue. – Látja, ez a maga nagy baja. Hagyja, hogy a dolgok letörjék. És nem tart ki eléggé az álláspontja mellett. Bárki kimozdíthatja.

Pat inkább meglepetéssel, mint bosszúsággal szemlélte.

– Fogalmam se volt – mondta –, hogy pszichológiai vizsgálatokat folytatott velem kapcsolatban.

– Nem is. De ha az embert érdekli valaki, és együtt dolgozik vele, közben meg is ismeri, nem?

– Nos, én nem hiszem, hogy az emberek azt csinálhatják velem, amit akarnak.

– Nem? Hát ki vezeti most ezt a hajót?

– Ha az ûrparancsnokra gondol, az egészen más. Õ ezerszer alkalmasabb a vezetésre. És tökéletesen korrekt is volt: mindig kérte az engedélyemet.

– Most már ezzel sem zavarja magát. Mindegy, nem ez az egyetlen. Nem örül annak, hogy átvette a vezetést?

Pat néhány másodpercig gondolkodott. Aztán mogorván, de tisztelettel pillantott Sue-ra.

– Lehet, hogy igaza van. Sosem törõdtem azzal, hogy teljes súllyal bedobjam magam, vagy hogy erõsítsem a tekintélyemet… ha egyáltalán van. Gondolom, ezért is vagyok egy holdbusz sofõrje, nem pedig egy ûróceánjáró parancsnoka. Most már kicsit késõ bármit is tenni ez ügyben.

– Még harminc sincs.

– Nagyon kedves. Harminckettõ vagyok. Mi Harrisek még öregen is elég fiatalnak látszunk. Addigra általában csak ez marad nekünk.

– Harminckét éves, és nincs állandó barátnõje?

Aha! – gondolta Pat. – Sok minden van, amit mégsem tudsz rólam. De nem volt értelme megemlíteni Clarissát és kis lakását Kopernikusz Cityben, amely most oly távolinak tûnt. (Vajon mennyire izgatja ez az eset Clarissát éppen most? – jó lett volna tudni. Vajon melyik fiú vigasztalja? Sue-nak talán igaza van végeredményben. Nincs állandó barátnõm. Nincs Yvonne óta, annak pedig öt éve. Uramisten, már hét éve.)

– Azt hiszem, jobb várni – mondta. – Majd egy szép napon megállapodok.

– Lehet, hogy akkor is ezt fogja mondani, amikor már negyven vagy ötven éves lesz. Olyan sok ûrhajós jár így. Nem állapodtak meg, amikor ideje lett volna, aztán már késõ. Nézze meg például az ûrparancsnokot.

– Mi van vele? Kezdem unni a témát.

– Az egész életét az ûrben töltötte. Nincs családja, nincsenek gyerekei. A Föld nem sokat jelent neki, oly kevés idõt töltött ott. Egészen elveszettnek érezhette magát, mikor elérte a korhatárt. Ez a baleset valóságos istenáldása neki, és õ élvezi is.

– Váljék egészségére. Megérdemli. Boldog leszek, ha tizedannyit tehetek, mire elérem az õ korát… ami nem látszik nagyon valószínûnek e pillanatban.

Pat ráébredt, hogy még mindig kezében tartja a leltári íveket; teljesen megfeledkezett róluk. Undorral nézett rájuk.

– Térjünk vissza a munkánkhoz – szólt. – Gondolnunk kell az utasokra.

– Ha sokkal tovább maradunk itt – felelt Sue –, az utasok elkezdenek találgatni felõlünk.

Közelebb járt az igazsághoz, mint gondolta.

12. fejezet

A fõmérnök úgy vélte, hogy Lawson hallgatása már elég sokáig tartott. Legfõbb ideje, hogy újból érintkezésbe lépjenek.

– Minden rendben, doktor? – tette fel a kérdést a legbarátságosabb hangján.

Rövid, mérges vakkantás érkezett, de a harag a mindenségre irányult, nem rá.

– Nem mûködik – felelte Lawson keserûen. – A hõkép túl zavaros. Tucatnyi forró pont van, nemcsak az az egy, amelyre számítottam.

– Állítsa meg a szánját. Átjövök és megnézem.

A kettes szán rövid fékezés után megállt, s az egyes felzárkózott, míg a két jármû majdnem érintette egymást. Lawrence, kényelmetlen ûrruhája ellenére, meglepõ könnyedséggel lendült át egyikrõl a másikra, és Lawson mögé állt, megmarkolva a fejük felett levõ ernyõ tartóoszlopait. A csillagász válla fölött az infravörös képernyõre nézett.

– Értem, mire gondol: teljes zûrzavar. De miért volt egyenletes, amikor a képeit készítette?

– A napkelte hatása okozhatta. A tenger kezd felmelegedni, és valamilyen okból nem mindenütt egyformán melegszik.

– Talán még mindig vehetjük valami hasznát a mintának. Úgy látom, vannak eléggé tiszta területek. Kell, hogy legyen valamilyen magyarázat. Ha megérthetnénk, mi történik, az segíthetne.

Tom Lawson nagy erõfeszítéssel mozdult meg. Önbizalmának törékeny héját ez a váratlan akadály ripityára zúzta. Nagyon fáradt volt, az elmúlt két nap alatt keveset aludt, a mûbolygóról a Holdra, onnan a porszánhoz kellett sietnie, ráadásul a tudománya is cserben hagyta.

– Tucatnyi magyarázata is lehet – mondta fakó hangon. – Ez a por egynemûnek látszik, de lehet, hogy vannak foltok, amelyeknek különbözõ a vezetõképességük. És itt-ott bizonyára mélyebb, mint másutt; ez is megváltoztatja a hõáramlást…

Lawrence még mindig a képernyõn kirajzolódó mintát bámulta, és megpróbálta összevetni a körülötte látható tájjal.

– Egy pillanat – intett. – Azt hiszem, fején találta a szöget. – Átszólt a vezetõhöz: – Milyen mély a por errefelé?

– Azt senki sem tudja: a tengert sohasem szondázták rendesen végig. De ezen a részen nagyon sekély, az északi part közelében vagyunk, itt néha be is akad egy csavarszárnyunk valamelyik zátonyba.

– Ilyen sekély? Nahát, itt a válasz. Ha mindössze néhány centiméternyire alattunk szikla van, az megmagyarázhatja a hõrajzolatot. Tíz az egyhez, hogy a kép mind egyenletesebb lesz, mihelyt kijutunk errõl a sekély területrõl! Ez csak helyi hatás lehet, amelyet az éppen alattunk levõ szabálytalan talajszint okozhat.

– Talán igaza van – mondta Tom, és mintha újraéledt volna. – Ha a Szeléné elsüllyedt, olyan területen kell lennie, ahol a por elég mély. Biztos abban, hogy itt sekély?

– Gyõzõdjünk meg róla. Van egy húsz méteres szondám.

Az összetolható bot egyetlen darabja elegendõ volt, hogy bebizonyítsa a feltevést. Amikor Lawrence a porba döfte, alig két métert haladt, aztán akadályba ütközött.

– Hány pót-hajtócsavarunk van? – kérdezte töprengve.

– Négy. Vagyis két teljes készlet. De ha beleütközünk egy sziklába, csak a sasszeg szakad ki, a szárnyak nem sérülnek meg, hiszen gumiból vannak, csak visszahajlanak. Tavaly mindössze hármat vesztettem el. A Szeléné egyszer szintén így járt, és Pat Harrisnek ki kellett szállnia, hogy kicserélje. Egy kis izgalmat okozott az utasok közt…

– Induljunk el megint. A szoros felé tartsunk; van egy elméletem: hogy tudniillik a tenger alatt tovább folytatódik, úgyhogy a por ott sokkal mélyebb. Ha így van, a maga képe szinte azonnal kivehetõbb lesz.

Nem sok reménnyel figyelte Tom a fény és árnyék mintáit, amelyek az ernyõn átfutottak. A szánok most egészen lassan haladtak, s ez idõt engedett ahhoz, hogy kielemezze a képeket. Körülbelül két kilométert haladtak, amikor látta, hogy Lawrence-nek tökéletesen igaza volt: a foltok és pettyek kezdtek eltûnni, a meleg és a hideg zavaros egyvelege egységessé olvadt össze. A képernyõ sima szürkévé vált, amint a hõmérséklet ingadozásai kiegyenlítõdtek. Vitán felül állt, hogy a por gyorsan mélyült alattuk.

Az a tudat, hogy készüléke megint használható, örömmel tölthette volna el Tomot, de majdnem az ellenkezõ eredménnyel járt. Csak a rejtett mélységekre tudott gondolni, amelyek fölött most úszott: valamennyi közeg közül a legárulóbb és legállhatatlanabb közegen. Olyan áramlatok lehetnek most alatta, amelyek leérnek a Hold rejtelmes szívéig, és bármelyik pillanatban beszippanthatják a porszánt, ahogy beszippantották a Szelénét is.

Úgy érezte, mintha kötéltáncot járna egy szakadék fölött vagy szûk ösvényen tapogatózna a rengõ futóhomokon keresztül. Egész életében nem volt bizonyos önmaga felõl, biztonságot és önbizalmat csak technikai jártassága folytán érezhetett, személyes kapcsolataiban soha. Most helyzetének veszélyei megerõsítették ezeket a belsõ félelmeket. Kétségbeesett vágyódást érzett valami megfogható, valami erõs és állandó után, amelyhez hozzátapadhatott volna.

Fölöttük ott voltak a hegyek, mindössze három kilométernyire: masszív, örök hegyek, lábuk a Holdba gyökerezve. A magas csúcsok napsütötte szentélyeire oly vágyakozva nézett fel, mint valami hajótörött a Csendes-óceánon, aki tehetetlenül sodródik tutaján, s egy szigetet bámul, amely mellett tehetetlenül kell elhaladnia.

Szívvel-lélekkel kívánta, hogy Lawrence hagyja el ezt az álnok, anyagtalan por-óceánt. Azon kapta magát, hogy ezt suttogja: – Irány a hegy! Irány a hegy!

Ûrruhában nem lehet titkot tartani, ha a rádió be van kapcsolva, ötven méterrel odébb Lawrence meghallotta a suttogást, és pontosan tudta, mit jelent.

Nem azért lesz valaki egy fél világ fõmérnöke, hogy ne tudjon annyit az emberekrõl is, mint a gépekrõl. Kiszámított kockázatot vállaltam, gondolta Lawrence, és úgy fest, hogy nem sikerül. De nem adom fel harc nélkül. Talán sikerül hatástalanítani ezt a pszichológiai bombát, mielõtt felrobbanna.

Tom nem vette észre a második szán közeledését; túlságosan beleveszett saját lázálmába. De hirtelen erõteljesen megrázták, olyan erõsen, hogy homlokát beverte sisakjának alsó karimájába. Egy percig látását elhomályosították a fájdalom könnyei, aztán dühösen, mégis a megkönnyebbülés megmagyarázhatatlan érzésével észlelte, hogy egyenesen a fõmérnök kemény szemébe néz és hallja a hangját az ûrruha hangszórójából visszhangozva:

– Elég ebbõl az ostobaságból! Nehogy nekem itt rosszul legyen! Ötszáz s-dolcsinkba kerül, hogy ismét mûködõképessé tegyük ezt a hacukát, és még úgy sem lesz a régi.

– Nem akartam… rosszul lenni… – sikerült Tomnak kinyögnie. Csak ezután ébredt rá, hogy az igazság ennél sokkal kellemetlenebb volt, és hálás volt Lawrence-nek a tapintatáért. Mielõtt bármi mást is mondhatott volna, õ folytatta, valamivel enyhébben:

– Senki sem hall minket, Tom. Figyeljen hát, és ne bolonduljon meg. Sokat tudok magáról. Tudom, hogy pokoli sorsa volt egyszer régen. De van esze, fenemód éles esze, hát ne pazarolja arra, hogy úgy viselkedik, mint egy beijedt gyerek. Most nincs erre idõ. Huszonkét élet függ magától. Öt percen belül el kell döntenünk ezt az ügyet így vagy úgy. Hát tartsa a szemét a képernyõn, és feledkezzen el minden egyébrõl. Baj nélkül kihozom innen, emiatt ne aggódjon.

Megveregette vállán a ruháját, anélkül, hogy levette volna szemét a fiatal tudós megrettent arcáról. Azután megkönnyebbüléssel látta, hogy Lawson elernyed.

A csillagász egy pillanatig mozdulatlanul ült, mintha valami belsõ hangra figyelne. Vajon mit mondhat ez a hang? – találgatta Lawrence. Talán azt, hogy az emberiséghez tartozik még akkor is, ha az gyermekkorában arra a borzalmas árvaházra ítélte. Talán azt, hogy valahol a világon kell lennie egy embernek, aki áttörheti a szívét borító kérget.

Különös kis élõkép volt ez, itt, ezen a tükörsima síkságon, az Elérhetetlenség Hegyei és a felkelõ Nap között. A két szán egymás mellett úszott, vezetõik nem vettek részt abban az akarat-összeütközésben, amely az imént ment végbe, legfeljebb homályosan sejtették, mirõl volt szó. Bizonyos távolságból senki sem tudhatta, mi forog kockán, hány élet és sors reszket az erõk egyensúlyában, az a két férfi pedig, akinek része volt benne, sohasem fog róla beszélni.

Igazából már egészen más foglalkoztatta õket. Mert ugyanabban a pillanatban vették észre, milyen komikus helyzetbe kerültek.

Egész idõ alatt, amíg álltak, annyira a saját dolgukba feledkezve, hogy rá sem néztek az infravörös detektor ernyõjére, a készülék türelmesen mutatta éppen azt a képet, amelyet mindeddig kerestek.

Amikor Pat és Sue befejezte a leltározást és kijött a légzsilipfolyosón, az utasok még mindig messze az angol restauráció korában jártak. Sir Isaac rövid fizika-elõadását, amint azt elõre meg lehetett volna jósolni, Nell Gwyn hosszabb anatómiaórája követte. A hallgatóság kitûnõen érezte magát, külön élvezve Barrett precíz kiejtését.

"– …Igazán, Sir Isaac, maga nagy tudományú ember. Mégis úgy vélem, egy nõ sok mindenre megtaníthatná.

– És mi lenne az, szépséges húgom?

Nell asszony félénken elpirult.

– Félek, Sir Isaac – sóhajtott –, hogy életét csakis a szellem dolgainak szentelte. Megfeledkezett róla, hogy a testnek is sok furcsa tudománya van.

– Szólítson Ike-nak – mondta a bölcs morcosan, miközben ügyetlen ujjaival a hölgy ruhaderekának kapcsait rángatta.

– Ne itt, a palotában! – tiltakozott Nell, de meg sem próbálta féken tartani. – A király mindjárt visszajön!

– Ne izgasd magad, szépségem. Károly azzal a firkásszal, Pepysszel dõzsöl. Ma este színét sem fogjuk látni…"

Ha valaha is kijutunk innen, gondolta Pat, köszönõlevelet kell küldenünk annak a tizenhét éves marsbeli iskoláslánynak, akirõl feltételezik, hogy ezt a sületlenséget írta. Mindenki pompásan szórakozik rajta, és most csak ez számít.

De volt valaki, aki a legkevésbé sem szórakozott. Pat kényelmetlenül ébredt tudatára, hogy Miss Morley próbálja elkapni a tekintetét. Eszébe jutott parancsnoki kötelessége: feléje fordult, és biztató, bár némiképp erõltetett mosolyt küldött felé.

A hölgy azonban nem viszonozta; ha lehet, kifejezése még komorabb lett. Lassan, sokatmondóan Sue Wilkinsre nézett, aztán vissza a férfira.

Nem volt szükség szavakra. Azt mondta, olyan világosan, mintha teli torokból kiáltotta volna: Tudom, hogy mit csináltak maguk ketten odakint.

Pat érezte, hogy arca lángol a jogos felháborodástól, hiszen igaztalanul vádolják. Egy percig székébe fagyva ült. Aztán: – Majd megmutatom a vén szajhának! – sziszegte a foga közt.

Felállt, mérgezõen édes mosolyt küldött Miss Morley felé, és olyan hangosan, hogy õ is hallja, megszólalt:

– Miss Wilkins! Azt hiszem, elfelejtettem valamit. Visszajönne a légzsilipbe?

Amint az ajtó még egyszer becsukódott mögöttük, félbeszakítva egy incidens ismertetését, amely a lehetõ legsúlyosabb kétségeket ébresztette St. Albans hercege apaságát illetõen, Sue Wilkins értetlen megdöbbenéssel nézett rá.

– Látta? – kérdezte Pat, még mindig forrva a méregtõl.

– Mit láttam volna?

– Miss Morley…

– Ó – szakította félbe Sue –, szegény fiú, emiatt ne aggódjon. Azóta meresztgeti magára a szemét, hogy elhagytuk a bázist. Hisz tudja, mi a baja.

– Mi? – kérdezte Pat, de kellemetlenül bizonyos volt a válasz felõl.

– Azt hiszem, megrögzött szüzességnek lehet nevezni. Gyakori panasz, és a szimptómái mindig ugyanazok. Csak egy gyógyszere van.

A szerelem útjai kiszámíthatatlanok. Mindössze tíz perccel korábban Pat és Sue együtt hagyta el a légzsilipet. Kölcsönösen megegyeztek, hogy megmaradnak a tiszta barátság állapotában. De most Miss Morley és Nell Gwyn valószínûtlen kombinációja és az az érzés, hogy az embert vétlenül is meggyanúsíthatják, és talán testüknek az az ösztönös tudása, hogy hosszú távon csak a szerelem védheti meg õket a haláltól – mindez összefogott, hogy legyõzze õket. Egy pillanatig mozdulatlanul álltak a szûk, zsúfolt folyosón, aztán, bár egyikük sem tudta, ki mozdult elsõnek, egymás karjaiban találták magukat.

Sue-nak egyetlen mondat elsuttogására volt ideje, mielõtt Pat ajka elhallgattatta volna:

– Ne itt, a palotában…

13. fejezet

Lawrence fõmérnök a halványan villogó ernyõre bámult, és megpróbálta leolvasni a jelentését. Mint minden mérnök és tudós, életének elég tetemes idejét azzal töltötte el, hogy a száguldó elektronok festette képeket nézte, amelyek vagy túl nagy, vagy túl apró, vagy az emberi szem számára túl fényes, vagy túl halvány jelenségeket rögzítettek. Több mint száz év telt el azóta, hogy a katódsugár-csõ a láthatatlan világot az ember kezébe adta – az emberébe, aki már el is felejtette, hogy ez a világ valaha elérhetetlen volt számára.

Kétszáz méterrel odébb az infravörös detektor szerint valamivel melegebb hófolt volt ennek a porsivatagnak a felszínén. Majdnem teljesen kör alakú és egészen elszigetelt: más hõforrás nem akadt az egész látótérben. Bár sokkal kisebb volt, mint az a folt, amelyet Lawson a Lagrange-rõl lefényképezett, de a megfelelõ helyen volt. Aligha lehetett kétség afelõl, hogy ugyanarról a helyrõl van szó.

Arra nézve azonban semmi bizonyíték nem volt, hogy itt van az, amit keresnek. A foltnak számos magyarázata lehetett: talán egy csúcs helyét jelölte, amely a mélységbõl majdnem a tenger felszínére ugrott ki. Csak egyféleképpen lehetett megbizonyosodni.

– Maradjon itt – mondta Lawrence. – Elõremegyek az egyes szánon. Szóljon, ha a pontos helyszínen vagyok.

– Nem gondolja, hogy veszélyes?

– Nem valószínû, de azért semmi értelme, hogy mindketten kockáztassunk. – Az egyes szán lassan odasiklott ahhoz a rejtélyesen parázsló folthoz, amely oly nyilvánvaló volt az infravörös detektornak, szabad szemmel mégis teljesen láthatatlan.

– Egy kicsit balra – rendelkezett Tom. – Még egy-két méterrel… már majdnem ott van… most!

Lawrence a szürke port nézte, amelyen jármûve úszott. Elsõ pillantásra éppolyan jellegtelennek látszott, mint a tenger bármely más része, de amikor jobban megnézte, valami olyasmit vett észre, amitõl lúdbõrös lett a háta.

Amikor alaposan megvizsgálta, a por nagyon finom mintát mutatott: mintha só és bors keverednék. De a minta mozgott; a tenger felszíne nagyon lassan kúszott feléje: mintha láthatatlan szél fújná.

Lawrence-nek ez egyáltalán nem tetszett. A Holdon az ember megtanulja, hogy felfigyeljen a rendellenes és a megmagyarázhatatlan jelenségekre: általában azt jelentették, hogy valami baj van vagy lesz. Ez a lassan kúszó por rejtélyes és zavaró. Ha már egyszer egy hajó elsüllyedt itt, akkor egy kis porszánkó még sokkal nagyobb veszélyben lehet.

– Jobb, ha távolabb maradnak – tanácsolta a kettes szánnak. – Valami furcsa van itt. Nem értem.

Gondosan leírta a jelenséget Lawsonnak, aki majdnem azonnal válaszolt:

– Azt mondja, olyan, mint egy porszökõkút? Pontosan az is. Már tudjuk, hogy ott egy hõforrás van. Elég erõs ahhoz, hogy konvekciós áramlást keltsen.

– Mi lehet az? A Szeléné nem lehet.

Úgy érezte, a csalódás hulláma söpör át rajta. Fantomokra vadásztak, ahogyan elejétõl fogva félt tõle. Valami radioaktív réteg vagy a rengés által felszabadított forró gázkitörés megbolondította a mûszereiket, õket pedig erre a kihalt területre csalta. Minél hamarabb elmennek, annál jobb: még mindig veszélyes lehet.

– Egy pillanat – mondta Tom. – Egy nagyobb jármû, fedélzetén egy csomó géppel és huszonkét utassal, jókora hõt fejleszthet. Legalább három-négy kilowattnyit. Ez éppen elég lehet ahhoz, hogy elindítson egy ilyen szökõkutat.

Lawrence úgy vélte, ez nagyon valószínûtlen, de most már szívesen belekapaszkodott a legvékonyabb szalmaszálba is. Felvette a vékony fémszondát, és függõlegesen a porba szúrta. Elõször majdnem ellenállás nélkül hatolt be, de ahogy a teleszkópikus elemekkel megnövelték a hosszát, egyre nehezebben lehetett mozgatni. Mire elérte a húsz métert, minden erejére szükség volt, hogy lenyomja.

A szonda vége eltûnt a porban, semmibe nem ütközött bele: nem is remélte, hogy elsõ próbálkozásra sikert ér el. A kutatást a terv szerint kell folytatnia.

Néhány perces ide-oda csónakázás után a területet beszõtte párhuzamos fehér szalagokkal. Mint valami hajdani farmer, aki krumplit ültet, elindult az elsõ szalag mentén, és belenyomta rúdját a porba. Lassan haladt, mert lelkiismeretes munkát kellett végeznie. Mint a vak, aki sötétben tapogatózik vékony, hajlékony botjával. Ha az, amit keres, kívül esik pálcájának hatósugarán, valami mást kell kigondolnia. De ezzel még ráér foglalkozni.

Körülbelül tíz percnyi kutatás után óvatlanná vált. Mindkét kezére szüksége volt a szonda kezeléséhez, különösen amikor megközelítette a teljes hosszát. Teljes erejével lenyomta, áthajolva a szán szegélyén, amikor megcsúszott és fejjel belezuhant a porba.

Mihelyt Pat kijött a légzsilipbõl, megérezte a megváltozott légkört. A felolvasás egy ideje befejezõdött, és heves vita bontakozott ki. Amikor a kabinba lépett, hirtelen abbamaradt, és zavart csönd támadt. Néhány utas figyelte a szeme sarkából: a többiek úgy tettek, mintha ott sem volna.

– Mi a baj ûrparancsnok? – kérdezte.

– Úgy érzik – felelte Hansteen –, nem teszünk meg mindent, hogy kijussunk. Megmagyaráztam, hogy nincsen más választásunk, mint várni, míg valaki megtalál bennünket, de nem mindenki ért egyet ezzel.

Elõbb-utóbb így kellett lennie, gondolta Pat. Ahogy múlik az idõ, és a mentésnek semmi jele nem mutatkozik, az idegek megfeszülnek és a hangulat rosszabbodik. Lesznek, akik cselekvést követelnek – akármilyen cselekvést. Az emberi természettel ellenkezik, hogy csöndben üljenek és semmit se tegyenek a halál torkában.

– Már ezerszer megbeszéltük – mondta fáradtan. – Legalább tíz méter mélyen vagyunk. Még ha kinyitnánk is a légzsilipet, senki sem tudna a felszínre jutni a por ellenállásával szemben.

– Biztos ebben? – kérdezte valaki.

– Egészen biztos. Próbáltak már valaha homokban úszni? Nem jutnának messzire.

– Mi lenne, ha megpróbálnánk a motorokkal?

– Kétlem, hogy egyetlen centiméterrel is megmozdítanának. De még ha úgy is lenne, elõremennénk, nem felfelé.

– Valamennyien hátramennénk a kabinban. A súlyunk talán felemelné a hajó orrát.

– Én a hajótest megfeszülése miatt aggódom – mondta Pat. – Feltéve, hogy elindítanám a motorokat, olyan lenne, mintha beleütköznénk egy téglafalba. Az ég tudja, milyen kárt okoznánk.

– De hátha sikerül. Nem éri meg a kockázatot?

Pat az ûrparancsnokra nézett, kissé bosszúsan, hogy nem segít neki. Hansteen visszanézett rá, mintha azt mondaná: Én mostanáig csináltam, most te következel… Nos, ez elég sportszerû volt, különösen azok után, amit Sue mondott az elõbb. Ideje volt, hogy a saját lábára álljon.

– Túl nagy a veszély – mondta egyszerûen. – Itt még legalább négy napig teljes biztonságban vagyunk. De sokkal hamarabb meg fognak találni. Miért kockáztassunk, mikor egy a millióhoz az esély? Ha ez lenne az utolsó lehetõségünk, igent mondanék. De nem most.

Körülnézett a fülkében, hogy lássa, ki nem ért egyet vele, és nem tudta elkerülni Miss Morley tekintetét. De nem is próbálta elkerülni. Mégis meglepetve és zavartan hallotta, amint azt mondja: – Talán a kapitánynak nem is nagyon sürgõs az elmenetel. Az utóbbi idõben nem sokat látjuk… se Miss Wilkinst.

Te szilvaképû kurva, gondolta Pat. Csak azért, mert egyetlen ép eszû férfi sem…

– Hagyja Harris! – intette le az ûrparancsnok. – Erre én válaszolok.

Ez volt az elsõ eset, hogy Hansteen valóban a sarkára állt; mindeddig könnyedén és halkan intézte a dolgokat, vagy a háttérbe húzódott és hagyta, hogy Pat végezze a munkát. De most a tekintély hamisítatlan hangját hallották, mint trombitaszót a csatatéren. Most nem a nyugalomba vonult asztronauta beszélt, hanem az ûrparancsnok.

– Miss Morley – mondta –, ez nagyon ostoba és kéretlen megjegyzés volt. Csak az mentheti, hogy valamennyien feszült hangulatban vagyunk. Azt hiszem, bocsánatot kell kérnie a kapitánytól.

– Akkor is igaz – mondta a nõ makacsul. – Kérdezze meg, tagadja-e.

Az ûrparancsnok soha nem jött ki a sodrából harminc év alatt, és most sem volt szándékában. De tudta, mikor kell úgy tennie, mintha elveszítette volna a türelmét, és most éppen erre volt szükség. Nemcsak Miss Morleyra volt mérges, hanem Pat miatt is: úgy érezte, cserbenhagyta. Természetesen lehet, hogy egyáltalán semmi sincs Miss Morley vádja mögött, de az biztos, hogy Pat és Sue igencsak hosszú idõt pazarolt el egy egészen egyszerû munkára. Elõfordul, hogy az ártatlanság látszata majdnem olyan fontos, mint maga az ártatlanság. Eszébe jutott a régi kínai közmondás: Ne hajolj le megkötni a cipõfûzõdet a szomszédod dinnyeföldjén.

– Egy fikarcnyit sem érdekel – mondta legdermesztõbb hangján –, hogy van-e bizalmasabb kapcsolat Miss Wilkins és a kapitány között. Ez az õ dolguk, és mindaddig, amíg a munkájukat rendesen ellátják, nincs jogunk beleavatkozni. Azt akarja mondani, hogy Harris kapitány nem végzi el a dolgát?

– Hát… ezt nem mondanám.

– Akkor kérem, ne is mondjon semmit. Elég problémánk van anélkül is, hogy újakat gyártanánk.

A többi utas a zavarnak és élvezetnek azzal a keverékével figyelt, amelyet a legtöbb ember érez, ha kileshet egy veszekedést. Bár ez nagyon is valóságos módon mindenkit érintett a Szeléné fedélzetén, mert ez volt az elsõ jele annak, hogy lazul a fegyelem. Mostanáig a csoport harmonikus egésszé forrt össze, de most egy hang a törzs vénei ellen szólalt fel.

Lehet, hogy Miss Morley hisztériás aggszûz volt, de kemény és elszánt. Az ûrparancsnok érthetõ szorongással látta, hogy válaszra készül.

De soha senki nem tudja meg, mit akart mondani, mert ebben a pillanatban Mrs. Schuster akkorát sikoltott, hogy az még az õ méreteihez képest is túlzás volt.

Ha az ember elesik a Holdon, általában van ideje arra, hogy tegyen valamit, mert idegei és izmai hatszor nagyobb gravitációra vannak beállítva. De amikor a fõmérnök lebukott a szánról, majdnem azonnal elérte a port, és máris elborította a sötétség.

Egyáltalán semmit sem látott, kivéve valami nagyon halvány fluoreszkálást a ruháján belül elhelyezett, kivilágított mûszertábláról. Végtelen óvatossággal elkezdett körben tapogatózni a lágyan ellenálló, majdnem folyékony anyagban, valami szilárd tárgyat keresve támaszul. De semmit nem talált; még csak azt sem tudta kitalálni, milyen irányban lehet a "felfelé".

Majdnem hatalmába kerítette az elmeháborító kétségbeesés, amely minden erejétõl megfosztja a testet. Szíve olyan akadozva vert, ahogy a pánik érkezését szokja jelezni. Már látott rá példákat, hogyan változtak emberek üvöltözõ, vagdalkozó állatokká, és tudta, hogy pillanatokon belül õ is közéjük fog tartozni.

Csak éppen annyi maradt meg a józanságából, hogy eszébe jusson, néhány perccel ezelõtt mentette meg ugyanettõl Lawsont, de nem volt abban a hangulatban, hogy értékelje a sors iróniáját. Minden maradék akaraterejét arra kellett koncentrálnia, hogy visszanyerje önuralmát, és tompítsa szívének lüktetését, amely úgy tûnt, mindjárt darabokra tépi a mellét.

És ekkor sisakjának hangszórójában egy olyan váratlan hang hallatszott, hogy a pánik hullámai egyszerre elültek. Tom Lawson nevetett.

A nevetés rövid volt, és bocsánatkérés követte:

– Sajnálom, Mr. Lawrence. Nem tehetek róla. Olyan mókásan néz ki, ahogy kapálózik a lábával az ég felé.

A fõmérnök megdermedt. Félelme nyomban elpárolgott, és harag váltotta fel. Mérges volt Lawsonra, de még jobban önmagára.

Hát persze, hogy nincs veszélyben: felfújt ruhájában olyan, mint a vízen úszó labda, és éppúgy nem is tud elsüllyedni. Lábaival rugdosott, kezével evezett, saját súlypontja körül forgolódott, és a látása visszatért, amint a por leszóródott a sisakjáról. Legfeljebb tíz centit süllyedt, és a szán egész idõ alatt ott volt mellette. Fantasztikus, hogy tudta eltéveszteni, míg úgy csapkodott maga körül, mint egy partra vetõdött polip.

Megragadta a szánt, és felhúzta magát. Még mindig ki volt fulladva a hiábavaló tornamutatvány miatt, és a hangja is elárulhatta volna még friss pánikhangulatát, hát inkább nem szólt. Amikor még állandóan kint dolgozott a Hold-felszínen, nem csinált volna magából ekkora bolondot. Hiába, kijött a gyakorlatból. Igen, utoljára akkor volt rajta ûrruha, amikor ellenõrzõ vizsgálatot tartott, de még akkor sem lépett ki a légzsilipen túlra.

Újra a szánon, folytatva a szondázást, a haragja is lassan elszállt. Töprengõ hangulat lett rajta úrrá, ahogy ráeszmélt, milyen szorosan – akár tetszett, akár nem – összekapcsolták Lawsonnal az utolsó fél óra eseményei. Igaz, a csillagász nevetett, amikor õ a porban evickélt, de valóban ellenállhatatlanul vicces látványt nyújthatott. És Lawson bocsánatot is kért vidámságáért. Nem sokkal elõbb mind a nevetés, mind a bocsánatkérés elképzelhetetlen lett volna.

Azután Lawrence minden egyebet elfelejtett, mert szondája akadályba ütközött, tizenöt méternyi mélységben.

14. fejezet

Amikor Mrs. Schuster sikoltott, az ûrparancsnok elsõ gondolata az volt: Szent isten, ez a nõ hisztériás rohamot kapott. Fél másodperccel késõbb minden akaraterejére szükség volt, hogy ne csatlakozzon hozzá.

A hajótörzsön kívül, ahonnan már három napja semmi zaj nem hallatszott a por sustorgása kivételével, végre nesz támadt, összetéveszthetetlen volt, éppúgy, mint a jelentése. Valami fémes tárgy kaparászott a törzs mentén.

A kabin azonnal megtelt kiáltozással, üdvrivalgással és a megkönnyebbülés hangjaival. Meglehetõsen nehezen sikerült Hansteennek figyelmet keltenie.

– Megtaláltak – mondta –, de lehet, hogy nem tudják. Ha együttmûködünk, nagyobb az esélyük arra, hogy felfedezzenek. Pat, próbálja meg a rádiót. Mi többiek a hajó testén kopogtatunk. A régi Morse V-jelét: ti-ti-ti-tá. Gyerünk, mindenki!

A Szeléné pontok és gondolatjelek szakadozott sortüzétõl visszhangzott, amely lassan egyetlen összefüggõ dörömböléssé változott.

– Hagyják abba! – mondta Hansteen egy perc múlva. – Mindenki jól figyeljen ide!

A zaj után a csend riasztónak tûnt, Pat is lekapcsolta a légszivattyúkat és ventillátorokat, úgyhogy a hajó fedélzetén az egyetlen hang huszonkét szív dobogása volt.

A csend tovább tartott. Végül is lehetséges, hogy az iménti nesz sem volt egyéb, mint a Szeléné saját testének valamilyen összehúzódása vagy kitágulása? Vagy a mentõcsapat – ha valóban mentõcsapat volt – elhaladt mellettük és továbbment?

Hirtelen a kaparászás újra kezdõdött. Hansteen egyetlen kézmozdulattal megállította a megújuló ujjongást.

– Hallgassanak, az isten szerelmére – könyörgött. – Hadd lássuk, tudunk-e kivenni belõle valamit.

A kaparászás néhány másodpercig tartott, mielõtt ismét követte volna az az agonizáló csend. Ekkor valaki halkan megszólalt, sokkal inkább azért, hogy eloszlassa a feszültséget, mint hogy valami hasznosat közöljön:

– Mintha egy drótot húztak volna ki. Lehet, hogy úgy akarnak kihalászni bennünket.

– Lehetetlen – felelt Pat. – Túl nagy lenne az ellenállás, különösen ebben a mélységben. Sokkal valószínûbb, hogy valami rúd, amellyel szondáznak.

– Akárhogyan is van – mondta a parancsnok –, néhány méterre tõlünk egy kutatócsoport dolgozik. Kopogtassunk nekik még egyszer. Mindenki.

– Ti-ti-ti-tááá…

A Szeléné dupla falú testén végiglüktetett Beethoven V. szimfóniájának nyitó taktusa, mint ahogy egy évszázaddal elõbb a háborús Európán. A vezetõ ülésben Pat Harris kétségbeesetten mondta el újra meg újra: – A Szeléné jelentkezik. Fogjátok az adást? Vétel… – azután egy örökké tartó tizenöt másodpercig várt, mielõtt megismételte volna. De az éter olyan néma volt, mint azóta, hogy a por elnyelte õket.

Az Auriga fedélzetén Maurice Spenser izgatottan nézett az órára.

– A fenébe! A szánoknak már régen ott kellene lenniük. Mikor volt az utolsó üzenetük?

– Huszonöt perccel ezelõtt – mondta a hajó híradós tisztje. – Hamarosan ismét jelentkezniük kell, akár találtak valamit, akár nem.

– Biztos, hogy jó frekvencián van?

– Törõdjön a saját dolgával, és én is a magaméval – felelte a sértõdött rádiós.

– Bocsánat. – Spenser már régen megtanulta, mikor kell gyorsan bocsánatot kérni. – Attól tartok, kivannak az idegeim.

Felkelt, és körben kezdett járni az Auriga kis irányítófülkéjében. Fájdalmasan nekiütközött egy mûszerfalnak – még nem szokott hozzá a holdbéli nehézkedéshez, és már-már azon kezdett tûnõdni, hozzászokik-e valaha is, aztán gyorsan legyûrte tehetetlen mérgét.

Ez volt munkájának a legrosszabb része: a várakozás, amíg megtudta, van-e sztori vagy nincsen. Máris egy kis vagyont költött el. De ez mind semmi ahhoz képest, amilyen számlák fognak összegyûlni, ha kiadja a parancsot Anson kapitánynak, hogy elõre. De ez esetben aggodalmainak vége lenne, mert meglenne a szenzációja.

– Itt vannak – szólt a rádiós tiszt hirtelen. – Két perccel a megadott idõ elõtt. Valami történt.

– Eltaláltam valamit – közölte Lawrence nyersen –, de nem tudom, mi az.

– Milyen mélyen? – kérdezte Lawson és mindkét vezetõ egyszerre.

– Körülbelül tizenöt méternyire. Vigyenek két méterrel jobbra. Újból megpróbálom.

Visszahúzta a szondát, aztán újból bedöfte.

– Még mindig – jelentette –, és ugyanaz a mélység. Vigyenek megint két méterrel arrébb.

Most az akadály eltûnt, vagy túl mélyen volt ahhoz, hogy a szonda elérje.

– Itt semmi. Vigyenek vissza a másik irányba.

Lassú és fárasztó munka lesz kijelölni a körvonalait annak a dolognak, ami odalenn eltemetve fekszik. Ilyen terméketlen módszerekkel kezdték szondázni két évszázaddal ezelõtt a Föld óceánjait, amikor súllyal ellátott köteleket eresztettek le a tengerfenékig, aztán újból felhúzták õket. Kár, gondolta Lawrence, hogy nincs visszhangszondája, bár nyomban kétsége is támadt afelõl, hogy akár akusztikus, akár rádióhullámok áthatolnának néhány méternyi poron.

Micsoda bolond is volt: már elõbb is gondolnia kellett volna erre! Hát ez történt a Szeléné rádiójeleivel is! Ha elnyelte õket a por, akkor az adásukat is eltakarta és felszívta. De ilyen távolságban, ha most tényleg a hajó tetején ül…

Lawrence készülékét a "holdkatasztrófa" sávjára állította – és máris itt volt, teljes erõvel üvöltõ robothangon. Olyan erõs volt, hogy úgy tûnt, elég ahhoz is, hogy vegyék a Lagrange-on vagy Port Rorisban. Aztán eszébe jutott, hogy fémrúdja még mindig az elsüllyedt törzsön pihen, és ez biztosít a rádióhullámok számára könnyû kivezetést a felszínre.

Ott ült, s jó tizenöt másodpercig hallgatta az ütemes jelzést, miközben bátorságot gyûjtött a következõ lépéshez. Egy pillanatig sem remélte igazán, hogy bármit is talál, és még most is lehet, hogy hiábavaló a kutatása. Ez az automatikus jelzés hetekig szólhat, mint valami sírból jövõ hang, hosszú idõvel azután, hogy a Szeléné utasai meghaltak.

Aztán hirtelen mozdulattal, haragosan, mintegy kihívva a sorsot, s felkészülve a legrosszabbra, Lawrence a hajó saját hullámhosszára kapcsolt, és majdnem megsüketült Pat Harris kiáltásától: – Itt a Szeléné, itt a Szeléné. Hallanak engem? Vége…

– Itt egyes porszán – válaszolt. – A Földoldal fõmérnöke beszél. Tizenöt méterre maguk fölött vagyok. Jól vannak? Vége.

Jó idõbe telt, amíg a választ megértette, olyan hangos volt a háttérbõl hangzó kiabálás és éljenzés. Ez magában elég volt ahhoz, hogy elárulja, valamennyi utas életben van és jó kedélynek örvend. Valóban, ahogy hallgatta õket, szinte azt hihette volna, igencsak emelkedett hangulatban ünnepelnek. Abbeli örömükben, hogy megtalálták õket és kapcsolatba kerültek az emberiséggel, azt hitték, megpróbáltatásaiknak is vége szakadt.

– Egyes porszán hívja Port Roris Forgalomirányítást – szólt Lawrence, várva, hogy a zûrzavar elcsendesedjék. – Megtaláltuk a Szelénét, és rádiókapcsolatba léptünk velük. A felhallatszó lármából ítélve, mindenki jól van. Tizenöt méter mélyen van, pontosan ott, ahol dr. Lawson megjelölte. Néhány perc múlva visszahívom. Vége.

Most a fény sebességével fognak terjedni a megkönnyebbülés és boldogság hullámai a Holdon, a Földön, a belsõ bolygókon, s embermilliók szívét fogják megdobogtatni. Utcákon és siklópályákon, buszokban és ûrhajókon, teljesen idegen emberek fognak egymáshoz fordulni, és azt fogják mondani: – Hallotta? Megtalálták a Szelénét!

És valóban, az egész Naprendszerben egyetlen ember volt csak, aki nem tudott teljes szívvel osztozni az örömben. Miközben szánjában ült, és hallgatta a föld alól érkezõ éljenzést és a por vándorló rajzolatait szemlélte, Lawrence fõmérnök sokkal rémültebbnek és tehetetlenebbnek érezte magát, mint a lába alatt csapdába esett férfiak és nõk. Tudta, hogy életének legnagyobb csatája elõtt áll.

15. fejezet

Huszonnégy órája elõször érezte magát valamelyest nyugodtnak Maurice Spenser. Mindent megtett, amit meg lehetett tenni. Az emberek és a felszerelés már útban voltak Port Roris felé. (Szerencséje, hogy Jules Braques épp Claviusban volt; õ az egyik legjobb operatõr a szakmában, és már többször dolgoztak együtt.) Anson kapitány számításokat végzett a komputer segítségével, és töprengve nézte a Hegyek kontúrképeit. A legénységet (mind a hatot) összeszedték a bárokból (mind a háromból), és tájékoztatták õket, hogy ismét útvonalváltozás következik. A Földön legalább egy tucat szerzõdést írtak alá és küldtek el telefaxon, és máris nagy összegek cseréltek gazdát. Az Interplanet News pénzügyi varázslói tudományos pontossággal számították ki, hogy a többi ügynökségnek mennyit is számítsanak fel a hírek fejében – anélkül, hogy arra kényszerítsék õket, hogy saját hajót béreljenek. (Nem mintha ez a "veszély" fenyegetett volna: Spensernek túl nagy volt az elõnye. Egyetlen versenytárs sem érhette volna el a Holdat negyvennyolc órán belül, Spenser pedig hat óra múlva ott lesz.)

Igen, nagyon kellemes érzés volt megpihenni abban a nyugalmas és biztos meggyõzõdésben, hogy minden az õ kezében van és úgy megy, ahogy akarja. Ezek voltak azok az intermezzók, amelyek miatt érdemes élni, és Spenser tudta, hogyan kell ezt kiélvezni. Ez volt a fõ gyógyszere a gyomorfekélye ellen is, amely, úgy látszik, a hírközlési ipar dolgozóinak immár örökös foglalkozási betegsége.

Az is jellemzõ volt rá, ahogy munka közben pihent. Egyik kezében ital, a másikban egy tányér szendvics – így hevert a behajózási épület kis megfigyelõ szalonjában. A kettõs üvegtáblán keresztül láthatta azt az apró dokkot, amelybõl a Szeléné három nappal elõbb kihajózott. (Az ember nem tud szabadulni ezektõl a tengerészeti kifejezésektõl, jóllehet erre a helyzetre teljesen alkalmatlanok.) A dokk csupán egy betonszalag volt, amely húsz méterre nyúlt be a por furcsa simaságába, s majdnem egész hosszában kísérte, mint valami óriási harmonika, az a rugalmas csõ, amelyen át az utasok a kikötõbõl a hajóra léphettek. Most, hogy a légüres térre nyílt, le volt eresztve és egészen összeesett: nagyon lehangoló látványt nyújtott.

Spenser az órájára nézett, azután arra a hihetetlen látóhatárra. Ha felszólítják, hogy találja ki, milyen messze van, azt mondta volna, legalább száz kilométerre – holott valójában kettõre vagy háromra. Néhány perc múlva napfény tûzött a szemébe. Ott jöttek, felfelé kúszva a Hold peremén, öt perc múlva itt lesznek, tíz perc múlva a légzsilipben. Bõven van még ideje arra, hogy végezzen az utolsó szendviccsel.

Dr. Lawson a felismerés semmi jelét nem mutatta, amikor Spenser üdvözölte, ami nem volt meglepõ, hiszen elõzõ rövid beszélgetésük majdnem teljes sötétségben zajlott le.

– Doktor Lawsen? Az Interplanet News irodafõnöke vagyok. Megenged egy felvételt?

– Egy pillanat – vágott közbe Lawrence. – Én ismerem az Interplanet emberét. Maga nem Joe Leonard…

– Eltalálta. Én Maurice Spenser vagyok. Múlt héten vettem át a munkát Joe-tól. Neki újból hozzá kell szoknia a földi gravitációhoz, különben egész életére itt ragad.

– Hát… fenemód gyorsan csinálták. Alig egy órája rádióztunk.

Spenser jobbnak látta, ha nem tesz említést arról, hogy már majdnem egy napja itt van.

– Ezzel együtt szeretném tudni, készíthetek-e felvételt – ismételte. Erre nagyon vigyázott. Mint irodafõnöknek, meg kell tartania azokat a szabályokat, amelyek a hivatását és a közönséget védelmezik. Voltak egyes kollégák, akik engedély nélkül tovább merészkedtek, de ha elkapják az embert, könnyen elveszítheti az állását.

– Most nem, ha nem haragszik – mondta Lawrence. – Száz dolgot kell elintéznem, de doktor Lawson örömmel fog beszélni önnel; õ végezte a munka nagyját, minden elismerés õt illeti. Ezt idézheti, hogy én mondtam.

– Izé… köszönöm – morogta Tom zavartan.

– Helyes. A viszontlátásra – mondta Lawrence. – A helybeli mérnöki hivatalban leszek, és tablettákon fogok élni. De maga akár alhat is egyet.

– Addig nem, amíg nem végeztem magával – javította ki Spenser, majd elkapta Tomot, és a szálloda felé irányította.

Az elsõ ember, akivel a tíz négyzetméteres elõcsarnokban találkoztak, Anson kapitány volt.

– Magát keresem, Mr. Spenser – mondta. – Az Ûrmunkások Szakszervezete beleköpött a dologba. Tudja, van egy rendelkezés az egyes utak közötti szabad idõrõl. Szóval, úgy látszik, hogy…

– Kérem, kapitány, most ne! Vegye fel a kapcsolatot az Interplanet jogügyi osztályával. Hívja fel Clavius 1234-et, kérje Harry Danzigot, majd õ elsimítja.

A magát megadó Tom Lawsont felkormányozta a lépcsõn (furcsa volt olyan szállodát látni, amelynek nincs liftje, de nem is volt szükség rá olyan helyen, ahol az ember úgy tíz kilót nyom), majd a szobájába vezette.

Valószínûtlenül kis méreteitõl, valamint az ablakok teljes hiányától eltekintve, a szoba bármelyik olcsó földi szállodában is lehetett volna. Az egyszerû székeket, díványt és asztalt a lehetõ legkisebb anyagfelhasználással gyártották, fõleg üveggyapotból, mert kvarc bõven elõfordul a Holdon. A fürdõszoba teljesen a szokásos volt (nagy megkönnyebbülés a ravasz szabadesésû mosdók után!), de az ágy külseje kissé megdöbbentette az embert. Tudniillik egyes földi turisták nehezen tudtak aludni egyhatodnyi nehézségi erõ mellett, ezért egy lepedõt lehetett kifeszíteni az ágy fölött, amelyet könnyû rugók rögzítettek. Az egész berendezés enyhén szólva a kényszerzubbony és a párnázott cella képzetét idézte fel.

Egy másik vidám színfolt az a felirat volt az ajtó mögött, amely angolul, oroszul és kínaiul közölte: "Ez a szálloda független belsõ nyomású, teljes biztonságot nyújt a kupola hibája esetén is. Ha ez elõfordulna, kérjük, maradjon szobájában és várja be a további utasításokat. Köszönjük."

Spenser már többször elolvasta ezt a feliratot, és változatlanul az volt a véleménye, hogy ezt a fontos tájékoztatást bizakodóbban és könnyedebben is megfogalmazhatták volna. Hiányzott belõle minden báj.

Ez a legnagyobb baj a Holdon, gondolta. A természet erõivel folytatott harc olyan kemény, hogy nem marad energiájuk az élet kellemesebbé tételéhez. Ami legjobban abban a különbségben mutatkozott meg, amely a technikai vívmányok nagyfokú hatásossága és az emberek nemtörõdömsége között fennállt. Ha a telefonra, a vízvezetékre vagy a légkondicionálásra (különösen a légkondicionálásra!) panaszkodott valaki, perceken belül megjavították. De próbálja meg azt elérni, hogy gyorsan és udvariasan kiszolgálják egy étteremben vagy bárban…

– Tudom, hogy nagyon fáradt – kezdte Spenser –, mégis szeretnék feltenni néhány kérdést. Remélem, nincs kifogása az ellen, ha felvételt készítek?

– Nincs – mondta Tom, aki már jócskán túl volt azon, hogy bármivel is törõdjön. Lerogyott egy székre, és gépiesen kortyolta az italt, amelyet Spenser kitöltött, de láthatóan nem is tudta, mit iszik.

– Itt Maurice Spenser, az Interplanet Newstól. Dr. Thomas Lawsonnal beszélek éppen. Nos, doktor, mindössze annyit tudunk pillanatnyilag, hogy ön és Mr. Lawrence, a Földoldal fõmérnöke, megtalálta a Szelénét, és hogy a benne levõk élnek és biztonságban vannak. Talán meg tudná mondani nekünk, anélkül, hogy mûszaki részletekbe bocsátkoznék, miképpen… ördög és pokol!

Elkapta a lassan zuhanó poharat, anélkül, hogy egyetlen csepp kifröccsent volna, aztán az alvó csillagászt a díványra fektette. Azért nem panaszkodhatott: ez volt az egyetlen dolog, ami nem ment menetrend szerint. És még ez is elõnyére válik, mert így senki sem tudja megtalálni Lawsont – még kevésbé meginterjúvolni –, amíg ki nem alussza magát azon a helyen, amelyet a Hotel Roris finom humorral luxuslakosztálynak nevezett ki.

Clavius Cityben az idegenforgalmi kormánybiztosnak nagy nehezen sikerült mindenkit meggyõznie arról, hogy nem részesít protekciósokat elõnyben. A Szeléné megtalálása miatt érzett megkönnyebbülése gyors ütemben csökkent, ahogy a Reuter, majd a Time Space, a Triplanetary Publicatiens és a Lunar News gyors egymásutánban érdeklõdött, hogyan sikerült az Interplanetnak elsõként megszereznie a híranyagot. Tény, hogy már azelõtt adásba került, hogy elérte volna a kormányzati fõhadiszállást; Spenser ugyanis elõrelátóan figyelte a porszánok rádióját.

Most, hogy már nyilvánvaló volt, mi történt, a hírügynökségek gyanakvását felváltotta a Spenser iránti csodálat: micsoda disznó szerencséje van ennek a fickónak! Még beletelik egy kis idõbe, míg rájönnek, hogy ennél is nagyobb bûvészmutatványa van tartalékban.

Clavius hírközlési központja már sok drámai pillanat tanúja volt, de ez az egyik legfeledhetetlenebb. Olyan, gondolta Davis kormánybiztos, illetve majdnem olyan, mintha az ember síron túli hangokat hallana. Néhány órával ezelõtt ezeket az embereket mind halottnak hitték – és most mégis itt vannak, egészségesen és vidáman, várva a sorukra az eltemetett mikrofon elõtt, hogy biztató üzenetet küldjenek rokonaiknak és barátaiknak.

A türelmetlen riportereknek várniuk kellett, míg a Szeléné adásszünetet tartott. Most Miss Wilkins beszélt, azokat az üzeneteket diktálva, amelyeket az utasok nyújtottak át. Bizonyára mindenki táviratokat firkál a szétszaggatott útikalauzok lapjaira, és megpróbálják összesûríteni a lehetõ legtöbbet a lehetõ legkevesebb szóba. Ebbõl az anyagból természetesen semmit sem lehetett idézni vagy megismételni, mind magánjellegû volt; három bolygó postaügyi minisztere zúdította volna együttes haragját arra a riporterre, aki oly botor lett volna, hogy felhasználja. Szigorúan véve, még csak nem is hallgathatták volna ezt a sávot, amint erre a hírközlési tiszt többször is utalt, egyre növekvõ felháborodással.

– …mondjátok meg Marthának, Jannak és Ivynak, hogy ne aggódjanak miattam, hamarosan otthon leszek. Kérdezzétek meg Tomot, hogy ment az Ericson-üzlet, és értesítsetek, amikor visszahívtok. Mindenkit csókolok – George. Üzenetnek vége. Vettétek? Itt a Szeléné. Vétel.

– Luna Központ hívja Szelénét. Mindent vettünk, továbbítjuk az üzeneteket és a válaszokat, mihelyt bejönnek. Most beszélhetnénk Harris kapitánnyal? Vétel.

Rövid szünet következett, miközben a hajó háttérzaját világosan hallhatták: a zárt térben visszhangzó beszéd, egy szék nyikorgása, egy fojtott "pardon!", aztán:

– Harris kapitány hívja a központot. Vétel.

Davis kormánybiztos vette át a mikrofont.

– Harris kapitány, itt az idegenforgalmi kormánybiztos. Tudom, hogy mind üzeneteket akarnak küldeni, de a hírügynökségek itt vannak, és nagyon szeretnének néhány kérdést feltenni magának. Elõször is, le tudná írni röviden, mi a helyzet a Szelénén? Vétel.

– Hát… nagyon nagy a meleg, alig van rajtunk valami ruha. De nincs okunk morogni a hõség miatt, hisz ez segített maguknak, hogy megtaláljanak. Mindenesetre hozzászoktunk. A levegõ még jó, és elég élelmünk és vizünk is van, bár az étlap… mondjuk úgy, hogy egyhangú. Még mit akarnak tudni? Vétel.

– Kérdezze a morális hangulatról… hogyan viselkednek az utasok?… Van-e valami jele a feszültségnek? – érdeklõdött a Triplanetary Publications képviselõje. Az idegenforgalmi kormánybiztos továbbította a kérdést, némileg tapintatosabban fogalmazva. Úgy tûnt, a vonal másik végén némi zavar támadt.

– Mindenki nagyon jól viselkedett – mondta Pat, egy kissé túl gyorsan. – Persze mindnyájan szeretnénk tudni, mennyi idõbe kerül maguknak, amíg kimentenek. Tudnak errõl valamit mondani? Vétel.

– Lawrence fõmérnök most Port Rorisban van, és a mentési munkálatokat tervezi – felelte Davis. – Mihelyt ezzel készen van, továbbítjuk. Közben mivel töltik az idejüket? Vétel.

Pat elmondta, s ezzel ugrásszerûen megnövelte a Shane eladási példányszámát, s ugyanúgy A narancs és az alma lanyhuló forgalmát. Röviden beszámolt a "bírósági eljárásokról" is, amelyeket most meghatározatlan idõre felfüggesztettek.

– Bizonyára nagyon mulatságos idõtöltés – mondta Davis. – De most már nem kell csak a saját erõforrásaikra támaszkodniuk. Bármit tudunk sugározni, zenét, rádiójátékot, vitákat. Csak mondják meg, mit kívánnak, elintézzük. Vétel.

Pat erre részletesen válaszolt. A rádióösszeköttetés máris átalakította életüket, reményt hozott, és összekötötte õket szeretteikkel. Mégis, szinte sajnálta, hogy elzártságuk véget ért. Az együttérzés szívmelegítõ érzése, amelyet még Miss Morley kitörése is alig borzolt fel, múló álommá lett. Többé nem alkottak egyetlen csoportot, amelyet az élni akarás közös ügye egyesít; életük ismét szétvált, tucatnyi különféle cél és törekvés szerint. Az emberiség megint elnyelte õket, ahogy az óceán elnyel egy esõcseppet.

16. fejezet

Lawrence fõmérnök nem hitt abban, hogy bizottságok valaha is elérnek valamit. Nézeteit jól ismerték a Holdon, mert nem sokkal a Holdellenõrzési Bizottsági Tábla legutolsó, kétévenkénti látogatása után a következõ szövegû felirat jelent meg íróasztalán: A tábla hosszú, kemény és keskeny. Fából készül.

De ezt a bizottságot jóváhagyta, mert teljesítette Lawrence meglehetõsen szigorú követelményeit, õ lett az elnök és nem volt se jegyzõkönyv, se titkár, se napirend. És ami fõ: tetszése szerint elvethetett vagy elfogadhatott minden javaslatot. Õ volt a felelõs a mentési munkálatokért, hacsak a fõkormányzó ki nem adja az útját – amit azonban csak akkor tenne meg, ha a Földrõl rendkívüli nyomás érkeznék. A bizottság csupán azért létezett, hogy ötletekrõl és technikai tudásról gondoskodjék – ez volt az õ magán-agytrösztje.

Tucatnyi tagja közül csak a fele volt fizikailag jelen, a többiek szanaszét a Holdon, Földön és az ûrben. A földi talajfizikai szakértõ hátrányos helyzetben volt, mert a rádióhullámok véges sebessége következtében mindig másfél másodperccel lemaradt, és mire megjegyzései is elértek a Holdra, majdnem három másodperc telt el. Ezért felkérték, hogy készítsen jegyzeteket, és tartogassa véleményét a legvégére, s csak akkor szóljon közbe, ha feltétlenül szükséges. Már sokan rájöttek, miután nagy költségekkel járó Hold-konferenciákat rendeztek, hogy semmi sem hat fékezõbben egy élénk vitára, mint ez a három másodperces lemaradás.

– Az újonnan jöttek kedvéért – szólt Lawrence, amikor a körkapcsolás létrejött – röviden vázolom a helyzetet. A Szeléné tizenöt méter mélységben van, vízszintes helyzetben. Sértetlen, minden berendezése mûködik, és a benne tartózkodó huszonkét ember még a hangulatra sem panaszkodik. Az oxigénjük kilencven órára elég, ez az a határidõ, amelyet észben kell tartanunk… Azok számára, akik nem tudják, hogy néz ki a Szeléné, itt van egy kicsinyített, egy a húszhoz méretarányú modell. – Felemelte a modellt az asztalról, és lassan megforgatta a kamera elõtt. – Pontosan olyan, mint egy autóbusz vagy repülõgép; az egyetlen egyedi dolog a meghajtó rendszere, amely ezeket a széles szárnyú, változtatható magasságú légcsavarokat forgatja. Fõ problémánk természetesen a por. Ha még nem látták, el sem tudják képzelni, milyen. Minden elképzelés, amellyel a földi homokról vagy más anyagokról rendelkeznek, itt csõdöt mond; ez az anyag más: mint valami folyadék. Itt van egy kis minta belõle.

Lawrance felvett egy magas, függõleges hengert, amelynek alsó harmada valami amorf, szürke anyaggal volt tele. Megbillentette, és az anyag folyni kezdett. Gyorsabban, mint a szirup, lassabban, mint a víz; néhány másodpercbe telt, míg a felszíne ismét vízszintes lett. Senki sem találhatta volna ki ránézésre, hogy nem folyadékról van szó.

– Ez a henger le van pecsételve – magyarázta Lawrence –, és légüres, úgyhogy a por úgy viselkedik, mint normális körülmények között. Levegõben egészen más: sokkal fapadosabb, és inkább olyan, mint a nagyon finom homok vagy púder. Felhívom a figyelmüket: lehetetlen olyan szintetikus mintát létrehozni, amelynek tulajdonságai megegyeznek az igazival. Néhány milliárd éves szárításra van szükség ahhoz, hogy az eredeti anyag létrejöjjön. Ha kísérleteket akarnak végezni, annyi port szállítunk, amennyit csak akarnak; az ég a tanúm, hogy bõven van itt belõle… Egyéb megjegyzések: a Szeléné három kilométerre van a legközelebbi szilárd talajtól, az Elérhetetlenség Hegyeitõl. Lehet, hogy több száz méter por van alatta, bár ebben nem vagyunk biztosak. Abban sem, hogy nem lesz több beomlás, bár ezt a geológusok nagyon valószínûtlennek tartják. Az egyetlen mód, hogy a helyszínre juthassunk, ha porszánnal megyünk. Két egységünk van, egy harmadikat most hozunk át a Túloldalról. Felszerelést öt tonnáig szállíthatnak vagy vontathatnak; a legnagyobb egy darabból álló rakomány, amelyet fel tudunk tenni, körülbelül két tonnás. Úgyhogy semmilyen valóban nehéz alkotmányt nem tudunk a helyszínre vinni… Nos, ez a helyzet. Kilencven óránk van hátra. Van valamilyen javaslat? Nekem van néhány elképzelésem, de elõször szeretném az önökét hallani.

Hosszú csend következett, míg a bizottság tagjai, akik az ûrben több mint négyszázezer kilométeres körzetben voltak szétszóródva, különbözõ képességeiket a problémára összpontosították. Azután a Túloldal fõmérnöke szólalt meg, valahonnan Joliot-Curie közelébõl:

– Az az érzésem, hogy kilencven órán belül semmi érdemlegeset nem tudunk tenni; speciális alkotmányt kell építenünk, és ez több idõt vesz igénybe, így hát légvezetéket kell a Szelénéhez lejuttatnunk. Hol van a köldökzsinór csatlakozása?

– A fõbejárat mögött, hátul. De nem tudom elképzelni, hogyan tud oda vezetéket juttatni, és tizenöt méter mélységben összekapcsolni. Különben is, mindent eldugaszolna a por. – Nekem jobb ötletem van – vetette közbe valaki. – A tetõn át hajtsunk be egy csövet.

– Két csõre lenne szükség – tromfolt rá a harmadik. – Az egyik az oxigén beszivattyúzására, a másik az elhasznált levegõ kiszívásához.

– Ez azt jelenti, hogy komplett légtisztítót kell használnunk. És erre semmi szükség nem lesz, ha ki tudjuk menteni az embereket kilencven órán belül.

– Túl nagy a kockázat. Ha viszont a levegõellátás biztos, ráérünk, nem aggaszt bennünket a kilencven órás határidõ.

– Elfogadom ezt az észrevételt – mondta Lawrence. – Valójában máris több emberem dolgozik ez ügyben. A következõ kérdés: próbáljuk meg kiemelni a hajót az emberekkel együtt, vagy egyenként emeljük ki az utasokat? De ne feledjék, hogy csak egy ûrruha van a fedélzeten.

– Le tudnánk süllyeszteni egy csatornát az ajtóhoz és hozzákapcsolni a légzsiliphez? – kérdezte valaki.

– Ugyanaz a probléma, mint a légvezeték esetében. Illetve még rosszabb, mert a csatlakozás mérete még nagyobb lenne.

– Mit szólna egy olyan süllyesztõ szekrényhez, amelybe beleférne az egész hajó? Lesüllyeszthetnénk körülötte, aztán kilapátolnánk a homokot.

– Több tonna oszlopra és dúcra lenne szükség. És ne feledje, a támfalat lent végig szigetelni kellene. Különben a por visszafolyik, éppolyan gyorsan, ahogy mi fent kimerjük.

– Lehet ezt az anyagot szivattyúzni? – kérdezte valaki más.

– Igen, megfelelõ hajtóerõvel. De természetesen nem lehet szívni. Csak emelni kell. Az átlagos szivattyú csak üreget képez.

– Ez a por olyan – morogta Port Roris helyettes mérnöke –, hogy a szilárd anyagok és a folyadékok legrosszabb tulajdonságait egyesíti, és semmi elõnyükkel nem rendelkezik. Nem akar folyni, ha azt akarjuk, és nem marad a helyén, ha azt.

– Hozzászólhatok? – kérdezte Ferraro atya, aki a Platónról beszélt. – Az a kifejezés, hogy "por", nagyon félrevezetõ. Amivel itt szemben állunk, olyan anyag, ami a Földön nem létezik, úgyhogy nincs is rá szó a nyelvünkön. Az utolsó hozzászólónak teljesen igaza van; néha úgy kell gondolnunk rá, mint nem nedves folyadékra, leginkább mint a higanyra, de annál sokkal könnyebb. Máskor pedig folyékonyan szilárd, mint a kátrány, csak persze sokkal gyorsabban mozog.

– Lehetne valahogyan stabilizálni? – tette fel valaki a kérdést.

– Azt hiszem, ez a kérdés a Földnek szól – mondta Lawrence. – Doktor Evans, lenne szíves nyilatkozni.

Vártak három másodpercig, amely, mint mindig, sokkal hosszabbnak tûnt. Azután megszólalt a fizikus, éppolyan tisztán, mintha ugyanabban a szobában volna:

– Már gondolkoztam ezen. Lehetnek olyan szerves kötõanyagok, ha úgy tetszik, ragasztók, amelyekkel elérhetõ, hogy összetapadjon: akkor sokkal könnyebben kezelhetõ. Tiszta vízzel nem lehetne próbálkozni? Kipróbálták?

– Nem, de ki fogjuk próbálni – felelte Lawrence, és feljegyezte.

– Mágneses ez az anyag? – kérdezte a forgalomirányító tiszt.

– Ez jó kérdés – mondta Lawrence. – Mi a helyzet, atyám?

– Kicsit. Meglehetõsen nagy mennyiségû, meteorokból származó vasat tartalmaz. De nem hiszem, hogy ez valamit is segít. Mágneses erõvel ki, lehetne vonni a vastartalmú anyagot, de ez nem befolyásolná a por egészét.

– Mindenképpen megpróbáljuk – jegyezte fel ezt is Lawrence. Abban reménykedett – bár halványan –, hogy az elméknek ebbõl az összecsapásából valami ragyogó ötlet fog kisülni, valami látszólag megvalósíthatatlan, de alapvetõen helyes elképzelés, amely megoldaná problémáját. Mert az övé, akár akarja, akár nem. Õ a felelõs különféle helyettesei és osztályai fölött minden egyes mûszaki felszerelésért, amit a Holdnak ezen a felén használnak, különösen akkor, ha valamelyik elromlik.

– Attól félek – szólalt meg Clavius forgalomirányító tisztje –, hogy a legnagyobb fejfájást az utánpótlás fogja okozni. A szállítás. Minden egyes berendezést a szánokon kell odaszállítani, és az útra legalább két órát kell számítanunk vagy még többet, ha nehéz terhet vontatnak. Mielõtt dolgozni kezdenénk, építeni kell valami munkaemelvény-félét, olyat, mint egy tutaj, amit a helyszínen lehet hagyni. Ez egy napba is beletelhet, és még sokkal több idõt vesz igénybe, míg minden berendezést kivisznek oda.

– Beleértve az ideiglenes lakóépületeket – tette hozzá valaki. – A munkásoknak a helyszínen kell tartózkodniuk.

– Ez magától értetõdik. Mihelyt rögzítjük a tutajt, felfújunk rajta egy eszkimó-kunyhót.

– Ez még jobb is! Akkor tutajra sincs szükség, hiszen a kunyhó maga is a felszínen marad.

– Visszatérve ehhez a tutajhoz – mondta Lawrence –, erõs összecsukható elemekre van szükség, amelyeket a helyszínen össze lehet kapcsolni. Van erre elképzelés?

– Üres üzemanyag-tartályok?

– Túl nagyok és törékenyek. Talán a mûszaki raktárnak van valamije…

Így folytatódott az agytröszt ülésezése. Lawrence még egy fél órát szánt rá, azután dönteni fog akciótervérõl.

Nem tölthetnek sok idõt beszélgetéssel, amikor múlnak a percek és huszonkét élet forog kockán. De az elsietett, rossz tervek még a semminél is rosszabbak, mert olyan felszereléseket és képességeket emésztenek fel, amelyek megbillenthetik az egyensúlyt kudarc és siker között.

Elsõ látásra olyan egyszerû dolognak tûnt. Ott volt a Szeléné, egy jól felszerelt bázistól alig száz kilométerre. Helyzetét pontosan ismerték, és csak tizenöt méternyire volt a felszíntõl. De ez a tizenöt méter Lawrence számára egész pályájának legelképesztõbb problémáját okozta.

Olyan pálya ez, amely ugyancsak hirtelen befejezõdhet. Mert nagyon nehéz lenne megmagyarázni a kudarc okait, ha az a huszonkét ember meghalna.

Nagy kár, hogy senki sem látta az Auriga leszállását: gyönyörû látvány volt. A le-vagy felszálló ûrhajó az egyik leghatásosabb látványosság, amit az Ember valaha is kitalált. Pláne a Holdon, lassú mozgásával és rejtélyes csöndjével olyan álomszerû látványt nyújt, hogy aki tanúja volt, sohasem felejti el.

Anson kapitány nem látta értelmét, hogy navigáljon, különösen, mivel más fizette az üzemanyagot. Egy szó sem volt az Ûrhajós Kézikönyvében arról, hogyan kell egy ûróceánjárót száz kilométerre elvezetni, bár a matematikusok kétségkívül élvezettel dolgoznának ki egy olyan pályagörbét, a variációszámítás alapján, amely a legkevesebb üzemanyag-felhasználást igényelné. Anson egyszerûen felsuhant ezer kilométerre (a bolygóközi mélyrepülési szabályoknak megfelelõen, bár errõl csak késõbb fog Spensernek szólni), és ismét lesiklott, normális függõleges közelítéssel, a végén radarvezérléssel. A hajó számítógépe és a radar ellenõrizte egymást, és mindkettõt ellenõrizte Anson kapitány. Hármuk közül bármelyik elvégezhette volna a munkát, úgyhogy egészen egyszerû és biztonságos volt az ügy, ha nem is látszott annak.

Különösen nem Maurice Spensernek, aki egyszerre nagyon kezdett vágyni a Föld lágy, zöld dombjai után, amikor az elhagyatott csúcsok éles fogaival szembenézett. Miért is adta a fejét ilyesmire? Bizonyára vannak az öngyilkosságnak olcsóbb módjai is.

A legrosszabb az egymást követõ fékezési idõszakok közötti szabadesés volt. Mi lesz, ha a rakéták nem engedelmeskednek a parancsnak, és a hajó tovább zuhan a Hold felé, addig gyorsulva, amíg ripityára nem törik? Nem volt értelme úgy tenni, mintha valami gyerekes vagy ostoba félelem lett volna ez, mert már elõfordult, nem is egyszer.

De az Aurigával nem. A fékezõrakéták elviselhetetlen õrjöngése már a sziklákat csapkodta, az ég felé csapva a port és kozmikus törmeléket, amelyet három milliárd éven át nem zavartak meg. Egy pillanatig a hajó kényes egyensúlyi helyzetben ingadozott a talajtól néhány centiméterre; aztán a fenntartó lángkardok visszahúzódtak hüvelyükbe. Az alépítmény lábai széles terpeszben talajt értek, a lökéscsökkentõ párnák a talajszintnek megfelelõen kidagadtak, egy másodpercig az egész hajó enyhén rázkódott, míg a lökéscsillapítók semlegesítették az összeütközés fennmaradt erejét.

Huszonnégy órán belül másodszor, Maurice Spenser leszállt a Holdon. Ez olyasmi volt, amit kevés ember mondhatott el magáról.

– Remélem – mondta Anson kapitány, amint felállt a vezérlõasztal mellõl –, elégedett a panorámával. Jó sokba került magának. És még mindig itt van a túlóra apró problémája. Az Ûrmunkások Szakszervezete szerint…

– Nincs magának szíve, kapitány? Miért háborgat engem efféle közönséges dolgokkal ebben a pillanatban? De ha megmondhatom anélkül, hogy pótdíjat számítana fel, akkor azt mondom, szép leszállás volt.

– Ó, ilyet mindennap kell csinálnunk – felelte a parancsnok, bár az elégedettség apró jeleit nem tudta eltitkolni. – Errõl jut eszembe: lenne szíves aláírni a hajónaplóban, itt ni, a leszállás idõpontját.

– Hát az még minek? – kérdezte Spenser gyanakodva.

– Szállítási bizonylat. A hajónapló a mi legfontosabb törvényes dokumentumunk.

– Egy kissé ódivatúnak tûnik, hogy írni kell – mondta Spenser. – Azt gondoltam, manapság mindent nukleonikával végeznek.

– Szolgálati hagyományok – válaszolta Ansen. – Természetesen a hajó repülési feljegyzéseit folyamatosan felveszik mindaddig, amíg megy a motor, és ebbõl az utat mindig rekonstruálni lehet. De csak a parancsnoki napló tünteti fel azokat a kis részleteket, amely az egyik utat megkülönbözteti a másiktól. Például: "Az egyik fedélközi utasnak ma reggel ikrei születtek". Vagy: "A hatodik csengõszónál megpillantottam a Fehér Bálnát a hajó jobb oldali elõrészén".

– Visszaszívom, kapitány – mondta Spenser. – Magának mégis van szíve. – Odabiggyesztette az aláírását a naplóba, aztán a megfigyelõ ablakhoz ment, hogy megnézze a kilátást.

Egyedül az irányítófülkének, százötven méterrel a talaj fölött, volt olyan ablaka, amelyen egyenesen ki lehetett nézni, és a kilátás fenséges volt. Az ablakon túl, északra az Elérhetetlenség Hegyeinek felsõ bástyái a fele égboltot eltakarták. Ez az elnevezés már nem megfelelõ, gondolta Spenser, íme, õ elérte a hegyeket, és amíg a hajó itt van, még az is elképzelhetõ, hogy valami hasznos, tudományos munkát végezhet, például kõzetmintákat gyûjt. Teljesen eltekintve attól az újdonságtól, hogy ilyen isten háta mögötti helyen lehet, komolyan érdekelte, mit lehetne itt felfedezni. Senki sem lehet annyira közönyös és fáradt, hogy az ismeretlen és még fel nem fedezett dolgok csábítása ne hasson rá.

A másik irányban, legalább negyven kilométerre ellátott a Szomjúság Tengere fölött, amely látóterének több mint a felét elfoglalta egyenletesen sima, hatalmas ívben. De az, ami most a figyelmét magára vonta, alig öt kilométerre volt.

Egy gyönge távcsõvel is világosan ki lehetett venni azt a fémrudat, amelyet Lawrence jelzésként ott hagyott, és amelyen keresztül a Szeléné most kapcsolatot tartott a külvilággal. Egy magányos tüske, amely a végtelen síkságból kiugrik – mégis volt benne valami megdöbbentõ, ami megfogta Spensert. Jó indítás lenne: az ember magányosságát jelképezõ rúd ebben a hatalmas és ellenséges mindenségben, amelyet megpróbál meghódítani. Néhány óra múlva ez a síkság egyáltalán nem lesz magányos, de addig ez a rúd adja meg a színhely hangulatát. A kommentátorok már a mentési terveket tárgyalják és idevágó interjúkkal töltik ki az idõt. Ez nem az õ asztala; a claviusi stáb és a stúdiók odahaza a Földön a maguk ízlése szerint intézhetik a dolgukat. Most neki csak egy feladata van: itt ülni sasfészkében, és gondoskodni arról, hogy a képek állandóan bejöjjenek. A nagy gumioptikájú lencsékkel – hála annak, hogy ez a levegõtlen világ ennyire tökéletesen tiszta – majdnem teljes közelképeket fog tudni innen készíteni, amikor majd a tettek mezejére lépnek.

Délnyugatra nézett, ahol a nap oly kényelmesen kúszott fölfelé az égen. Földi idõszámítás szerint még majdnem kéthetes nappal áll elõtte. Tehát a világítás miatt nem kell aggódnia. Minden készen áll, felmehet a függöny.

17. fejezet

Olsen fõkormányzó ritkán szólt a nyilvánosság elõtt. Jobban szerette a Holdat csöndesen és hatásosan a kulisszák mögül irányítani, s olyan szeretetre méltó, extrovertált emberekre hagyta az újságírókkal való foglalkozást, mint az idegenforgalmi kormánybiztos. Ezért, ha ritkán megjelent, annál nagyobb hatást keltett – és éppen ez volt a célja.

Bár milliók nézték, az a huszonkét férfi és nõ, akikhez igazából szólt, egyáltalán nem láthatta, mert korábban nem találták szükségesnek, hogy a Szelénét televíziókészülékkel is felszereljék. De a hangja is eléggé biztató volt: mindent elárult nekik, amit tudni akartak.

– Halló, Szeléné! – kezdte. – Szeretném tudatni önökkel, hogy a Hold összes erõforrását mozgósítják az önök megsegítésére. Kormányzatunk mérnöki és mûszaki gárdája éjjel-nappal dolgozik, hogy segítsen önökön. Mr. Lawrence, a Földoldal fõmérnöke van megbízva ennek a munkának a vezetésével, és én tökéletesen megbízom benne. Most Port Rorisban van, ahol a munkákhoz szükséges speciális felszerelést gyûjtik össze. Úgy döntöttek – és biztos vagyok benne, hogy önök is helyeslik ezt –, hogy a legsürgõsebb feladat: fenntartani az oxigénellátást. Ezért azt tervezzük, hogy csöveket süllyesztünk le; ezt elég gyorsan meg lehet csinálni, és akkor oxigént szivattyúzhatunk le, továbbá élelmet és vizet, ha szükséges, így mihelyt a csöveket elhelyezik, semmi miatt sem kell aggódniuk. Lehet, hogy egy kis idõbe telik, amíg elérjük és kimentjük önöket, de biztonságban lesznek. Most nincs más dolguk, mint ülni és várni… Most abbahagyom, és visszaadom önöknek a sávot, hogy szeretteikkel beszélhessenek. Sajnálom mindazt a kényelmetlenséget és megpróbáltatást, amin most átmentek, de ennek már vége. Egy vagy két nap múlva kint lesznek. Sok szerencsét!

A vidám társalgás áradata szabadult el a Szeléné fedélzetén, mihelyt a fõkormányzó adása befejezõdött. Pontosan azzal a hatással járt, mint amelyet el akart érni: az utasok máris úgy gondoltak az egész epizódra, mint valami kalandra, amelyrõl életük végéig tudnak majd mesélni. Csak Pat Harris látszott egy kicsit boldogtalannak.

– Csak ne lett volna olyannyira magabiztos – mondta Hansteennak. – A Holdon az ilyesfajta megjegyzésekkel, érzésem szerint, szinte kihívják a sorsot.

– Pontosan tudom, mit érez – felelte az ûrparancsnok. – De aligha hibáztathatja. A hangulatunkat akarta javítani.

– Amely kitûnõnek mondható most, hogy beszélhetünk a hozzátartozóinkkal.

– Errõl jut eszembe; van egy utas, aki még se nem kapott, se nem küldött semmiféle üzenetet. Mi több, a leghalványabb jelét sem mutatja, hogy izgatná a dolog.

– Ki az?

Hansteen még jobban lehalkította hangját:

– Az új-zélandi Radley. Csöndesen üldögél a sarokban. Nem tudom, miért, de aggaszt.

– Talán szegény fickónak nincs senkije a Földön, akivel beszélni akarna.

– Egy olyan embernek, akinek elég pénze van ahhoz, hogy a Holdra jöjjön, kell, hogy legyen egy-két barátja – válaszolta Hansteen. Aztán elmosolyodott; majdnem fiús mosoly volt, amely sebesen átvillant az arcán, eltüntetve ráncait és szarkalábjait. Azt ajánlom, tartsuk szemmel Mr. Radleyt.

– Említette ezt Sue-nak… izé Miss Wilkinsnek?

– Õ hívta fel rá az én figyelmemet.

Ezt kitalálhattam volna, gondolta Pat csodálattal; Sue-nak nemigen kerüli el valami is a figyelmét. Most, hogy úgy látszott, lesz még jövõje, nagyon komolyan kezdett gondolkodni Sue-ról és mindarról, amit õ mondott. Egész életében öt vagy hat lányba, volt szerelmes – de ez valami más volt. Több mint egy éve ismerte Sue-t, és kezdettõl fogva vonzódott hozzá, de ebbõl mostanáig semmi sem lett. Vajon milyenek lehetnek a lány igazi érzelmei? – ezt szerette volna tudni. Vajon megbánta azt a pillanatot, amikor mindketten szabad utat engedtek szenvedélyüknek, vagy semmit sem jelentett számára? Érvelhetne azzal – amivel saját maga is védekezhetne –, hogy az egésznek immár semmi jelentõsége: akkor még azt hitték, csak néhány óra az életük. Nem voltak urai önmaguknak. De talán mégis… talán ez volt az igazi Pat Harris és az igazi Sue Wilkins: kibukkantak az álarc mögül, leleplezte õket az elmúlt néhány nap feszültsége és izgalma. Törte a fejét, hogyan gyõzõdhetne meg errõl, de közben azt is tudta, hogy csak az idõ adhatja meg a feleletet. Ha létezik is olyan tudományos kísérlet, amellyel eldönthetõ, szerelmes-e az ember, Pat még nem találkozott vele.

A por, amely – ha ez helyes kifejezés – a rakpartot nyaldosta, ahonnan a Szeléné négy nappal elõbb elindult, mindössze néhány méter mély volt, de ehhez a kísérlethez nem is volt szükség nagyobb mélységre. Ha a hevenyészett szerkezet itt mûködik, mûködni fog a nyílt tengeren is.

Lawrence a behajózási épületbõl figyelte, amint ûrruhás munkatársai összecsavarozzák az építmény vázát. Mint a holdbéli szerkezetek kilencven százalékát, ezt is hornyolt alumíniumcsíkokból és rudakból készítették. Bizonyos értelemben, gondolta Lawrence, a Hold a mérnökök paradicsoma. A kis nehézkedés, a rozsda vagy korrózió teljes hiánya – ténylegesen magának az idõjárásnak, a szeszélyes szeleknek, esõknek és fagyoknak a hiánya – egyszerre eltüntetett egy sor olyan problémát, amely minden földi vállalkozást akadályoz. De persze a Holdnak is volt néhány sajátos különlegessége, mint amilyen a -200 fokos éjszaka és a por, amellyel éppen küzdenek.

A tutaj könnyû váza tucatnyi hatalmas fémdobon nyugodott, amelyen a következõ szavak virítottak: Etilalkohol! Kiürítés után visszaszállítandó: Kopernikusz, 3. sz. Elosztó Központ. Most ezekben a tartályokban vákuum volt, és mindegyik két holdtonnányi terhet bírt el anélkül, hogy elsüllyedne.

A tutaj alakja gyorsan formálódott. Rengeteg tartalékanyára és csavarra van szükség, mondta magának Lawrence. Látta, hogy máris legalább hatot a porba ejtettek, s az nyomban elnyelte. Most pedig egy csavarkulcs tûnt el. El kell rendelni, hogy minden szerszámot használat közben is a tutajhoz kössenek, akármilyen kényelmetlen.

Tizenöt perc – nem rossz, figyelembe véve, hogy az emberek légüres térben dolgoznak, ezért a ruhájuk zavarja õket. A tutajt bármelyik irányban meg lehet hosszabbítani, de az induláshoz ennyinek is elégnek kell lennie. Ez az elsõ rész egyedül több mint húsz tonnát bír el, és beletelik egy kis idõbe, amíg ilyen súlyú felszerelést lerakodnak a helyszínen.

Minthogy meg volt elégedve a tervezett akció e szakaszával, elhagyta a behajózási épületet, míg munkatársai most a tutaj szétszerelésével foglalatoskodtak, öt perc múlva (ez Port Roris egyik elõnye: az ember öt perc alatt bárhova eljuthat) már a helyi mûszaki raktárban volt. Amit ott talált, viszont korántsem elégítette ki annyira.

Ott volt, néhány bakra elhelyezve, a Szeléné tetejének kétméteres pontos mása, ugyanolyan anyagból készítve. Csak a külsõ alumíniumlemez hiányzott, amely a Nap ellen szolgált védelmül, ez azonban olyan vékony, hogy a kísérlet eredményét nem befolyásolhatja.

A kísérlet abszurd módon egyszerû volt, mert csak három elembõl állt: egy hegyes karóból, egy kalapácsból és egy bosszús mérnökbõl, aki a legnagyobb erõfeszítéssel sem tudta átütni a karót a tetõn.

Bárki, aki egy kicsit tájékozott a holdbéli viszonyokról, azonnal kitalálhatja, miért nem sikerült a kísérlet. A kalapács súlya nyilvánvalóan a földi súlynak csupán egyhatoda, ezért, ugyanilyen nyilvánvalóan, sokkal kisebb eredményt érnek el vele.

Ám ez az érvelés teljesen hamis lett volna. A laikus számára az egyik legnehezebb feladat annak megértése, mi a különbség a súly és a tömeg között, ami már számtalan balesethez vezetett. Mert a súly önkényes jellemzõ: az ember megváltoztathatja azáltal, hogy egyik világból a másikba megy át. A Földön az a kalapács hatszor annyit nyomna, mint itt, a Napon majdnem kétszázszor – a világûrben pedig egyáltalán semmi súlya nem lenne.

De mindhárom helyen, illetve az egész világegyetemben pontosan ugyanakkora lenne a tömege vagy a tehetetlensége. Minden idõben és térben ugyanakkora erõ lenne szükséges ahhoz, hogy egy bizonyos sebességgel mozgásba hozzuk, továbbá ugyanakkora a megállításakor létrejövõ ütközés. Egy majdnem gravitáció nélküli kisbolygón, ahol a tollénál is kevesebb lenne a súlya, ez a kalapács éppoly hatásosan összetörne egy követ, mint a Földön.

– Mi a baj? – kérdezte Lawrence.

– A tetõ túl rugalmas – magyarázta a mérnök, és letörölte homlokáról a verejtéket. – A karó visszaugrik, valahányszor ráütök.

– Értem. Ugyanígy lesz-e, amikor egy tizenöt méteres csövet használunk, amelyet teljesen körülvesz a por. Az felveheti a visszaütést.

– Talán. De nézze meg ezt.

Alája térdeltek az utánzatnak és megvizsgálták a tetõ alsó felét. Krétavonalat húztak rajta, hogy megjelöljék az elektromos vezetékek helyzetét, amelyeket mindenképpen el kell kerülniük.

– Ez az üveggyapot olyan kemény, hogy nem lehet szabályos lyukat fúrni benne. Ha enged, pattogzik és szakad. Látja? Itt már csillagformában berepedt. Attól félek, ha ezt a durva módszert választjuk, betörjük a tetõt.

– Ezt pedig nem kockáztatjuk. Tehát ejtsük el az ötletet. Ha nem tudunk lyukat ütni, fúrnunk kell. Fúrót használunk a csõ végére csavarva, hogy könnyen el lehessen távolítani. Hogy állnak a csõszerelés többi részével?

– Majdnem készen van. Csupa standard felszerelés. Két vagy három óra múlva készen kell lennünk.

– Két óra múlva itt leszek – mondta Lawrence. Nem tette hozzá, amit sokan hozzátettek volna, hogy: addigra készen akarom látni. Gárdája minden tõle telhetõt elkövetett, és jól képzett, lelkiismeretes embereket nem lehet a maximálisnál gyorsabb munkára ösztönözni se erõszakkal, se hízelgéssel. Az ilyen munkát nem lehet sürgetni, és a Szeléné oxigéntartalékának végsõ határa még mindig három nap. Ha minden jól megy, néhány óra múlva ez a probléma a végtelen jövõbe tolódik ki.

Sajnos, nagyon messze voltak attól, hogy jól menjen.

Hansteen ûrparancsnok vette észre elsõnek az alattomos veszélyt, amely lassan feléjük kúszott. Már találkozott vele egyszer, amikor selejtes ûrruhát viselt a Ganümédeszen; olyan eset volt, amelyre nem kívánt emlékezni, de nem is felejtette el soha.

– Pat – mondta halkan, megbizonyosodva róla, hogy senki sem hallgatja ki õket. – Észrevette, milyen nehéz a légzés? Pat meglepetten nézett rá.

– Igen… most, hogy említi. A hõségnek tulajdonítottam.

– Elõször én is. De én ismerem ezeket a tüneteket. Különösen a gyors légzést. Széndioxid-mérgezés felé tartunk.

– De hát ez nevetséges. Még három napig mindennek rendben kell lennie. Hacsak nincs valami baj a légszûrõkkel.

– Attól tartok, ez történt. Milyen rendszerrel szabadulunk meg a széndioxidtól?

– Egyszerû kémiai abszorpció. Nagyon egyszerû, megbízható berendezés, soha nem volt vele semmi baj.

– Igen, de soha nem is kellett ilyen körülmények között mûködnie. Azt hiszem, a hõség tönkretette a kémiai hatóanyagokat. Van rá lehetõség, hogy ellenõrizzük?

– Nincs. A bevezetõ nyílás a hajótesten kívül van…

– Sue, drágám – szólalt meg egy fáradt hang, amelyrõl alig ismerték fel Mrs. Schustert –, van valamije fejfájás ellen?

– Ha van – mondta egy másik utas –, én is kérnék.

Pat és az ûrparancsnok komoran néztek egymásra. A klasszikus tünetek jelentkeztek, tankönyvszerû pontossággal.

– Mit gondol, mennyi idõnk van? – kérdezte Pat halkan.

– Legfeljebb két vagy három óránk. És legalább hat órába telik, míg Lawrence és emberei ideérnek.

Ekkor jött rá Pat, minden ellenérvvel szemben, hogy igazán szerelmes Sue-ba. Mert elsõ reakciója nem a saját biztonsága iránti félelem volt, hanem a düh és fájdalom, hogy a lánynak éppen a megmenekülés küszöbén kell meghalnia.

18. fejezet

Amikor Tom Lawson felébredt abban a furcsa szállodai szobában, még abban sem volt bizonyos, õ maga kicsoda, még kevésbé, hogy hol is van. Az, hogy némi súlya volt, emlékeztette elõször arra, hogy már nem a Lagrange-on van – de a Földhöz nem volt elég nehéz. Akkor pedig nem álmodik: a Holdon van, és valóban kint járt azon a halálos Szomjúság Tengerén.

És segített megtalálni a Szelénét; huszonkét embernek most már van esélye az életben maradásra, és ez az õ ügyességének és tudásának köszönhetõ. Annyi csalódás és balsiker után, úgy látszik, most megvalósulnak ifjúkori álmai a dicsõségrõl. Most a világnak jóvá kell tennie mindazt a kárt, amit közönyével és lefitymálásával okozott neki.

Az, hogy a társadalom olyan nevelésben részesítette, amit egy évszázaddal korábban csak néhány ember engedhetett meg magának, egyáltalán nem enyhítette Tom neheztelését. Ebben a korban ez magától értetõdõ: hiszen minden gyereket olyan nevelésben részesítenek, amilyet értelmi képességei és készségei indokoltak. Most, hogy a civilizációnak szüksége van minden tehetségre, ami csak fellelhetõ, pusztán azért, hogy saját magát fenntartsa, minden másfajta oktatási politika öngyilkosság lett volna. Tom nem köszönte meg a társadalomnak, hogy létrehozta azokat a viszonyokat, amelyek közt megszerezhette doktori címét – a társadalom saját érdekében cselekedett így.

Mégis ezen a reggelen nem érzett olyan keserûséget az élettel, sem olyan cinizmust az emberiség többi egyedével szemben. A siker és az elismerés sok mindenért kárpótol, és most a legjobb úton volt afelé, hogy mindkettõt elnyerje. De még ennél is több volt benne: valami mélyebb elégedettséget érzett. Odakint, a kettes porszánon, amikor a félelem és bizonytalanság majdnem elborította, kapcsolat ébredt közte és egy másik emberi lény között; sikerült együttmûködni egy olyan emberrel, akinek tehetségét és bátorságát becsülte.

Erõtlen kapcsolat volt, és mint más múltbeli kapcsolatok, lehet, hogy nem vezet sehová. Szíve mélyén még remélte is, hogy így lesz, és újból meggyõzõdhetik arról, hogy minden ember önzõ, szadista gazember. Tom éppúgy nem tudott szabadulni gyerekkorától, mint Charles Dickens, aki minden sikere és hírneve ellenére sem tudott megszabadulni a cipõpasztagyár árnyékától, amely szó szerint és átvitt értelemben elsötétítette az ifjúságát. De volt ereje újból kezdeni – bár nagyon sokat kellett küszködnie azért, hogy az emberi faj teljes jogú tagja lehessen.

Amikor lezuhanyozott és megtisztálkodott, észrevette az üzenetet, amit Spenser hagyott az asztalán. "Tegye magát kényelembe. Hirtelen el kell mennem. Mike Graham veszi át tõlem, hívja fel a 3443-on, mihelyt felébred."

Aligha hívnám fel, mielõtt felébrednék, gondolta Tom, akinek rendkívül logikus elméje szívesen csípte nyakon az ilyen nyelvi lazaságokat. De teljesítette Spenser kívánságát, és hõsiesen ellenállt az ösztönös vágynak, hogy elõször reggelit kérjen.

Amikor kapcsolták Mike Grahamet, úgy találta, hogy átaludta Port Roris történetének igencsak viharos hat óráját; hogy Spenser az Aurigán elrepült a Szomjúság Tengeréhez, és hogy a város tele van újságírókkal, akik az egész Holdról idesereglettek, s többségük dr. Lawsont keresi.

– Maradjon ott, ahol van – mondta Graham, akinek neve és hangja homályosan ismerõsnek tûnt Tom számára, bizonyára látta ama ritka alkalmak egyikén, amikor bekapcsolta valamelyik holdbéli televíziós adást. – Öt perc múlva ott leszek.

– Meghalok éhen! – tiltakozott Tom.

– Hívja a szobapincért, és rendeljen, amit akar, természetesen a mi költségünkre, de ne menjen ki a szobából.

Tom nem bánta, hogy ilyen gondosan õrzik; ez végül is azt jelentette, hogy értékes tulajdonnak tekintik. Sokkal mérgesebb volt amiatt – bár Port Rorisban akárki elõre megmondhatta volna neki, hogy így lesz –, hogy Mike Graham jóval a szobapincér elõtt befutott. Mike miniatûr telekamerájába egy éhes csillagász meredt bele, s próbálta meg elmagyarázni – egyelõre csak kétszázmillió nézõnek –, hogyan is tudta pontosan meghatározni a Szeléné helyét.

Az éhség és friss tapasztalat következtében elsõ osztályú munkát végzett. Néhány nappal ezelõtt, ha egy tv-riporternek egyáltalán sikerült volna Lawsont kamera elé vonszolni, hogy elmagyaráztassa vele az infravörös-kutatás technikáját, megvetõen rázúdította volna az egész tudományát. Szaporán pergõ elõadást tartott volna, tele olyan kifejezésekkel, mint kvantumhatás, feketetest-sugárzás, spektrumérzékenység és a többi, amellyel meggyõzte volna hallgatóságát arról, hogy a téma rendkívül bonyolult (ami igaz is), és a laikus számára teljességgel érthetetlen (ami viszont nem igaz).

De most gondosan és – gyomra idõnkénti sürgetõ mocorgása ellenére – meglehetõsen türelmesen válaszolgatott Miké Graham kérdéseire, csakis olyan kifejezéseket használva, amelyeket legtöbb nézõje megérthetett. A csillagászközösség számos tagjára (akiknek idegeit egyszer-másszor már felborzolta) ez valóságos revelációként hatott. A Lagrange II-n Kotyelnyikov professzor így foglalta össze valamennyi kollégája véleményét az elõadás végén: – Esküszöm, ha nem látom, soha nem ismertem volna fel!

Eléggé merész vállalkozás volt, hogy hét ember belepréselte magát a Szeléné légzsilipjébe, de – mint Pat bebizonyította – ez volt az egyetlen hely, ahol magánmegbeszélést tarthattak. A többi utas kétségkívül szerette volna tudni, mi folyik ott; hamarosan meg is fogják tudni.

Amikor Hansteen befejezte, hallgatói érthetõen aggódva néztek rá, de nem különösebben meglepõdve. Intelligens emberek voltak, és már sejthették az igazságot.

– Azért mondom meg önöknek elõször – magyarázta az ûrparancsnok –, mert Harris kapitány és én úgy találjuk, önök mind higgadt emberek. És elég rámenõsek is, hogy segítsenek, ha szükség lesz rá. Remélem, nem lesz, de lehet, hogy baj támad, amikor bejelentem.

– És ha baj lesz? – kérdezte Harding.

– Ha bárki zûrt csinál, ugorjon rá – felelte az ûrparancsnok tömören.

– De most tegyenek úgy, mintha mi sem történt volna. Semmi esetre se látsszon önökön, hogy verekedésre számítanak, mert akkor tényleg lesz. Az a dolguk, hogy kioltsák a pánikot, mielõtt elharapózna.

– Gondolja, hogy helyes – szólalt meg dr. McKenzie –, ha nem adunk alkalmat arra, hogy… izé, elküldjenek néhány utolsó üzenetet?

– Hosszú idõbe telne, és mindenkit teljesen elcsüggesztene. Olyan gyorsan túl akarunk lenni az ügyön, ahogy csak lehet. Minél gyorsabban cselekszünk, annál jobbak az esélyeink.

– Igazán azt hiszi, hogy van esélyünk?

– Igen – mondta Hansteen –, bár nem szívesen találgatnám, hogy mekkora. Nincs több kérdés? Bryan? Johanson? Akkor menjünk.

Ahogy visszamentek a kabinba, és elfoglalták a helyüket, a többi utas kíváncsian és növekvõ rémülettel nézte õket. Hansteen nem fokozta tovább a feszültséget.

– Rossz híreim vannak – kezdte. Nagyon lassan beszélt. – Bizonyára mindnyájan észleltek nehézséget légzés közben, sokan fejfájásra panaszkodtak… Igen, sajnos a levegõrõl van szó. Még mindig rengeteg oxigénünk van, de nem tudunk megszabadulni a széndioxidtól. Amit kilélegzünk, mind itt gyûlik össze a fülkében. Hogy miért, nem tudjuk. Sejtelmem szerint a hõség hatástalanította a kémiai abszorbenseket. De a magyarázat aligha számít, mert semmit sem tehetünk ellene. – Itt meg kellett állnia, és többször mélyen lélegeznie, mielõtt folytatni tudta. – Szembe kell néznünk a helyzettel. A légzési nehézségek állandóan súlyosbodnak, éppígy a fejfájás. Nem akarom bolondítani önöket. A mentõcsapat valószínûleg nem érhet el minket hat óránál hamarabb, mi pedig nem tudunk addig várni.

Valaki zihálva felköhögött. Majd hatalmas hortyogás jött Mrs. Schuster felõl. Máskor mulatságos lett volna, de most nem. A szerencsések közé tartozott: már a békés, ha nem is csendes öntudatlanság állapotában volt.

Az ûrparancsnok ismét teleszívta a tüdejét. Fárasztó volt hosszabb ideig beszélni.

– Ha nem tudnék valami reménységet kelteni – folytatta –, nem szóltam volna egy szót sem. De még van egy esélyünk, és hamarosan ki kell használnunk. Nem nagyon kellemes, de a másik lehetõség sokkal rosszabb. Miss Wilkins, kérem, adja oda az altató-tubusokat.

Halálos csend volt – még Mrs. Schuster sem zavarta meg –, miközben a stewardess átnyújtott egy kis fémdobozt. Hansteen kinyitotta, és kivett egy cigaretta-méretû és alakú fehér rudat.

– Bizonyára tudják – folytatta –, hogy minden ûrjármû a törvény által kötelezve van arra, hogy ezeket a gyógyszeres ládájában tartsa. Teljesen fájdalommentesek, és tíz órára mindenkit ledöntenek a lábáról. Ezzel pedig életet nyerhetünk, mert az ember légzési tevékenysége több mint ötven százalékkal csökken, ha eszméletlen, így a levegõnk kétszer annyi ideig tart, mint egyébként. Reméljük, elég sokáig ahhoz, hogy Port Roris elérjen hozzánk… Namármost: fontos, hogy legalább egy ember ébren maradjon, hogy érintkezést tartson fenn a mentõcsapattal. De hogy biztosak legyünk, kettõre lesz szükség. Az egyiknek a kapitánynak kell lennie; azt hiszem, ez nem vitás.

– És a másiknak, persze, magának kell lennie? – szólalt meg egy nagyon is jól ismert hang.

– Nagyon sajnálom önt, Miss Morley – mondta az ûrparancsnok a megbántottság legcsekélyebb jele nélkül –, igazán nem volt értelme ügyet csinálni olyasmibõl, ami már el van rendezve. – Csak hogy eloszlassak minden esetleges félreértést…

Mielõtt bárki tudatáig is elhatolt volna, mi történt, a kis rudacskát saját karjához nyomta.

– Remélem, viszontlátom valamennyiüket… mostantól tíz óra múlva – mondta nagyon lassan, de érthetõen, miközben a legközelebbi üléshez ment. Alig ért oda, máris a csöndes feledésbe zuhant.

Most te következel, mondta Pat magában, és felállt. Egy pillanatig kedvet érzett, hogy néhány keresetlen szót szóljon Miss Morleyhoz, de aztán rádöbbent, hogy elrontaná vele az ûrparancsnok méltóságteljes távozásának hatását.

– Én vagyok ennek a hajónak a kapitánya – mondta erõteljes, halk hangon. – És mostantól fogva az történik, amit én mondok.

– Kivéve engem – viszonozta a rendíthetetlen Miss Morley. – Fizetõ utas vagyok, és jogaim vannak. A legcsekélyebb szándékom sincs kinyírni magam azzal a micsodával.

Úgy látszott, ezt az átkozott nõszemélyt nem lehet letorkolni. Patnek azt is el kellett ismernie, hogy nem száll az inába a bátorsága. Egy lidércnyomásos pillanatra elképzelte a jövõt, amelyet a nõ szavai keltettek benne. Tíz óra egyedül Miss Morleyval – úristen!

Ránézett az öt emberre, akire zavar esetén számíthatott. Miss Morleyhoz legközelebb a jamaicai kultúrmérnök, Robert Bryan ült. Késznek mutatkozott arra, hogy akcióba lépjen, de Pat még reménykedett, hogy el lehet kerülni ezt a kellemetlenséget.

– Nem akarok vitatkozni a jogokról – mondta –, de ha megnézné a jegyén az apró betûs sorokat, rájönne, hogy vészhelyzetben teljhatalommal rendelkezem. Mindenesetre én inkább aludnék, semhogy ébren kínlódjam végig, amíg a mentõcsapat ideér.

– Én is így látom – szólalt meg Jayawardene professzor váratlanul. – Ahogy az ûrparancsnok mondta, ez megkíméli a levegõt, úgyhogy ez az egyetlen esélyünk. Miss Wilkins, adna nekem is egy olyan micsodát?

Ez a hûvös logika segített abban, hogy süllyedjen az érzelmi hõmérséklet, éppígy a professzor sima, láthatólag kényelmes öntudatlanságba siklása. Kettõ már megvan, még tizennyolc, morogta Pat magában.

– Ne vesztegessünk több idõt – mondta hangosan. – Amint látják, ezek az injekciók teljesen fájdalommentesek. Hipodermikus belövõszerkezetûek, úgyhogy még a tûszúrást sem érzik.

Sue máris kiosztotta az ártatlan külsejû tubusokat, és sok utas azonnal használta is õket. "Távoztak" Schusterék (Irving megható gyengédséggel nyomta a kis csövet alvó felesége karjához) és a rejtélyes Mr. Radley. Ezután maradtak tizenöten. Ki lesz a következõ?

Most ért Sue Miss Morleyhoz. Most dõl el, gondolta Pat. Ha még mindig eltökélt szándéka, hogy zavart keltsen… Kitalálhatta volna.

– Azt hittem, elég világosan megmondtam, hogy nem akarom. Kérem, vigye el.

Robert Bryan elkezdett elõre araszolni, de David Barrett gúnyos angol hangja volt az, ami megmentette a helyzetet.

– Ami igazából aggasztja a derék hölgyet – mondta láthatólag élvezettel –, az az, hogy a kapitány esetleg kihasználja és visszaél tehetetlen állapotával.

Miss Morley néhány pillanatig a dühtõl megnémulva üli ott, míg orcái bíborpirosra gyúltak

– Soha így meg nem sértettek… – kezdte.

– Engem sem, asszonyom – vetette közbe Pat, betetõzve a nõ megaláztatását. Miss Morley végignézett az arcokon – néhányan még ilyen körülmények közt is vigyorogtak –, és ráeszmélt, hogy csak egy kiút van.

Amint visszahuppant a székébe, Pat a megkönnyebbüléstõl hatalmasat sóhajtott. E kis epizód után a többi könnyû lesz.

Aztán meglátta, hogy Mrs. Williams, akinek születésnapját oly spártai módon ünnepelték meg néhány órával elõbb, jeges kábulatban bámulja a kezében levõ rudacskát. Szegény asszony láthatólag meg volt rettenve. A mellette levõ ülésen a férje már elhanyatlott; elég lovagiatlan tõle, gondolta Pat, hogy elsõnek ment el, és hagyta, hogy a felesége gondoskodjon magáról.

Mielõtt bármilyen cselekvésre szánta volna el magát, Sue elõreindult:

– Bocsánat, Mrs. Williams, üreset adtam magának. Ha visszakaphatnám…

Olyan ügyesen csinálta az egészet, mint valami bûvészmutatványt. Sue elvette – vagy elvenni látszott – a tubust az ellenállásra képtelen ujjakból, s közben Mrs. Williamshoz érinthette. A hölgy, anélkül, hogy tudta volna, mi történt, csöndesen összekuporodott, és csatlakozott férjéhez.

A fele társaság öntudatlan volt már. Alapjában véve, gondolta Pat, nem sok baj volt, Hansteen túl pesszimistán ítélte meg a helyzetet, a rohamosztagra nem is volt szükség.

Aztán észrevett valamit, ami megváltoztatta a véleményét. Úgy látszik, az ûrparancsnoknak, mint mindig, most is igaza volt. Nem Miss Morley az egyetlen nehéz ügyfél.

Lawrence legalább két éve nem volt egy iglu belsejében. Amikor még kezdõ mérnök volt, és kint dolgozott, hetekig lakott egy igluban, el is felejtve, milyen az, hogy ha az embert szilárd falak veszik körül. Azóta persze sokat tökéletesítettek az egészen; most már nem különösebben kellemetlen olyan lakásban lakni, amelyet egy kis bõröndben össze lehet hajtani. Ez az egyik legújabb modell volt – XX-as márkájú Goodyear –, és hat embert tudott befogadni mindaddig, amíg ellátták õket energiával, vízzel, élelemmel és oxigénnel. Az iglu minden egyébrõl gondoskodott – még szórakozásról is, mert volt beépített könyv-, zene-és video-mikrotára. Ami nem holmi szélsõséges fényûzés, bár a revizorok rendszeresen megkérdõjelezték. A világûrben az unalom is gyilkolhat. Hosszabb ideig tarthat, mint, mondjuk, egy lyuk a légvezetékben, de éppoly hatásos és néha sokkal kellemetlenebb.

Lawrence enyhén meggörnyedt, hogy a légzsilipbe lépjen. A régiekben, jutott eszébe, négykézlábra kellett ereszkedni. Megvárta a "nyomás kiegyenlítõdött" jelzést, aztán belépett a félgömb alakú fõ helyiségbe.

Mintha egy léggömb belsejében lett volna; tulajdonképpen így is volt. A belsõ térnek csak egy részét láthatta, mert mozgatható falakkal több fülkére osztották. (A másik finom újítás; az õ idejében az egyetlen hely, ahol magában lehetett az ember, a függönnyel elkerített mosdó volt.) A padlótól három méterre volt a világítás és a légkondicionáló rács. A hajlított fal mellett összecsukható fémpolcok. A válaszfal túlsó oldalán egy hang a leltárt olvasta fel, miközben egy másik hang másodpercenként közbeszólt: – Kipipálva.

Lawrence a fal mögé ment, és az iglu hálótermében találta magát. Az emeletes fekhelyek sem voltak teljesen felállítva; csak arra volt szükség, hogy lássák, minden kis darab és tartozék a helyén van, mert mihelyt a leltározást befejezték, összecsomagolják az egészet, és szélsebesen a helyszínre szállítják.

Lawrence nem zavarta a két raktárost, akik folytatták a gondos számbavételt. Ez is egyike azoknak az izgalommentes, de életbe vágó munkáknak, amitõl életek függhettek. Az itt elkövetett hiba valakinek, valamikor a halálos ítélete lehet.

Amikor az ellenõrök egy ív végére értek, megszólalt:

– Ez a legnagyobb, ami raktáron van?

– A legnagyobb, ami mûködõképes – volt a válasz. – Van egy tizenkét személyes XIX-esünk, de felfedeztünk egy lassan eresztõ lyukat a külsõ köpenyén, amit rendbe kell hozni.

– Mennyi idõbe telik?

– Csak néhány perc. De csak tizenkét órás felfújási próba után kapunk engedélyt a kiadására.

Ez olyan alkalom volt, amikor annak, aki a szabályokat elõírja, meg kell szegnie a szabályokat.

– Nem várhatunk annyit. Tegyenek fel dupla foltot, és mérjék a szivárgást; ha a szokásos tûrésen belül van, engedjék át rögtön. Én felelek érte.

A kockázat kicsi, és lehet, hogy gyorsan szüksége lesz arra a nagy kupolára. Valahogyan gondoskodnia kell a huszonkét ember számára levegõrõl és menedékrõl, nem hordhatnak mind ûrruhát attól a perctõl kezdve, hogy elhagyják a Szelénét, addig, amíg vissza nem szállítják õket Port Rorisba.

A bal füle mögötti távközlõbõl "bip-bip" jelek hallatszottak. Megpöccintette az övén levõ kapcsolót, és igazolta a hívást.

– Itt a fõmérnök.

– Üzenet a Szelénérõl, uram – szólt egy tisztán csengõ hang. – Nagyon sürgõs. Bajban vannak.

19. fejezet

Eddig Pat alig vette észre azt a férfit, aki karba tett kézzel ült a 3d ablak melletti ülésen, és kétszer is utána kellett gondolnia, hogy felidézze a nevét. Valami olyasmi volt, mint Builder… ez az, Baldur, Hans Baldur. Úgy festett, mint az a tipikus turista, aki nem sokat beszél, és akivel soha nincs baj.

Még mindig hallgatott, de már nem volt tipikus, mert makacsul öntudatánál maradt. Elsõ látásra úgy tûnt, mintha semmirõl nem venne tudomást maga körül, de arcizmának rángása elárulta belsõ feszültségét.

– Mire vár, Mr. Baldur? – kérdezte Pat a legsemlegesebb hangján, amit ki tudott csiholni magából. Nagyon örült a mögötte felsorakozó erkölcsi és fizikai támogatásnak; Baldur nem látszott különösebben erõsnek, de az bizonyos, hogy Pat Holdon született testének izmai nem tudtak volna szembeszállni vele, ha erre kerül a sor.

Baldur megrázta a fejét, és továbbra is kibámult az ablakon, mintha saját gondolatain kívül valami mást is láthatna ott.

– Nem kényszeríthet arra, hogy elfogadjam azt a vacakot, és nem is fogom – mondta eléggé idegenszerû kiejtéssel.

– Nem akarom semmire sem kényszeríteni – válaszolt Pat. – De nem érti, hogy a saját és mindenki más érdekében kell így tennie? Milyen lehetséges ellenvetése van?

Baldur tétovázott, és úgy tûnt, a szavakkal küzd.

– Ez… ez elveim ellen való – mondta. – Igen, ez az. A vallásom nem engedélyezi, hogy injekciót kapjak.

Pat hallott valamit arról, hogy léteznek, akiknek ilyen aggályaik vannak. Mégis, egy pillanatig sem hitte, hogy Baldur ezek közé tartozik. A férfi hazudott. De miért?

– Beleszólhatok? – A hang Pat háta mögül hallatszott.

– Természetesen, Mr. Harding – válaszolta, hálásan minden beavatkozásért, ami kimozdíthatta errõl a holtpontról.

– Ön azt mondja, Mr. Baldur, hogy önt nem szabad injekciózni – folytatta Harding olyan hangon, amely a Mrs. Schustert faggató keresztkérdéseire emlékeztette Patet. (Milyen távolinak is látszott!) – De azt mondhatom önnek, hogy ön nem a Holdon született. Senki sem kerülheti el az egészségügyi zárlatot. Akkor hogyan érkezett ide anélkül, hogy a szokásos oltásokat megkapta volna?

A kérdés nyilvánvalóan nagyon felhergelte Baldurt.

– Ehhez magának semmi köze! – vágta vissza.

– Teljesen igaza van – viszonozta Harding szívélyesen. – Csak megpróbáltam segíteni. – Elõrelépett, és kinyújtotta a bal kezét. – Nem volna olyan szíves mégis megmutatni a bolygóközi oltási bizonyítványát?

Ez nagy hülyeség volt, gondolta Pat. Emberi szem úgysem tudja elolvasni az oltási lapra mágnesesen rávitt információt. Kíváncsi volt, eszébe jut-e ez Baldurnak, és ha igen, mi lesz a válasza.

Nem volt ideje bármit is válaszolni. Még mindig kerekre nyílt szemmel, láthatóan megdöbbenve bámult Harding nyitott tenyerére, amikor az a másik kezével egy oly gyors mozdulatot tett, hogy Pat nem is látta pontosan, mi történt. Olyan volt, min Sue bûvészmutatványa Mrs. Williamsszel – de sokkal látványosabb, és sokkal halálosabb erejû. Ahogy Pat meg tudta ítélni, a tenyér élével és a másik nyakszirtjével függött össze; abban bizonyos volt, hogy nem olyasfajta képesség, aminek a megszerzésére valaha is vágyakozott.

– Ez nyugton tartja tizenöt percig – mondta Harding tárgyilagos hangon, miközben Baldur ülésébe roskadt. – Adnának nekem egy olyan tubust? Köszönöm. – A kis hengert az eszméletlen ember karjához nyomta.

A helyzet kissé kisiklott az ellenõrzésem alól, gondolta Pat. Hálás volt Hardingnak, hogy különleges képességét felhasználta, de nem érzett valami nagy örömet.

– Hát ez meg mi volt? – kérdezte kissé panaszosan.

Harding felgyûrte Baldur bal ingujját és kifordította a karját, hogy megmutassa az alsó részét. A bõrt több száz, alig látható tûszúrás nyoma tarkította.

– Tudja, hogy mi ez? – kérdette halkan.

Pat bólintott. Némely bûnnek több idõbe telt, míg megtette az utat, de eddigre a fáradt, öreg Föld valamennyi bûne elérte már a Holdat.

– Nem hibáztathatjuk szegény ördögöt, hogy nem adott magyarázatot. Kondicionálták a tû használatával szemben. A sebhelyek állapotáról ítélve, csak néhány hete kezdte el a kezelést. Most lélektanilag lehetetlen számára, hogy elfogadjon egy injekciót. Remélem, nem esik miattam vissza, de ez legyen a legkisebb baja.

– Egyáltalán hogy jutott át az egészségügyi zárlaton?

– Ó, az ilyenek számára külön részleg mûködik. Az orvosok nem beszélnek róla, de a betegeket átmenetileg dekondícionálhatják hipnózisban. Sokkal több van belõlük, mint gondolná. A Hold-kirándulást külön melegen ajánlják nekik, mint a gyógymód részét. Kiszakítja az embert megszokott környezetébõl.

Volt még néhány kérdés, amit Pat szeretett volna feltenni Hardingnak, de máris jó néhány percet elfecséreltek. Hála az égnek, az összes utas elszenderült. A legutóbbi cselgáncs-bemutató vagy mi a szösz sietségre ösztönözhette a lemaradozókat.

– Most már nem lesz rám szükség – mondta Sue halvány, elszánt mosollyal. – Viszontlátásra, Pat. Ébresszen fel, ha túl vagyunk rajta.

– Jó – ígérte meg, és gyengéden leeresztette az üléssorok közötti ösvényre. – Vagy egyáltalán nem – tette hozzá, amikor látta, hogy a szemét már lehunyta.

Néhány másodpercig úgy maradt fölé hajolva, amíg összeszedte magát annyira, hogy a többiekkel szembenézzen. Olyan sok mindent szeretett volna mondani neki, de most elmúlt a lehetõség, talán mindörökre.

Nagyot nyelve, hogy enyhítsen torka szárazságán, a még ébren levõ öt emberhez fordult. Volt még egy eldöntendõ probléma. David Barret fogalmazta meg helyette:

– Kapitány – kezdte –, ne tartson bennünket izgalomban. Melyikünkkel akarja megosztani a társaságát?

Pat egyenként átnyújtott öt injekciót.

– Köszönöm a segítségüket. Tudom, hogy ez egy kicsit melodrámai, de így a legtisztább az ügy. Csak négy fog mûködni.

– Remélem, az enyém igen – szólt Barret, és nem vesztegette az idõt. Mûködött. Néhány másodperc múlva Harding, Bryan és Johanson is követte az angolt az eszméletlenségbe.

– Hát akkor úgy látszik, én maradtam – szólalt meg dr. McKenzie. – Hízelgõ a választása. Vagy a szerencsére bízta?

– Mielõtt válaszolok erre a kérdésre, jobb, ha értesítem Port Rorist, hogy mi történt.

Odament a rádióhoz, és röviden vázolta a helyzetet. Döbbent csend fogadta a másik oldalon. Néhány perc múlva Lawrence fõmérnök volt a vonalban.

– Természetesen a legjobb, amit tehettek – mondta, amikor Pat részletesebben elismételte a történetet. – Még ha váratlan akadályba nem is ütközünk, valószínûleg nem tudjuk magukat elérni öt óra alatt. Ki tudnak addig tartani?

– Ketten igen – felelt Pat. – Felváltva használhatjuk az ûrruha légzõkészülékét. Csak az utasok miatt aggódom.

– Az egyetlen, amit tehet, hogy ellenõrzi a légzésüket, és ad egy-egy szippantás oxigént, ha megviseltnek látszanak. Mindent el fogunk követni mostantól fogva. Van még valami, amit mondani akarnak?

Pat néhány pillanatig gondolkozott.

– Nem – mondta kissé fáradtan. – Megint fogom hívni, minden negyedórában. A Szeléné adásának vége.

Talpraállt, lassan, mert a megerõltetés és a széndioxid-mérgezés most már súlyosan kezdett hatni rá, és azt mondta McKenzie-nek: – Kedves doki, segítsen nekem az ûrruhánál.

– Nahát! Teljesen megfeledkeztem róla.

– Én pedig aggódtam, nehogy valamelyik utasnak eszébe jusson. Bizonyára látták, amikor bejöttek a légzsilipen keresztül. Ez is csak azt bizonyítja, hogy az ember mennyire nem veszi észre a legszembeötlõbb dolgokat.

Csak öt percükbe telt, hogy kiszereljék a ruhából az abszorbens tartályokat és a huszonnégy órás oxigéntartalékot; az egész légzõkészüléket úgy szerkesztették meg, hogy gyorsan el lehessen távolítani arra az esetre, ha mesterséges lélegeztetéshez lenne szükség rá. Nem elsõ ízben áldotta most Pat azt a tehetséget, találékonyságot és elõrelátást, amellyel a Szelénét felszerelték. Volt néhány dolog, amirõl megfeledkeztek, vagy amit egy kicsivel jobban lehetett volna megcsinálni – de nem sok.

A két férfi – az egyedüliek, akik eszméletnél voltak – sajgó tüdõvel nézte egymást a szürke fémhenger fölött, amelyben még egy napnyi élet rejtõzködött. Aztán egyszerre szólaltak meg:

– Magáé az elsõbbség.

Keserûen nevettek a banális szituáción, azután Pat megszólalt:

– Nem vitatkozom – és a maszkot az arcára helyezte.

Az oxigén áradása olyannak tûnt, mint a hûvös tengeri szellõ egy poros nyári nap után, vagy a hegyi fenyõerdõkbõl lezúduló szél, amint felkavarja egy mélyen fekvõ völgy megrekedt levegõjét. Négy mély, lassú lélegzetet vett, és teljesen kilélegezte, hogy tüdejébõl kisöpörje a széndioxidot. Aztán, mint valami békepipát, átnyújtotta a légzõkészüléket McKenzie-nek.

Ez a négy lélegzetvétel elég volt arra, hogy elsöpörje a pókhálókat, amelyek kezdtek az agyára ereszkedni. Talán részben lélektani jelenség volt – lehetett-e néhány köbcentiméter oxigénnek ilyen mélységes hatása? –, de bármi volt is a magyarázata, új embernek érezte magát. Most már szembe tudott nézni az öt vagy még több órányi várakozással, amely elõtte állt.

Tíz perc múlva újra elöntötte a reménység. Minden utas olyan szabályosan lélegzett, ahogy várható volt: nagyon lassan, de erõteljesen. Mindegyiküknek adott egy kis oxigént, aztán újból hívta a bázist.

– Itt a Szeléné – mondta. – Harris kapitány jelentkezik. Doktor McKenzie és én is egész jól érezzük magunkat, és egyik utas sem látszik kimerültnek. Továbbra is figyelem az adásukat, és fél óra múlva hívom újra.

– Üzenetét vettük. De várjon egy percig, rengeteg hírügynökség akar beszélni magával…

– Sajnálom – felelte Pat. – Minden tájékoztatást megadtam, és húsz eszméletlen emberre kell felügyelnem. Kikapcsolok.

Ez persze csak kifogás volt és elég gyenge; nem is tudta pontosan, miért mondta. Hirtelen õszinteségi rohamában úgy érezte: mi az, hát már nyugodtan meghalni se hagyják az embert manapság? Ha tudott volna a mindössze öt kilométerre várakozó kameráról, az ellenkezése még erõsebb lett volna.

– Még mindig nem válaszolt a kérdésemre, kapitány – mondta dr. McKenzie türelmesen.

– Milyen kérdésre? Ó, arra. Nem, nem véletlen volt. Az ûrparancsnok is, én is úgy gondoltuk, önt lesz a leghasznosabb ébren tartani. Ön tudós, magától és mindenkinél elõbb rájött a túlhevülés veszélyére, és nem beszélt róla, amikor megkértük rá.

– Megpróbálok megfelelni a várakozásuknak. Tény, hogy sokkal éberebbnek érzem magam, mint néhány órája. Bizonyára a beszippantott oxigén miatt. A nagy kérdés az: meddig fog tartani?

– Kettõnk számára tizenkét óra hosszat. Rengeteg idõ arra, hogy a szánok ideérjenek. De lehet, hogy a legtöbb oxigént a többieknek kell adnunk, ha a kimerültség jelei mutatkoznak rajtuk. Attól félek, nagyon kétes kimenetelû vállalkozás lesz.

Mindketten törökülésben ültek a padlón, a vezetõülés mellett, köztük az oxigénpalack. Pár percenként felváltva felvették az oxigénmaszkot, de egyszerre csak két lélegzetet vettek. Sohasem hittem volna, gondolta Pat, hogy valaha is átélem az ûroperák legbanálisabb szituációját. De a valóságban túlságosan gyakran elõfordult ahhoz, hogy viccesnek tûnhessék, különösen, ha velünk esik meg.

Mindketten – de az egyikük majdnem bizonyosan – életben maradhatnának, ha a többi utast a sorsára hagyják. Ha viszont megpróbálják ezt a húsz embert életben tartani, saját maguk halálát idézhetik elõ.

Olyan konfliktus volt ez, amelyben a logika harcolt a lelkiismerettel. De az ûrkorszakban ez nem szokatlan. Ha pedig jól meggondoljuk, szinte egyidõs az emberiséggel; a múltban már számtalanszor néztek szembe a halállal eltévedt vagy elszigetelõdött embercsoportok a víz, az élelem vagy a meleg hiánya miatt. Most az oxigén volt éppen fogytán, de az alaphelyzet azonos.

Ezen csoportok némelyikébõl senki sem élte túl a megpróbáltatásokat, másokból megmaradt egy-kettõ, akik életük hátralevõ részében önigazolást kerestek. Vajon George Pollard, az Essex bálnavadász hajó egykori kapitánya mit gondolhatott magában, miközben Nantucket utcáin sétált, lelkén a kannibalizmus szennyfoltjával? Kétszáz éves történet, amelyet Pat sohasem hallott; olyan világban élt, amely sokkal jobban el volt foglalva azzal, hogy megszülje a saját legendáit, semhogy a Földrõl kellett volna behozni õket. Ami õt illeti, már döntött, és kérdés nélkül is tudta, hogy McKenzie osztja a véleményét. Egyikük sem az a fajta, aki a tartályban levõ utolsó szippantásnyi oxigénért harcolni kezd. De ha mégis harcra kerülne a sor…

– Min mosolyog? – kérdezte McKenzie.

Pat elernyedt. Volt valami ebben a jól megtermett ausztrál tudósban, ami nagy bizalmat ébresztett iránta. Hansteen ugyanilyen benyomást keltett benne, de McKenzie sokkal fiatalabb volt. Vannak emberek, akikrõl tudni lehet, hogy megbízhatunk bennük, hogy nem hagynak cserben. Ezt érezte McKenzie-vel kapcsolatban is.

– Ha tudni akarja – mondta, és letette az oxigénálarcot –, arra gondoltam, hogy nem sok esélyem lenne, ha úgy döntene, hogy megtartja a palackot saját magának.

McKenzie kissé meglepetten nézett rá, aztán õ is elvigyorodott.

– Gondoltam, hogy minden holdszülött érzékeny érte – mondta.

– Én soha – tiltakozott Pat. – Végül is, az ész fontosabb, mint az izmok. Nem tehetek róla, hogy a magukéhoz képest egyhatodnyi gravitációban születtem. De mibõl állapította meg, hogy holdszülött vagyok?

– Részben a testi felépítésébõl. Maguk mind magasak, karcsúak. És a bõre színébõl. A kvarclámpa sosem ad olyan természetes barnaságot, mint a napfény.

– Az biztos, hogy magát jól lebarnította – viszonozta Pat mosolyogva. – Egyébként honnan kapta a McKenzie nevet?

Nem sokat tudott a Földön még teljesen el nem tûnt faji súrlódásokról, hát nyugodtan kérdezhetett ilyesmiket – valójában anélkül, hogy tudta volna, hogy zavarba ejthet másokat.

– Egy misszionáriustól kapta a nagyapám, amikor az megkeresztelte. Kétlem, hogy lenne bármilyen… hogy is mondjam?… származási jelentõsége. Legjobb tudomásom szerint tiszta abo vagyok.

– Abo?

– Aboriginal. Bennszülött. Mi voltunk az a nép, amelyik Ausztráliában élt, mielõtt a fehérek jöttek volna. Az ezután következõ események kissé lehangolóak.

Patnek elég ködös ismeretei voltak a földi történelemrõl; mint a Hold legtöbb lakója, hajlott arra a feltételezésre, hogy semmi igazán jelentõs nem történt 1967. november 7. elõtt, amikor az orosz forradalom 50. évfordulóját olyan látványosan megünnepelték.

– Gondolom, háború volt.

– Aligha lehetne annak nevezni. Nekünk lándzsáink és bumerángjaink voltak, nekik puskáik. Nem szólva a tbc-rõl és a nemi betegségekrõl, amelyek még sokkal hatásosabbak voltak. Körülbelül százötven évbe telt, amíg kihevertük. Csak a múlt században, körülbelül kilencszáznegyven óta kezdett a számunk ismét gyarapodni. Most körülbelül százezren vagyunk. Majdnem annyian, mint amikor a maguk õsei megérkeztek.

McKenzie ezt a tájékoztatást azzal az ironikus távolságtartással adta, amely minden személyes élt letompított, de Pat úgy érezte, helyesebb, ha nem vállalja a felelõsséget földi elõdeinek helytelen tetteiért.

– Ne hibáztasson azért, ami a Földön történt – mondta. – Sohasem voltam ott, és soha nem is leszek: nem tudnám elviselni azt a gravitációt. De számtalanszor megnéztem Ausztráliát távcsövön át. Van bennem egy kis szentimentális vonzódás iránta… a szüleim Woomerából szálltak fel.

– Az én õseim nevezték el annak. Woomera a mi nyelvünkön hajítódárdát jelent.

– Vannak az ön népe közt olyanok – kérdezte Pat, gondosan megválogatva szavait –, akik még mindig primitív körülmények között élnek? Úgy hallottam, hogy Ázsia egyes részein még így van…

– A régi, törzsi élet megszûnt. Nagyon gyorsan ment, miután az ENSZ afrikai tagállamai elkezdték szorongatni Ausztráliát. Gyakran teljesen ok nélkül, tehetném hozzá, mert én elõször ausztráliai vagyok, és csak másodsorban bennszülött. De be kell vallani, hogy fehér honfitársaim gyakran nagyon ostobák voltak. Biztos, hogy ostobák voltak, ha egyszer azt hitték, hogy mi ostobák vagyunk! Hiszen még a múlt században is akadt köztük, aki még mindig azt hitte, hogy mi a kõkorszakból maradtunk itt. A technikánk kõkorszaki volt, az igaz, de mi nem.

Ebben a vitában Pat semmi illetlent nem talált, hiszen itt, a Hold felszíne alatt folytatják, egy idõben és térben oly távoli életmódról. Szemmel kell tartaniuk húsz eszméletlen társukat, és harcolniuk kell az álmosság ellen, legalább öt óra hosszat. És erre ez a vita éppolyan jó volt, mint bármi más.

– Ha az ön népe nem kõkorszaki volt… de csak a vita kedvéért, mert az tény, hogy ön nem az, akkor hogyan jutott ez a fehérek eszébe?

– Merõ ostobaságból. Elõítéletek és elfogultság folytan. Mi sem könnyebb, mint azt feltételezni, hogy ha valaki nem tud számolni, írni vagy hibátlan angolsággal beszélni, akkor nem is lehet értelmes ember. Nagyon jó példával szolgálhatok a saját családomból. Nagyapám, az elsõ McKenzie megélte kétezert, de sohasem tanult meg számolni tíznél tovább. A teljes holdfogyatkozást így írta le: Jézus Krisztus petróleumlámpa puff neki, kioltja. Mármost, én le tudom írni a Hold pályamozgásának differenciálegyenleteit, mégsem tartom magam okosabbnak a nagyapámnál. Ha cseréltünk volna az idõben, belõle jobb fizikus lehetett volna. A lehetõségeink különböztek, ez az egész. Nagyapának sohasem volt alkalma tanulni; nekem pedig sosem kellett egy nagy családot fölnevelnem a sivatagban, ami nagy hozzáértést és teljes embert követelt.

– Talán – mondta Pat elgondolkodva – elkelne itt nálunk a nagyapjának néhány képessége. Mert ez az, amit most megpróbálunk: életben maradni a sivatagban.

– Azt hiszem, felfoghatja így is, bár nem gondolnám, hogy a bumeráng és a tûzcsiholó pálca sokat segítene rajtunk. Talán megpróbálkozhatnánk valami mágiával, de attól tartok, nem ismerek egyet sem, és abban is kételkedem, hogy a törzsi istenek Arnhem-földrõl segítségünkre jönnének.

– Sajnálja – kérdezte Pat – a népe életében beállt törést?

– Hogyan sajnálhatnám? Magam is alig ismertem. Brisbaneban születtem, és elõbb tanultam meg az elektronikus komputer vezérlését, mint egy corroboree-t láthattam volna…

– Egy micsodát?

– Vallásos törzsi táncot. De ennek a szereplõi közül is legalább a fele egyetemet végzett. Néprajzot, antropológiát. Nincsenek romantikus illúzióim az egyszerû életrõl és a nemes vademberrõl. Az õseim derék emberek voltak, és nem szégyellem õket, de a földrajzi helyzet zsákutcába juttatta õket. A puszta létért folytatott harc miatt nem maradt erejük a civilizációra. Végeredményben jó dolog volt, hogy a fehér telepesek megérkeztek, ama "kedves" szokásuk ellenére, hogy mérgezett lisztet adtak el nekünk, amikor a földünket akarták megszerezni.

– Ezt tették?!

– Ezt is. De miért van úgy meglepve? Ez Belsen elõtt jó száz évvel volt.

Pat néhány percig tûnõdött ezen. Aztán órájára nézett, és az érezhetõ megkönnyebbülés kifejezésével mondta:

– Ideje, hogy ismét jelentkezzünk. De elõbb gyorsan nézzük végig az utasokat.

20. fejezet

Lawrence ráébredt, hogy most már nincs idõ holmi felfújható igluk és a Szomjúság Tengerén való kellemes életforma egyéb hívságai miatt aggódni. Csakis az számított, hogy a légvezetékeket lejuttassák a hajóhoz. A mérnököknek és technikusoknak addig kell izzadniuk az ûrruhában, amíg a munkával el nem készülnek. Megpróbáltatásuk nem fog sokáig tartani. Ha nem tudják megcsinálni öt, legkésõbb hat óra alatt, nyugodtan megfordulhatnak és hazamehetnek, és a Szelénét otthagyhatják annak a világnak, amelyrõl elnevezték.

Port Roris mûhelyeiben most soha nem hallott és soha fel nem jegyzett rögtönzések csodái születtek. Egy teljes légkondicionáló berendezést szét kellett szerelni és szánra kellett rakni folyékonyoxigén-tankjaival, nedvességés széndioxid-abszorbensekkel. Ugyanígy egy kis fúrógépet, amelyet rakétaingajárattal hoztak el sietve a claviusi geofizikai osztályról, valamint azt a különlegesen kialakított csõvezetéket, amelynek most rögtön mûködnie kellett, mert módosítására nem lehetett számítani.

Lawrence nem hajtotta az embereit; tudta, hogy erre nincs szükség. A háttérben maradt, figyelte a felszerelés áradását a raktáraktól és mûhelyektõl a szánokig, és igyekezett elõre gondolni minden esetleges nehézségre, ami még elõfordulhat. Milyen szerszámokra lehet szükség? Van-e elég tartalék? A tutajt utoljára teszik a szánokra, úgyhogy elsõnek tudják majd leszedni. Biztonságos-e elõször oxigént szivattyúzni a Szelénébe, még mielõtt a kivezetõ csövet bekötnék? Ilyen dolgok és még száz hasonló járt a fejében. Többször felhívta Patet mûszaki tájékoztatásért, például a belsõ nyomás és hõmérséklet miatt, és hogy vajon a fülke nyomásbiztosító szelepe szabadon van-e (nem volt, valószínûleg eltömte a por), és tanácsot kért, hogy hol lenne legalkalmasabb a tetõ átfúrása. És Pat minden alkalommal egyre lassabban és nehezebben válaszolt.

Minden kapcsolatteremtési próbálkozás ellenére Lawrence eltökélten megtagadta, hogy az újságírókkal szóba álljon, akik Port Roris körül rajzottak, és a Föld és Hold közötti hang-és képösszeköttetés felét lefoglalták. Kiadott egy rövid közleményt, amelyben elmagyarázta a helyzetet, és hogy mit szándékozik tenni; a többi a kormányzat dolga. Elsõsorban az, hogy védelmet nyújtsanak számára, hogy zavartalanul folytathassa a munkáját; ezt világosan megmondta az idegenforgalmi kormánybiztosnak, és letette a kagylót, még mielõtt Davis elkezdhetett volna vitatkozni vele.

Persze arra sem volt ideje, hogy a tévé képernyõjére pillantson, bár hallotta, hogy Lawson máris olyan hírnévre tett szert, hogy igencsak csípõs nyelvû személyiség. Ez, gondolta, már annak az Interplanet News-embernek a dolga; a fickó bizonyára nagyon örül a zsákmányának.

A fickó semmi örömet nem érzett. Magasan fent az Elérhetetlenség Hegyeinek csúcsai közt, amelyek elérhetetlenségét oly meggyõzõen cáfolta, gyors iramban közeledett a gyomorfekély felé, amelyet pedig egész eddigi nyugtalan életében sikerült elkerülnie. Százezret költött arra, hogy idehozza az Aurigát – és most úgy látszott, semmi sem kerekedik ki belõle.

Mindennek vége lesz, mielõtt a szánok megérkeznek; a feszültségtõl terhes, lélegzetelállító mentés, ami ember-milliárdokat a képernyõ elé szögezne, sosem fog elkezdõdni. Kevesen tudnának ellenállni annak, hogy lássák, hogyan ragadnak ki huszonkét embert a halál karmaiból – de senki sem néz meg szívesen egy exhumálást.

Ez volt Spenser hidegvérû helyzetelemzése a riporter szemszögébõl nézve, de mint közönséges emberi lény is nagyon szerencsétlennek érezte magát. Rettenetes dolog itt ülni a hegytetõn, mindössze öt kilométerre a kibontakozó tragédiától, és képtelennek lenni arra, hogy bármit is tegyen az elhárítására. Szinte minden lélegzetvételéért szégyenkezett, tudva, hogy azok az emberek ott lenn fulladoznak. Egyre azon törte a fejét, nem tudna-e az Auriga valamiben segíteni (persze ennek a hírnek az értéke sem kerülte el a figyelmét!), de most biztos volt benne, hogy csak nézõ lehet. A könyörtelen tenger minden segítséget reménytelenné tett.

Már azelõtt is közvetített szerencsétlenségekrõl, de ezúttal valóságos hullarablónak érezte magát.

A Szeléné fedélzete most nagyon nyugalmas volt, annyira nyugalmas, hogy küzdeni kellett az álom ellen. Milyen kellemes is lenne, gondolta Pat, ha csatlakozhatna a többiekhez, akik körös-körül mind boldogan álmodtak. Irigyelte õket, és néha féltékeny volt rájuk. Ilyenkor néhányat lélegzett az egyre fogyatkozó oxigénbõl, és a valóság megint közel jött, ahogy felismerte veszedelmét.

Egymagában nem bírna ébren maradni, se nem tarthatná rajta a szemét a húsz eszméletlen emberen, hogy oxigénnel táplálja õket, ha légzészavarok mutatkoznak, õ is, McKenzie is házõrzõ kutyaként figyelték egymást; sokszor húzta vissza egyik a másikat az alvás határáról. Nem lett volna nehéz, ha sok oxigén lett volna, de az az egy palack gyorsan ürült, õrjítõ volt az a tudat, hogy a fõ tartályokban még sok kilónyi folyékony oxigén van, de semmilyen módon nem tudják felhasználni. Automatikus készülék adagolta a párologtatókon keresztül a fülkébe, ahol a most már majdnem belélegezhetetlen levegõtõl rögtön szennyezõdött.

Pat számára még sohasem múlt ilyen lassan az idõ. Teljesen hihetetlennek tûnt, hogy csak négy óra telt el azóta, hogy õ és McKenzie alvó társaik felett õrködni kezdtek. Megesküdött volna, hogy már napok óta itt vannak és csöndesen beszélgetnek, és minden tizenöt percben hívják Port Rorist, ellenõrzik a pulzust és a légzést, és zsugori módjára adagolják az oxigént.

De semmi sem tart örökké. A rádión, abból a világból, amelyet egyikük sem remélte, hogy viszontlát, megérkeztek a hírek, amelyre vártak.

– Már elindultunk – mondta egy fáradt, de eltökélt hang: a fõmérnöké. – Csak még egy óráig kell kitartaniuk, addigra maguk fölött leszünk. Hogy érzik magukat?

– Nagyon fáradtan. De kibírjuk.

– És az utasok?

– Szintén.

– Helyes. Minden tíz percben hívom magukat. Hagyják a vevõjüket bekapcsolva nagyfrekvencián. Ez az egészségügyiek ötlete; nem akarják kockáztatni, hogy elaludjanak.

A fúvósok zúgása átmennydörgött a Hold felszínén, végig-visszhangzott a Föld mellett, és eljutott egészen a Naprendszer távoli pontjaiig. Hector Berlioz sohasem álmodhatta volna, hogy Rákóczi-indulójának lélekbe markoló hangjai kétszáz évvel késõbb reményt és erõt öntenek olyan emberekbe, Akik egy másik világban küzdenek a létükért.

Pat halvány mosollyal nézett McKenzie-re.

– Lehet, hogy régimódi muzsika – mondta –, de jó.

A vér zúgott ereiben, lába a zene ritmusára mozgott. Az ûrbõl megérkezett a menetelõ seregek lépteinek zaja, az ezernyi csatatéren átrohanó lovasság dübörgése, a kürtök hangja, amelyek valamikor nemzeteket szólítottak sorsdöntõ küzdelemre. Mindez már régen elmúlt, és ez javára szolgált a világnak. De örökül hagyták azt, ami derék és nemes volt: a hõsiesség és önfeláldozás példáit, annak bizonyítékait, hogy az emberek még akkor is ki tudnak tartani, ha testük túljutott a fiziológiai megterhelés tûréshatárain.

Miközben tüdeje az állott levegõvel küszködött, Pat Harris tudta, hogy szüksége van a lelkesítésre, ha túl akarja élni az elõtte álló, végtelenül hosszú órát.

Az egyes szán apró, zsúfolt fedélzetén Lawrence ugyanezt a zenét hallotta, és ugyanilyen módon reagált rá. Kis flottája most valóban csatába indult, olyan ellenség ellen, amellyel az embernek az idõk végezetéig szembe kell néznie. Ahogyan a világmindenségben bolygóról bolygóra jutott, egyre messzebb, a természet erõi is egyre újabb és váratlanabb módon szövetkeztek ellene. Annyi idõ után még a Föld is sok csapdát tartogat az óvatlanok számára; egy olyan világban pedig, amelyet mindössze egy emberöltõ óta ismernek, a halál ezernyi ártatlan álarc mögött rejtõzködött. Akár elrabolják a Szomjúság Tengerétõl a zsákmányát, akár nem, egyben biztos volt Lawrence: hogy holnap új küzdelmek következnek.

Mindegyik szán egy másikat vontatott, amelyre magasan felpúpozták a felszerelést. Súlyosabbnak és tekintélyesebbnek látszott, mint amilyen a valóságban volt; a teher legnagyobb részét az üres dobok képezték, amelyeken majd a tutaj úszik. Minden, nem feltétlenül fontos holmit hátrahagytak. Mihelyt az egyes porszán ledobja terhét, Lawrence rögtön vissza akarta küldeni Port Rorisba, a következõ rakományért, így ingajáratot tud létrehozni a bázis és a helyszín között, és ha valamire gyorsan szüksége lesz, egy óránál többet nem kell rá várnia. Ez persze a legoptimistább szemlélet, mert mire elérik a Szelénét, talán már egyáltalán nem lesz szükség a sietségre.

A kikötõ épületei gyorsan eltûntek az ég alján. Lawrence elismételtette az eljárást embereivel. Úgy tervezte, indulás elõtt fõpróbát tartanak, de ez megint olyan elképzelés volt, amelyet idõhiány miatt el kellett vetni. Most már csak az elsõ visszaszámolás fontos.

– Jones, Sikorsky, Coleman, Matsui! Amikor a jelzéshez érünk, leszedik a dobokat, és a megfelelõ alaprajz szerint lefektetik. Amint készen van, Bruce és Hodges rögzíti a kapcsokat. Nagyon vigyázzanak, nehogy leejtsenek egy csavart vagy anyát, és minden szerszámot kössenek magukhoz. Ha véletlenül lepottyanna valamelyikük, ne essenek pánikba, csak néhány centit süllyedhetnek. Én már tudom… Sikorsky, Jones: maguk segítenek a befedésnél, mihelyt a váz rögzítve van. Coleman, Matsui: fektessék le a csöveket és a szerelvényeket. Greenwood, Renaldi: maguk vannak megbízva a fúrással…

Így ment ez, pontról pontra. Lawrence tudta, a legnagyobb veszély, hogy az emberek útjában lesznek egymásnak azon a szûk területen. Egyetlen apró baleset, és az egész erõfeszítés hiábavaló volt. Lawrence egyik titkos, belsõ félelme az volt, s ez azóta aggasztotta, hogy Port Rorist elhagyták, hogy valami fontos szerszámról megfeledkeztek. És még nagyobb lidércnyomás volt, hogy a Szeléné huszonkét embere meghalhat percekkel a megmenekülés elõtt, mert azt az egyetlen csavarkulcsot, amellyel az utolsó csatlakozást meghúznák, beleejtik a homokba.

Az Elérhetetlenség Hegyein Maurice Spenser távcsövön át figyelt, és rádión hallgatta a Szomjúság Tengerén egymással beszélõ embereket. Minden tíz percben Lawrence hívta a Szelénét, és a válasz elõtti szünet mindig hosszabb lett egy kicsivel. De Harris és McKenzie még mindig görcsösen ragaszkodott az ébrenléthez, pusztán akaraterejük és talán a Clavius Citybõl kapott zenés bátorítás segítségével.

– Most éppen mit pumpál beléjük ez a pszichológus lemezlovas? – kérdezte Spenser. Az ûrhajó rádiós tisztje felerõsítette a hangot, és a valkûrök az Elérhetetlenség Hegyei fölé lovagoltak.

– Nem hiszem – morgolódott Anson kapitány –, hogy valamit is játszottak volna, ami ne lenne legalább kétszáz éves.

– De – javította ki Jules Braques, miközben parányit állított a kameráján. – Épp most játszották Hacsaturján Kardtáncát. Ez csak százéves.

– Ideje, hogy az egyes porszán megint jelentkezzék – szólt közbe a rádiós tiszt. A fülke azonnal elcsendesedett.

Másodpercnyi pontossággal bejött a jelzés. Az expedíció most már olyan közel volt, hogy az Auriga közvetlenül foghatta a Lagrange reléje segítsége nélkül is.

– Lawrence hívja Szelénét. Tíz perc múlva maguk fölött leszünk. Minden oké?

Ismét az az agonizáló szünet; ezúttal majdnem öt másodpercig tartott. Aztán:

– Szeléné válaszol. Itt nincs változás.

Ez volt minden. Pat Harris nem fecsérelte maradék lélegzetét.

– Tíz perc – mondta Spenser. – Most már meg kell jelenniük. Lát valamit a képernyõn?

– Semmit – válaszolt Jules, ráközelítve kameráját a szemhatárra, és végigpanorámázva üres ívén. Fölötte semmi sem volt, csak az ûr fekete éjszakája.

A Hold, gondolta Jules, már okozott némi fejfájást az operatõröknek. Minden vagy koromfekete, vagy mészfehér; nincsenek lágy, közbülsõ tónusok. És persze itt van a csillagok örök dilemmája, bár ez inkább esztétikai, mint technikai probléma.

A közönség elvárta, hogy csillagokat lásson a Hold égboltján még nappal is, hiszen valóban ott vannak. De a tény az, hogy az emberi szem általában nem láthatja a csillagokat, mert a nappali fényben az emberi szem annyira elveszíti érzékenységét, hogy az ég tökéletesen üresnek és feketének tetszik. Ha az ember látni akarja a csillagokat, olyan szemellenzõn keresztül kell keresnie õket, amely minden más fényt kizár; ilyenkor a pupillák lassan kitágulnak, és a csillagok egymás után megjelennek, míg teljesen betöltik a látóteret. De mihelyt valami másra néz az ember, máris eltûnnek. Az emberi szem vagy a nappali csillagokat, vagy a nappali tájat nézheti; a kettõt egyszerre nem.

De a tévé-kamera meg tudja tenni, és egyes rendezõk szívesen éltek is ezzel a lehetõséggel. Mások úgy érveltek, hogy ez meghamisítja a valóságot. Olyan kérdés volt ez, amelyre nem lehetett helyes választ adni. Jules a realistákkal tartott, és az ellenzõt zárva tartotta, hacsak a stúdió nem kérte az ellenkezõjére.

Bármelyik pillanatban mutathatott már valamit a Földnek. A hírszolgálatok már felvettek képeket: a hegyek látképét, lassú panorámázást a tengeren s közelképeket arról a magányos jelzõpóznáról, amely a porból kiemelkedett. De hamarosan – és talán órákon át – az õ kamerája lesz több milliárd ember szeme. Ez a mûsor vagy bukás lesz, vagy az év legnagyobb szenzációja.

Megtapogatta a talizmánt a zsebében. Jules Braques, a Filmes és Televíziós Mérnökök Társaságának tagja ugyancsak kínosan érezte volna magát, ha valaki azzal vádolja, hogy kabalát hord magánál. Másrészt viszont nehéz helyzetbe került volna, ha meg kellett volna magyaráznia, miért nem vette elõ soha kis játékszerét, mielõtt a téma, amelyre ráállt, nem került a nézõk elé.

– Itt vannak! – üvöltötte Spenser, s a hangja mutatta, milyen feszültségben élt eddig. Leeresztette távcsövét, és a kamerára pillantott. – Jobbra! Közelebb!

Jules máris panorámázott. A monitor képernyõjén a messzi látóhatár mértani simasága végre megtört: két apró, pislogó csillag jelent meg az ûrt a tengertõl elválasztó tökéletes köríven. A porszánok a Hold színe fölé emelkedtek.

A gumioptikák legnagyobb fókuszában is parányinak és távolinak tûntek, így akarta Jules is: a magány és üresség képzetét szerette volna kelteni. Gyors pillantást vetett a hajó fõ képernyõjére, amelyet most az Interplanet csatornájára állítottak. Remek, jól fogják.

Zsebébe nyúlt, kihúzott egy kis zsebnaptárt, és a kamera tetejére tette. Felemelte a tetejét, amely azonnal függõleges helyzetbe kattant – és máris színesen megelevenedett. Ugyanebben a pillanatban egy halk, szúnyogzümmögésnyi hangocska elkezdte mondani, hogy ez az Interplanet News Service különleges mûsora, az egy-nulla-hetes csatornán – és most kapcsoljuk önöknek a Holdat!

A parányi képernyõn most az a kép jelent meg, amelyet õ közvetlenül a monitoron látott. De nem, nem egészen ugyanaz a kép. Hanem az, amelyet két és fél másodperccel elõbb vett fel; ennyiben a múltba pillantott vissza. Ez alatt a két és fél millió mikromásodperc alatt – hogy az elektromérnökök idõskálájára váltsunk át – ez a látvány sok kalandon és átalakuláson ment át. Az õ kamerájáról átvette az Auriga adója, és egyenesen a Lagrange-ra sugározta, ötvenezer kilométerrel feljebb. Ott elkapták az ûrbõl, több százszorosára felerõsítették, azután a Föld felé irányították, hogy az egyik mûhold reléje kapja el. Majd átment az ionoszférán – ez a pár száz kilométer volt a legnehezebb – le az Interplanet épületéig, ahol azután csatlakozott a hangok, látványok és elektromos impulzusok végtelen áradatához, amelyek az emberek jelentõs hányadát tájékoztatták és szórakoztatták.

És most itt volt ismét, miután átment a mûsorvezetõk és trükkosztályok és mûszaki asszisztensek kezén: ugyanott, ahonnan elindult, miután besugározta a Lagrange II-rõl az egész Földoldalt és a Lagrange I-rõl az egész Túloldalt. Ahhoz, hogy Jules tévé-kamerájától a zsebtévéig ezt az arasznyi távolságot megtegye, a képnek háromnegyed millió kilométert kellett utaznia.

Szerette volna tudni, vajon megéri-e mindezt a fáradságot. Az emberek ezt azóta szeretnék tudni, amióta a televíziót feltalálták.

21. fejezet

Lawrence már tizenöt kilométernyi távolságból észrevette az Aurigát, olyan feltûnõ volt, ahogy mûanyag és fémfelületein a napfény visszatükrözõdött.

Mi az ördög lehet az? – kérdezte magától, és azonnal válaszolt is a kérdésre. Láthatólag egy ûrhajó volt, és eszébe jutott, hogy hallott híreszteléseket arról, hogy valami hírügynökség bérelt egy hajót a hegyekbe. Ez nem az õ ügye, bár volt idõ, amikor arra gondolt, õ is ott szállítja le a felszerelést, hogy ne kelljen ezt a kínos vontatást vállalnia a tengeren át. Sajnos, a terv nem valósulhatott meg: nem volt egyetlen biztos leszállási terület sem a tengerszinttõl számított ötszáz méteren belül; az a párkány, amely Spensernek oly jól megfelelt, õneki túl magasan volt.

A fõmérnök nem volt meggyõzõdve arról, hogy örül annak, ha minden mozdulatát nagy fókusztávolságú lencsékkel követik. Nem mintha bármit is tehetett volna ellene. Már megvétózott egy próbálkozást, hogy kamerát helyezzenek el a szánon – az Interplanet News óriási megkönnyebbülésére – bár errõl Lawrence nem tudott – és a többi ügynökség nagy bánatára. Aztán rájött, hogy még hasznos is lehet, ha van egy ûrhajó mindössze néhány kilométernyire. Újabb információs csatornáról gondoskodhat, és talán még másképp is hasznosítható. Talán meg is pihenhetnek ott, amíg az iglukat ki nem szállítják.

Hol is van a jelzés? Most már látnia kellene! Egy kínos pillanatig Lawrence azt hitte, hogy feldõlt és eltûnt a porban. Ez persze nem akadályozná meg õket abban, hogy megtalálják a Szelénét, de öt vagy tíz percnyi késedelmet okozhat akkor, amikor minden másodperc életbe vágó.

Megkönnyebbülten felsóhajtott; a háttérben lángoló hegyek fénye miatt tévesztette szem elõl a vékony póznát. Vezetõje máris megtalálta, és módosítva az irányt, feléje indult.

A szánok a jelzõpózna mellé siklottak, megálltak, s a legénység azonnal lázas tevékenységbe kezdett. Nyolc ûrruhás alak kezdte el kirakni az összekötözött csomagokat és a nagy, hengerszerû dobokat, szélsebesen, az elõre megállapított terv szerint. Gyorsan kirajzolódott a tutaj formája, amint hornyolt fémszerkezetét a dobok körül összecsavarozták, és a könnyû üveggyapot padozatot ráhelyezték.

A Hold egész történelme során nem hajtottak végre szerelési munkát ekkora közönség elõtt, s ezt a hegyekben figyelõ szemnek köszönhették. De a nyolc embernek, amikor munkához láttak, fogalma sem volt arról, hogy felülrõl milliók figyelik õket. Csak az volt a gondjuk, hogyan állítsák helyére a tutajt, és hogyan rögzítsék a vezetõgyûrûket, amelyek az életet osztó fúrókat célpontjukhoz juttatják. Lawrence körülbelül ötpercenként hívta a Szelénét, és tájékoztatta Patet és McKenzie-t a fejleményekrõl. Az, hogy egyúttal az egész izgatottan várakozó világot is tájékoztatja, alig jutott eszébe.

Végül, hihetetlenül hosszú idõnek tûnõ húsz perc múlva, a fúró készen állt: elsõ ötméteres szakasza úgy meredezett, mint valami szigony, készen arra, hogy a tengerbe vessék. De ezt a szigonyt arra szánták, hogy életet vigyen, ne halált.

– Megyünk lefelé – mondta Lawrence. – Most megy be az elsõ szakasz.

– Jobb, ha sietnek – suttogta Pat. – Már nem sokáig tudok kitartani.

Mintha ködben mozgott volna; már nem is emlékezett arra, milyen volt e köd nélkül. A tüdejét megülõ tompa fájdalomtól eltekintve, nem érezte magát igazán rosszul, csak hihetetlenül, elképzelhetetlenül fáradtnak. Már csak robot volt, amely olyan feladatot végez, melynek értelmét már réges-rég elfelejtette, ha egyáltalán tudta valaha. Kezében csavarkulcsot szorongatott: órákkal elõbb kivette a szerszámosládából, mert tudta, szükség lesz rá. Talán errõl eszébe jut majd, mit kell tennie, ha elérkezik az ideje.

Úgy tûnt, nagy távolságból beszélgetés foszlányait hallja, amely nyilvánvalóan nem neki szól. Valaki elfelejtette kikapcsolni a készüléket.

– Úgy kellett volna rögzítenünk, hogy a fúrót errõl az oldalról ki tudjuk csavarni. Mi lesz, ha túl gyenge ahhoz, hogy megcsinálja?

– Vállalnunk kellett a kockázatot; a többletfelszerelés legalább egy órára feltartott volna. Add ide azt a…

Aztán az összeköttetés megszakadt, de Pat eleget hallott ahhoz, hogy megdühödjön – legalábbis annyira, amennyire csak lehet ilyen kábultan. Majd õ megmutatja nekik, õ és derék cimborája, doktor Mc… Mc micsoda? Már nem jutott eszébe a neve.

Lassan körbefordult mozgó ülésében, és végignézett a kabin apokaliptikus összevisszaságán. Egy pillanatig nem tudta felfedezni a fizikust a többi, szanaszét dõlt test között – aztán meglátta, hogy Mrs. Williams mellett térdel, akinek, úgy tûnt, a születési és az elhalálozási dátuma most egybe fog esni. McKenzie az arcára szorította az oxigénmaszkot, és nem vette észre, hogy a hengerbõl szivárgó gáz sokatmondó sziszegése megszûnt, és a skála már régen nullát mutat.

– Már csaknem ott vagyunk – hallatszott a rádióból. – Bármelyik percben meghallhatja az ütõdést.

Ilyen hamar? – gondolta Pat. Persze, egy nehéz csõ majdnem olyan hamar keresztülszeli a port, mintha egyszerûen leeresztenék. Véleménye szerint ez nagyon bölcs következtetés volt. Bumm! Valami nekiütõdött a tetõnek. De hol?

– Hallom magukat – suttogta. – Elértek hozzánk.

– Tudjuk – felelt a hang. – Érezzük. De a többit magának kell megcsinálnia. Meg tudja mondani, hol érinti a fúró? A tetõ szabad részén, vagy a vezetékek fölött? Többször fel fogjuk emelni és leengedjük, hogy segítsünk a helymeghatározásban.

Pat bosszankodott. Borzasztóan igazságtalannak tûnt, hogy ilyen bonyolult dologban neki kelljen döntenie.

Kopp, kopp: a fúró a tetõnek ütõdön. Ha az élete forgott volna kockán (miért is tûnik ez a kifejezés olyan megfelelõnek?), akkor sem tudta volna a hang pontos helyét meghatározni. Nos, nincs mit veszteniük.

– Gyerünk – mormogta. – Jó helyen vannak. – Kétszer meg kellett ismételnie, hogy megértsék szavait.

Fent nem sokat teketóriáztak: a fúró nyomban elkezdett zümmögni a külsõ hajótesten. A hangot nagyon jól lehetett hallani, és minden zenénél szebben hangzott.

A fúró nem egészen egy perc alatt túljutott az elsõ akadályon.

Hallotta, amint felgyorsul, aztán megáll, amikor a motort leállítják. Akkor néhány centiméterrel lejjebb engedték a belsõ héjra, és a fúró ismét pörögni kezdett.

A hang most sokkal erõsebb volt, és a helyét pontosan meg lehetett állapítani! Pat kissé aggódva vette észre, hogy a fõ kábelvezetékhez nagyon közelrõl hallatszott. Ha azon keresztülmegy…

Lassan, bizonytalanul lábra állt, és a zaj forrásához tántorgott. Alighogy odaért, a mennyezetrõl porzápor hullt, s a villany kattant egyet – a fõvilágítás kialudt.

Szerencsére megmaradt a vészfény. Jó néhány másodpercbe telt, míg Pat szeme hozzászokott a homályos vörös fényhez. Aztán látta, hogy egy fémcsõ bújik át a tetõn. Lassan mozgott lefelé, míg fél méternyire bele nem nyúlt a kabinba; akkor megállt.

A rádió a háttérben beszélt, s õ tudta, hogy valami nagyon fontosat mond. Megpróbálta kivenni az értelmét, miközben a csavarkulcsot a fúrófejre illesztette, és kezdte megszorítani a menetet.

– Ne csavarja ki a fejet, amíg nem szólok – mondta a távoli hang. – Nem volt idõnk szelepet tenni rá, a csõ ezen a végén légüres térbe nyílik. Szólunk, mihelyt készen vagyunk. Ismétlem: ne távolítsa el a fejet, míg nem szólok!

Minek zaklatja ez az alak, nagyon jól tudja õ is, mit kell tennie. Ha teljes erõvel rádõl a kulcs nyelére – így ni –, akkor a fúrófej lejön, és õ ismét lélegezni tud.

Miért nem mozdul?… Megint megpróbálta.

– Uramisten! – mondta a rádió. – Hagyja abba! Még nem vagyunk kész! Elvesztik az összes levegõjüket!

Egy pillanat, gondolta Pat, nem is figyelve a háborgatásra. A csavar vagy erre fordul, vagy arra. Hátha megszorítom, amikor éppen az ellenkezõjét kellene tennem?

Rettenetesen bonyolult feladat. Ránézett a jobb kezére, aztán a balra: úgy tûnt, egyik sem segít. (Se az a buta fickó, aki a rádióban kiabál.) Hát akkor megpróbálja fordítva, hátha úgy a jó.

Méltóságteljesen körbehajtotta a csövet. Amikor körbeért, mindkét kezével megragadta, nehogy összerogyjon. Egy pillanatig fejét a kulcsnak támasztva pihent.

– Fel a periszkópot – motyogta. Mi a nyavalyát is jelent ez? Fogalma sem volt, de valahol hallotta, és a helyzethez illõnek tûnt.

Még mindig ezen tûnõdött, mikor a fúrófej elkezdett kicsavarodni a súlya alatt, nagyon könnyen és simán.

Tizenöt méterrel feljebb a fõmérnök és társai egy pillanatig a rémülettõl majdnem bénultan álltak. Ez olyasvalami volt, amire egyikük sem gondolt egy pillanatig sem, száz más balesetre, de erre nem.

– Coleman, Matsui! – förmedt embereire Lawrence. – Kapcsolják össze azt az oxigénvezetéket, az ég szerelmére!

Még miközben ordított, tudta, hogy késõ. Még két helyen kell összekapcsolniuk. És persze csavaros kötések, nem gyorsan összecsattintható kapcsok. Egészen kis különbég, normális körülmények között ezer éven át sem számít, de most élet-halál kérdése.

Mint ahogy Sámson õrölt a malomban, Pat úgy vonszolta magát körbe-körbe a csõ körül, maga elõtt tolva a csavarkulcs nyelét. Még mostani gyengeségében sem talált ellenállásra. A fúrófej már több, mint két centiméternyire kicsavarodott; még néhány másodperc és leesik.

Majdnem kész. Gyenge sziszegést hallott, amely egyre erõsödött, ahogy a fej kicsavarodott. Ez persze a kabinba áramló oxigén lesz. Néhány pillanat múlva ismét lélegezhet, és minden baj véget ér.

A sziszegés baljós fütyüléssé mélyült, és Pat elõször kezdett gondolkodni, vajon a helyes eljárást alkalmazza-e. Megállt, töprengve nézte a csavarkulcsot, és megvakarta a fejét. Lassú agymûködése nem talált tevékenységében semmi kivetnivalót; ha a rádió ekkor utasítást adott volna, talán engedelmeskedik. De abbahagyták a kétségbeesett kísérletezést. Akkor munkára fel! (Évek óta nem volt ilyen macskajajos állapotban.) Megint lökött egyet a kulcson – és arcra bukott, ahogy a fúró kiszabadult.

A kabin üvöltõ sivítástól visszhangzott, és valami orkán minden szétszórt papírlapot felkapott, mint az õszi leveleket. Sûrû köd képzõdött, amely hirtelen kiterjedése folytán lehûlt, és nedvességét még nagyobb ködben csapta le. Amikor Pat hanyatt fordult, és végre tudatára ébredt annak, mi is történt, majdnem teljesen elvakította a körülötte gomolygó köd.

Ez a sivítás csak egyetlen dolgot jelenthetett egy képzett ûrhajós számára, és most már automatikus reakciói vették át az irányítást. Valami sima tárgyat kell találnia, amelyet a lyukra csúsztathat, bármit, ami elég erõs.

Vadul körülnézett a bíborszínû ködben, amely máris gyérebb lett, mivel az ûr kiszippantotta. A zaj süketítõ volt, hihetetlennek látszott, hogy ilyen kis csõ ekkora sivítást tud kelteni.

Eszméletlen társain keresztültántorogva, üléstõl-ülésig kapaszkodva, már majdnem föladta a reményt, amikor fohásza meghallgatásra talált. Ott feküdt egy vastag, szétnyílt kötet a padlón, ahová leejtették. Nem helyes így bánni a könyvekkel, gondolta, de boldog volt, hogy valaki ilyen hanyag. Különben talán nem is látta volna meg.

Amikor a vijjogó nyílást elérte, amely a hajóból kifelé szívta az életet, a szívás ereje a könyvet szabályosan kitépte a kezébõl, és a csõ végére feszítette. A zaj azonnal elhalt, s a szélvihar is. Egy pillanatig Pat úgy himbálózott, mint egy részeg, aztán térde összecsuklott, és a padlóra zuhant.

22. fejezet

A tévé igazán nagy pillanatai azok, amelyeket senki sem vár, és amelyre sem a kamerák, sem a kommentátorok nincsenek felkészülve. Az utolsó harminc percben a tutaj lázas, de szervezett tevékenység színhelye volt – aztán minden figyelmeztetés nélkül jött a kitörés.

Bármennyire lehetetlennek tûnt is, mintha valami gejzír csapott volna fel a Szomjúság Tengerébõl. Jules ösztönösen követte ezt a felszálló ködoszlopot, amint a csillagok felé tartott (a csillagok most már láthatóak voltak, mert a rendezõ így kérte). Ahogy emelkedett, szétnyílt, mint valami különös, könnyû növény, vagy mint ama gombafelhõ ritkább, gyöngébb változata, amely az emberiség két nemzedékét tartotta rettegésben.

Csak néhány pillanatig tartott, de ez alatt az idõ alatt ismeretlen milliók ültek a képernyõ elõtt kõvé meredten, és szerették volna tudni, hogyan keletkezhetett vízoszlop ebben a száraz portengerben. Az oszlop azután visszaesett és elenyészett, ugyanolyan kísérteties csöndben, mint ahogy felemelkedett.

A tutajon levõ emberek számára a párás levegõ gejzíre ugyanilyen hangtalan volt, de érezték remegését, miközben azon fáradoztak, hogy az utolsó csatlakozást is a helyére illesszék. Elõbb-utóbb akkor is sikerült volna, ha Pat nem zárja el az áramlás útját, mert az ereje elhanyagolható volt. De "utóbb" esetleg túl késõ lett volna. Talán már az is volt.

– Szeléné jelentkezzen! Szeléné jelentkezzen! – ordította Lawrence. – Hall engem?

Nem volt válasz. A Szeléné adója nem mûködött; a fõmérnök még zajokat sem hallott, amelyeket a mikrofon közvetíthetett volna a fülkébõl.

– Csatlakozás kész, uram – jelentette Coleman. – Bekapcsoljam az oxigénfejlesztõt?

Nem fog semmit sem használni, gondolta Lawrence, ha Harrisnek sikerült azt az átkozott fúrófejet a helyére csavarozni. Csak abban reménykedhetem, hogy egyszerûen valamit belegyömöszölt a csõ végébe, és ki tudjuk fújni.

– Oké – mondta. – Hadd menjen. Teljes nyomást adjon rá.

A narancs és az alma megviselt példánya nagy puffanással lerepült a csõ végérõl, amelyhez a légüres tér odaszippantotta. A nyílásból most visszafelé ömlött a gáz, amely olyan hideg volt, hogy körvonalait látni lehetett az összesûrûsödõ pára kísérteties kavargásában. Néhány percig mennydörgõit az oxigéngejzír anélkül, hogy bármilyen hatása lett volna. Aztán Pat Harris lassan megmozdult, megpróbált felállni, de a kilövellõ sûrû sugár újból a földre terítette. Nem volt különösebben erõs áramlás, de erõsebb, mint õ a jelenlegi állapotában.

Ott feküdt, a jeges fuvallat az arcát simogatta; élvezte frissítõ hidegét, majdnem annyira, amennyire azt, hogy belélegezhette. Néhány másodperc múlva teljesen magához tért – csak hasogató fejfájás gyötörte –, és visszaemlékezett mindenre, ami az utóbbi félórában történt.

Majdnem újra elájult, amikor eszébe jutott, hogy kicsavarta a fejet és az elszökõ levegõ áramlatával küszködött. De ez nem volt alkalmas pillanat arra, hogy a múlt hibáin bosszankodjon; most csak az számított, hogy életben van – és egy kis szerencsével életben is marad.

Felemelte a még mindig eszméletlen McKenzie-t, mintha valami összecsuklott játékbaba lett volna, és az oxigénfuvallat alá fektette, melynek ereje most már sokkal kisebb volt, mivel a belsõ nyomás a normálisra emelkedett; még néhány pillanat, és csak finom szellõ lesz belõle.

A tudós majdnem azonnal magához tért, és zavartan körülnézett.

– Hol vagyok? – kérdezte, nem valami eredeti módon. – Ó… hát elértek bennünket. Hála istennek, újból van mit lélegezni. Mi történt a világítással?

– Ne törõdjön vele, mindjárt meg fogom csinálni. Mindenkit az áramlat alá kell tennünk, amilyen gyorsan csak lehet, és egy kis oxigént juttatni a tüdejükbe. Tud mesterséges légzést alkalmazni?

– Sose próbáltam.

– Nagyon egyszerû. Várjon, míg megkeresem az elsõsegély-ládát.

Pat elõvette a lélegeztetõt, s a legközelebbi személyen be is mutatta mûködését, aki történetesen Irving Schuster volt.

– Tolja félre a nyelvét és csúsztassa le a csövet a torkán. Most lassan nyomkodja ezt a labdát. Tartsa meg a természetes légzési ritmust. Érti?

– Igen, de meddig kell csinálni?

– Öt vagy hat mély légzésnek elégnek kell lennie, azt hiszem. Nem akarjuk magukhoz téríteni õket, csak az elhasznált levegõt kell eltávolítanunk a tüdejükbõl. Magáé a kabin elülsõ fele, enyém a hátsó.

– De csak egy lélegeztetõ van.

Pat elvigyorodott nem valami vidáman.

– Nem szükséges – felelte –, és a következõ páciens fölé hajolt.

– Ó – szólt McKenzie –, errõl a módról megfeledkeztem.

Aligha volt véletlen, hogy Pat egyenesen Sue-hoz indult, és ajkai közé fújt az õsi, szájból szájba történõ lélegeztetés! módszerrel. De az igazsághoz tartozik, hogy nem vesztegette tovább az idejét, mihelyt úgy találta, hogy a lány rendesen lélegzik.

Éppen a harmadik embernél tartott, amikor felhangzott a rádió újabb kétségbeesett hívása:

– Halló, Szeléné, van ott valaki?

Néhány másodpercbe telt, míg Pat megragadhatta a mikrofont.

– Itt Harris. Minden rendben. Mesterséges légzésben részesítjük az utasokat. Nincs idõnk többet mondani, majd késõbb jelentkezünk. Vételen maradok. Mondják el, mi történik most.

– Hála istennek, hogy jól vannak. Már feladtuk a reményt. Pokolian ránk ijesztett, amikor kicsavarta a fúrót.

Pat éppen a békésen alvó Mr. Radleybe fújta a levegõt, és semmi kedve sem volt ahhoz, hogy felidézze ezt a balesetet. Tudta, hogy akármi történjék is, soha életében nem heveri ki teljesen. Bár valószínûleg mégis jól sült el a dolog; a rossz levegõ legnagyobb része elszállt a Szelénébõl a nyomáscsökkenés eszeveszett pillanatában. Talán még tovább is tarthatott volna, hiszen egy ilyen méretû kabin levegõje nagy részének elvesztéséhez egy mindössze négy centiméter átmérõjû csövön keresztül két-három perc is kell.

– Most figyeljen jól – folytatta Lawrence. – Mivel nagyon túlmelegedtek, olyan hidegen engedjük le az oxigént, ahogy csak lehet. Hívjon vissza, ha túl hûvös lesz vagy túl száraz a levegõ, öt-tíz percen belül leeresztjük a második csövet is, úgyhogy a körforgás teljes, és az egész légkondicionálás terhét levesszük a vállukról. Ezt a csövet a kabin hátulsó részébe irányítjuk, csak néhány méterrel odább toljuk a tutajt. Egy perc múlva hívom újra.

Pat és a doktor nem pihent meg, amíg valamennyi eszméletlen társuk tüdejébõl ki nem nyomták az elhasznált levegõt. Akkor, nagyon kimerülten, mégis azzal a nyugodt örömmel, amit a férfiak akkor éreznek, ha valami nagy megpróbáltatáson sikeresen túljutottak, a padlóra rogytak, és várták, hogy a második fúró áttörje a tetõt.

Tíz perc múlva hallották, hogy a külsõ héjnak ütõdik, pontosan a légzsilip elõtt. Lawrence kérte, ellenõrizzék a helyzetét, Pat megerõsítette, hogy ezúttal nem ütközik akadályba. – És ne aggódjon – tette hozzá. – Most nem nyúlok hozzá, amíg nem szólnak.

Most már olyan hideg volt, hogy mindketten felvették a felsõruhájukat, és pokrócokkal betakarták az alvó utasokat. De Pat nem parancsolt megálljt: minél hidegebb van, annál jobb. Visszaszorították a halálos hõséget, amelyben majdnem megsültek – és ami még fontosabb: valószínûleg a saját légtisztítóik is mûködni kezdenek újra, most, hogy a hõmérséklet olyan ugrásszerûen zuhant.

Ha ez a második csõ is átüti a tetõt, kétszeresen be lesznek biztosítva. A tutajról korlátlanul el tudják õket látni levegõvel, és nekik is több órára, talán egy napra is elég tartalékuk van. Lehet, hogy még sokáig kell idelenn várniuk, de a feszültség fölengedhet.

Hacsak, persze, a Hold nem tartogat valami új meglepetést.

– Nahát, Mr. Spenser – szólalt meg Anson kapitány –, úgy látszik, megkapja a sztoriját.

Spenser majdnem annyira kimerültnek érezte magát a legutolsó egy óra feszültsége után, mint két kilométerre alatta, a tutajon levõ emberek. Ott láthatta õket a monitoron. Láthatólag pihentek – már amennyire pihenni tudtak az ûrruhában. Úgy tûnt, ötük megpróbál aludni egy keveset; a problémát megdöbbentõ módon, ám teljesen ésszerûen oldották meg. A tutaj mellé feküdtek, félig elmerülve a porban, inkább úszó gumibabákra hasonlítva. Spensernek mindeddig nem jutott eszébe, hogy egy ûrruha sokkal könnyebb, semhogy ebben az anyagban elsüllyedjen. Lelépve a tutajról, az öt technikus, szinte fényûzõen puha és tágas heverõhöz jutott, ugyanakkor társaik is kényelmesebben dolgozhattak a szûk területen.

A munkacsoport három megmaradt tagja lassan körbejárt, megigazította és ellenõrizte a berendezéseket – különösen a légtisztító szögletes tömegét és a hozzácsatolt nagy loxgömböket. Teljes optikai és elektronikai nagyközeiben a kamera tíz méterre meg tudta közelíteni az egészet: majdnem olyan közel, hogy leolvashatták a mûszereket. Még közepes nagyításnál is könnyû volt észrevenni a két csövet, amely oldalt levezet a láthatatlan Szelénéhez.

Ez a békés pihenõ meglepõ ellentétben állt az egy órával korábbi látvánnyal. De semmi egyebet nem lehetett tenni, amíg a következõ felszereléshalmaz meg nem érkezik. Mindkét szán visszament Port Rorisba; most minden tevékenység oda összpontosult, mert a mérnökgárda ott próbálta ki és állította össze azt a berendezést, amellyel, mint remélték, el tudják érni a Szelénét. Legalább még egy napba telik, míg elkészül. Közben, ha minden jól megy, a Szomjúság Tengere zavartalanul sütkérezik a reggeli napfényben, és a kamerának nem lesz újabb látványossága, amelyet az ûrön át sugározzon. A földi mûsorszerkesztõ másfél fénymásodpercnyi távolságból megszólalt az Auriga irányítófülkéjében:

– Szép munka, Maurice, Jules. Továbbra is szalagra vesszük a képet, arra az esetre, ha bármi történnék, de nem hiszem, hogy élõben adjuk a nulla-hatszázas hírekig.

– Hogy fogadják?

– Szupernóva méretekben terjed. És minden kótyagos feltaláló, aki valaha is megpróbált szabadalmaztatni egy papírkapcsot is, most a legfantasztikusabb ötletekkel áll elõ. Hat-tizenötkor bemutatunk egypárat. Biztos jó mulatság lesz.

– Ki tudja? Hátha az egyik kitalál valamit.

– Lehet, de kétlem. Az értelmesebbje nem fog a mûsor közelébe se jönni, ha meglátja, hogyan bánnak a többiekkel.

– Miért, mit csinálnak velük?

– Az ötleteiket a maga tudós barátja, dr. Lawson elemzi. Elevenen nyúzza meg õket.

– Nem az én barátom – tiltakozott Spenser. – Csak kétszer találkoztam vele. Elõször tíz szót húztam ki belõle, másodszor mellettem aludt el.

– Hát azóta nagyot fejlõdött. Majd meglátja.

– Jó. Mindenesetre, engem csak az érdekel, mit akar Lawrence csinálni. Nyilatkozott már? Most biztos rá tudnának szállni, hogy a nagy nyomás megszûnt.

– Még mindig õrülten el van foglalva, és nem akar beszélni. Egyébként nem hisszük, hogy a Mérnöki Osztály már döntött volna. Mindenféle szerkentyûket próbálnak ki Port Rorisban, az egész Holdról szállítják oda a felszerelést. Értesítjük, ha valami újat megtudunk.

Akármilyen paradoxul hangzik is, de tény, hogy ha az ember egy ilyen sztori nyomára bukkan, gyakran nem látja maga elõtt az egészet. Még ha az események középpontjában van is, mint ahogy most Spenser. Elindította a labdát, de már nem volt a birtokában. Igaz, hogy õ és Jules gondoskodott a legfontosabb képi híradásról – vagyis gondoskodni fog, ha újból munkához látnak itt –, de az adás tervét a Föld és Clavius City sajtóközpontjaiban dolgozták ki. Most szinte azt kívánta, bár itthagyhatná Jules-t, és visszarohanhatna a központba.

Ez persze lehetetlen, és még ha megtenné is, hamarosan megbánná. Mert ez nemcsak egész pályájának csúcspontja; érezte, hogy egyben az utolsó alkalma arra, hogy helyszíni közvetítést adhasson. Saját sikerével visszavonhatatlanul arra ítélte magát, hogy beüljön egy hivatali székbe – vagy legjobb esetben egy kényelmes kis nézõfülkébe a claviusi központ monitorfalának ernyõi mögött.

23. fejezet

Még mindig nagy csönd volt a Szeléné fedélzetén, de a csönd most az alvásé volt, nem a halálé. Nemsokára mindnyájan ébredezni fognak, hogy köszöntsék a napot, amelyrõl igazán nagyon kevesen gondolták, hogy meg fogják érni.

Pat Harris kissé bizonytalanul egyensúlyozva állt egy ülés támláján, és a feje fölött futó világító vezeték szakadását javította. Szerencséje volt, hogy a fúró nem öt milliméterrel balra jött be: akkor a rádió is elhallgatott volna.

– Kapcsolja be a huszonhármas megszakítót, doki – szólt le, és összetekerte a szigetelõszalagot. – Most már mûködnie kell.

A fõvilágítás kigyulladt, vakító ragyogással a bíborszínû homály után. Ugyanabban a pillanatban robbanásszerû zaj hallatszott, annyira váratlanul és ijesztõen, hogy Patet lesodorta bizonytalan helyzetébõl.

Mielõtt leért volna a padlóra, már azonosította a zaj forrását. Tüsszentés volt.

Az utasok ébredeztek. Talán egy kicsit eltúlozta a hûtést, mert ugyancsak hideg volt.

Szerette volna tudni, ki lesz az elsõ, aki visszanyeri öntudatát. Remélte, hogy Sue, mert akkor zavartalanul beszélgethetnek legalább egy kis ideig. Azok után, amin együtt átmentek, Duncan McKenzie jelenlétét nem tekintette zavarónak – bár talán Sue-tól nem lehet elvárni, hogy ugyanígy érezzen.

A takarók alatt valaki mocorogni kezdett. Pat elõrerohant, hogy segítsen, aztán megtorpant: – Ó, ne!

Az embernek nem sikerülhet minden, és egy kapitánynak kötelességei vannak; jöjjön, aminek jönnie kell. Az ösztövér alak fölé hajolt, amely küszködve igyekezett feltápászkodni, és féltõ gondoskodással megszólította:

– Hogy érzi magát, Miss Morley?

Az, hogy egyszerre a tévé tulajdona lett, a lehetõ legjobb és legrosszabb dolog volt, ami dr. Lawsonnal történhetett. Megnövelte az önbizalmát, mert meggyõzte arról, hogy a világ, amellyel szemben mindig lenézést színlelt, valójában érdeklõdik különleges tudása és képességei iránt. (Még nem ébredt rá, milyen könnyen elejthetik ismét, mihelyt a Szeléné-incidens véget ér.) Lehetõséget adott arra, hogy kifejezésre juttassa lelkesedését a csillagászatért (ami kissé eltompult az utóbbi idõben: túl sokáig élt kizárólag csillagászok társaságában). És igazán szép összeget is keresett.

De az a mûsor, amelybe most belecsöppent, mintha csak arra szolgált volna, hogy megerõsítse régi nézetét, miszerint azok az emberek, akik nem vadállatok, többnyire hülyék. Ez azonban aligha az Interplanet News hibája: igazán nem utasíthatott vissza egy olyan programot, amely pompásan kitölti azokat a hosszú idõszakokat, amikor semmi sem történik odakint a tutajon.

Az, hogy Lawson a Holdon volt, áldozatai pedig a Földön, csupán kisebb technikai problémát jelentett, amit a tévé-technikusok már régen megoldottak. A programot nem adhatták élõben, szalagra kellett venni, és azokat a bosszantó két és fél másodperces szüneteket, amíg a rádióhullámok a bolygóról a mûholdra és ismét visszaérkeztek, ki kellett vágni. Akiket érintett, azoknak elég kínos volt – ezen azonban semmiképpen sem lehetett segíteni –, de mire egy ügyes szerkesztõ anakronizálta a szalagot, a hallgatóság észre sem vette, hogy olyan beszélgetésre figyel, amely majdnem négyszázezer kilométeres távolságot ível át.

A fõmérnök is hallotta a mûsort, miközben hanyatt feküdt a Szomjúság Tengerén, és felbámult az üres égre. Ez volt az elsõ alkalom a pihenésre isten tudja mióta már, de agya túlságosan aktív volt ahhoz, hogy aludni hagyja. Sosem jött rá a nyitjára, hogyan lehet ûrruhában aludni, és most már nem is látta szükségét, hogy megtanulja, hiszen az elsõ iglu már úton volt Port Rorisból. Majd ha megérkezik, jöhet a jól megérdemelt, kényelmes pihenés.

A gyártó cégek minden állítása ellenére, senki sem bírja ki ûrruhában huszonnégy óránál tovább, aminek számos nyilvánvaló és néhány olyan oka is van, ami nem annyira nyilvánvaló. Itt van például az az elképesztõ panasz, melyet úgy ismernek, hogy "ûrhajós-viszketés": a háton vagy még kevésbé hozzáférhetõ helyen jelentkezik. Az orvosok állítása szerint pszichológiai eredetû, és számos ûrmedikus viselt ûrruhát hõsiesen egy hétig vagy még tovább is, hogy ezt bebizonyítsa. A bizonyítás azonban mit sem enyhített a jelenség kellemetlenségén.

Az ûrruhák regéje hatalmas, összetett és gyakran trágár téma, melynek sajátos nyelvezete van. Senki sem tudja, miért ismerték az 1970-es évek modelljét Vasszûz néven, de bármelyik asztronauta örömmel megmagyarázza, miért nevezték el a 2010. év XIV-es típusát Kínzókamrának. Bár aligha valószínû, hogy valóban egy szadista mérnöknõ tervezte, aki így akart bosszút állni a másik nemen.

Lawrence elég jól érezte magát ebben a típusban, miközben hallgatta, ahogy ezek a lelkes mûkedvelõk elõterjesztették az ötleteiket. Hátha – bár elég valószínûtlen – az egyik elõáll valami olyan elképzeléssel, amelynek lehet némi gyakorlati haszna. Már elõfordult ilyesmi, ezért el volt szánva rá, hogy türelmesebben hallgatja végig a javaslatokat, mint dr. Lawson – aki szemmel láthatólag sohasem fogja megtanulni, milyen jókat lehet derülni a bolondokon.

Most éppen egy szicíliai amatõr mérnököt tett tönkre, aki a port megfelelõen elhelyezett légfúvókákkal akarta elfújni. A terv nagyjából hasonlított a többire abban, hogy ha tudományosan nem is volt teljesen megalapozatlan, mihelyt konkrétan is megvizsgálták, kiderült az abszurditása. Valóban el lehetne fújni a port, ha korlátlan mennyiségû levegõvel rendelkeznének. Míg az olasz-angol szóáradat tartott, Lawson néhány gyors számítást végzett. – Becslésem szerint, Signor Gusalli – mondta –, percenként legalább öt tonna levegõre lenne szükség ahhoz, hogy egy elég nagy lyukat tartsunk szabadon célunk érdekében. Teljesen lehetetlen ilyen mennyiséget a helyszínre szállítani.

– Ó, de össze lehetne gyûjteni a levegõt, és újra meg újra fel lehetne használni!

– Nagyon köszönöm, Signor Gusalli – vágott közbe a játékvezetõ erélyes hangja. – A következõ Mr. Robertson Ontarióból. Mi a terve, Mr. Robertson?

– Fagyasztást ajánlok.

– Egy pillanat! – tiltakozott Lawson. – Miként akarja a port megfagyasztani?

– Elõször átitatom vízzel. Aztán hûtõcsöveket engedek le, és az egész masszát jéggé változtatom. Ez egy helyütt tartaná a port, és könnyû lenne átfúrni.

– Érdekes ötlet – ismerte be Lawson vonakodva. – Legalábbis nem olyan õrült, mint az eddigiek. De az ehhez szükséges víz ugyancsak képtelenül nagy mennyiségû. Ne felejtse el, hogy a Szeléné tizenöt méter mélyen van…

– Mennyi az lábban? – kérdezte a kanadai olyan hangsúllyal, amelybõl kitûnt, hogy a csontja velejéig méterellenes.

– Ötven láb, mint ahogy, biztos vagyok benne, ön is jól tudja. Mármost, legalább egy méter széles oszloppal… magának egy yarddal kell számolnia, úgyhogy ez… ööö… körülbelül 15x10^2x10^4, ami annyi mint… igen, tizenöt tonna víz. És akkor még egyáltalán nem számoltunk veszteséggel. Valójában sokkal többre lenne szükség. Lehet, hogy száz tonnára is. És mit gondol, milyen súlya lenne az egész fagyasztó berendezésnek?

Lawrence egészen elámult. Lawson jól meg tudja ragadni a gyakorlati jelenségeket, és ugyancsak gyorsan tud számolni, nem úgy, mint sok tudós ismerõse. Általában ha egy csillagász vagy fizikus gyors számítást végzett, elsõ próbálkozása tíztõl akár százig is eltérhetett. Amennyire meg tudta ítélni, Lawson már elsõre pontos volt.

A lelkes kanadai fagyasztó-szakember még javában védelmezte ötletét, amikor levették a mûsorról, hogy egy afrikai úriemberrel cseréljék fel, aki éppen az ellenkezõ eljárást kívánta alkalmazni. Terve szerint hatalmas homorú tükröt kell használni, amely a napfényt a porra összpontosítja és mozdulatlan tömeggé olvasztja.

Érezhetõ volt, hogy Lawson csak a legnagyobb erõfeszítéssel tudja megõrizni hidegvérét; a napkemence szószólója azok közé a makacs autodidakta "szakértõk" közé tartozott, akik soha nem ismerik be, hogy hibát követtek el számításaikban. A vita egyre hevesebb lett, amikor egy sokkal közelebbrõl érkezõ hang félbeszakította a mûsort:

– Jönnek a szánok, Mr. Lawrence.

Lawrence ülõ helyzetbe hengeredett, és felmászott a tutajra. Ha valamit észre lehetett venni, akkor az már a nyakukon is volt. Igen, megérkezett az egyes porszán és a hármas is, amely nehéz és költséges utat tett meg a Szárazság Tavától – ez a Szomjúság Tengerének kisebb hasonmása a Túloldalon. Ez az utazás magában is felért egy legendával, de örökre ismeretlen marad, kivéve azok számára, akik részt vettek benne. Mindegyik szán két másikat vontatott, magasan megrakva különféle felszereléssel. Az elsõ, amit leraktak, az iglut tartalmazó hatalmas láda volt. Mindig izgalmas megfigyelni, amint az iglut felfújják, de Lawrence még soha nem várt ilyen mohón erre a látványra. (Már megkapta az ûrhajós-viszketést.) Az eljárás teljesen automatikus: az ember letör egy pecsétet, elfordít két különbözõ kart – aztán vár.

Lawrence-nak nem kellett sokáig várnia. A láda oldalai szétestek, és feltártak egy szorosan összetekert, ezüstös tömeget. Úgy mocorgott és küszködött, mint egy élõlény. Lawrence egyszer látott egy molylepkét kibújni bábjából, még összegyûrt szárnyakkal; a két folyamat megdöbbentõen hasonlított egymásra. A rovarnak egy órára volt szüksége – az iglunak mindössze három percre.

Mihelyt a légszivattyú egy atmoszférát belenyomott a petyhüdt borításba, az kiterjedt és hirtelen rángásokkal megmerevedett, amit lassú telítõdési szakaszok követtek. Most már egy méter magas volt, és inkább széltében terjedt, mint fölfelé. Amikor elérte kiterjedésének határait, ismét elkezdett fölfelé nyomulni, és a légzsilip elvált a fõkupolától. Az ember azt hitte volna, hogy az egész mûveletet nehézkes sziszegés és fujtatás kíséri – ám teljes csöndben ment végbe.

Most már majdnem elérte végsõ kiterjedését az alkotmány, és világossá vált, hogy valóban az "iglu" az egyetlen lehetséges elnevezés rá. Bár eredetileg úgy tervezték, hogy egészen más környezet ellen nyújtson védelmet, mint az eszkimók hóházai, mégis pontosan ugyanolyan formájú lett.

Lényegesen tovább tartott az iglu felfújásánál a berendezés elhelyezése, mert minden darabot – ágyakat, székeket, asztalokat, szekrényeket, elektromos felszerelést – a légzsilipen át kellett bevinni. Néhány nagyobb darab éppen hogy befért. De végül is felhangzott a rádióüzenet a kupola belsejébõl: – Kész! Jöjjenek be!

Lawrence nem vesztegette az idõt, azonnal elfogadta a meghívást. Már a kétrészes légzsilip külsõ felében elkezdte kikapcsolni ruháját, és azonnal levette sisakját, mihelyt a sûrûsödõ atmoszférán át hangokat hallott a kupola belsejébõl.

Csodálatos érzés volt ismét szabadnak lenni! Tudott mozogni, vakarózni, nagyobb nehézség nélkül helyet változtatni és szemtõl szembe beszélni társaival. A hajóbõrönd nagyságú zuhanyozóban eltávolította magáról az ûrruha bûzét, és ezzel alkalmassá vált az emberi társadalommal való érintkezésre. Sortot vett fel – az igluban csak ezt viselték –, és leült, hogy beosztottjaival megbeszélje a további tennivalókat.

Ezzel a szállítmánnyal majdnem minden megérkezett, amit megrendelt; a maradék a kettes porszánnal fog megjönni néhány órán belül. Miközben ellenõrizte a jegyzékét, egyre inkább a helyzet urának érezte magát. Az oxigénellátás már biztos – hacsak valami szerencsétlenség nem történik. A víz kezd odalent kifogyni; ezt elég könnyen lehet majd pótolni. Az élelmiszer kérdése kissé nehezebb, bár ez is csak csomagolási probléma. Máris itt vannak a minták: csokoládé, szárított hús, sajt, sõt még hosszú francia kenyér is – mindez három centi széles hengerekbe csomagolva. Azonnal le fogja lövetni õket a légvezetéken, amivel nagymértékben emeli majd a Szeléné utasainak hangulatát.

Mindez nem volt annyira fontos, mint "agytrösztjének" javaslatai, amelyeket egy tucat fénymásolat és egy szûkszavú, hatoldalas memorandum tartalmazott. Lawrence rendkívül gondosan elolvasta, és idõnként bólintott helyeslése jeléül. Idõközben õ is nagyjából ugyanezekre a következtetésekre jutott. Akármi történik is utasaival, a Szeléné megtette utolsó útját.

24. fejezet

A jeges szél, amely keresztülsöpört a Szelénén, magával vitte az elhasznált levegõt, de még ennél is többet. Hansteen ûrparancsnok, visszaidézve a por fogságában töltött elsõ napjaikat, emlékezett rá, hogy gyakran igen heves, sõt hisztérikus hangulat lett úrrá rajtuk, miután a kezdeti sokkhatás elmúlt. Hogy megpróbálják megõrizni józan eszüket, néha túl messze is merészkedtek a mesterkélt vígság és a gyermeteg humor irányában.

Most mindennek vége volt, és hogy miért, nem volt nehéz kitalálni. Az, hogy, néhány méterre tõlük mentõcsapat dolgozik, része a magyarázatnak, de csak egy része. Az a nyugalom, amely most mindnyájukat megszállta, a halállal való találkozásukból származott; ezután semmi sem lesz egészen olyan, mint régen. Az önzés és a gyávaság salakja kiégett belõlük.

Senki sem tudja ezt jobban Hansteennél. Már sokszor tapasztalta, amikor egy-egy hajó legénysége veszélybe került a Naprendszer távoli pontjain. Bár nem volt filozófus alkat, az ûrben rengeteg ideje volt a gondolkodásra. Néha azon töprengett, vajon nem abban rejlik-e az igazi oka annak, hogy az emberek annyira keresik a veszélyt, hogy így találják meg azt a barátságot és szolidaritást, amelyre öntudatlanul vágyakoznak.

Nem szívesen fog elbúcsúzni ezektõl az emberektõl. Még Miss Morleytól sem, aki most olyan kedves és figyelmes volt, amennyire csak vérmérsékletétõl tellett. Az, hogy ilyen "távoli jövõre" tudott gondolni, a bizakodás jele volt; persze sosem lehet tudni, de úgy látszott, most már teljesen urai a helyzetnek. Senki sem tudta pontosan, hogyan szándékszik Lawrence kimenteni õket, de most már csak arról lehet szó, hogy az alternatív módszerek közül melyiket válasszák. Mostantól fogva elzártságuk kényelmetlen ugyan, de nem jelent veszélyt.

Még csak megpróbáltatást sem, mert az ételhengerek elkezdtek potyogni a légvezetékbõl. Bár az éhínség veszélye eddig sem fenyegette õket, az étrend rendkívül egyhangúvá vált, és a vizet egy ideje adagolniuk kellett. Most sok száz litert szivattyúztak le, hogy megtöltsék a majdnem üres tartályokat. Furcsa, hogy az ûrparancsnok, aki általában mindenre gondolt, sosem tette fel magának ezt az egyszerû kérdést: Mi történhetett azzal a vízzel, amellyel elindultunk? Igaz, sokkal közvetlenebb problémák foglalkoztatták, ennek a többlettömegnek a fedélzetre kerülése mégis aggaszthatta volna. De nem aggasztotta – csak amikor már késõ volt.

Pat Harris és Lawrence egyformán hibáztatható volt a tévedéséért. Ez volt az egyetlen rés a gyönyörûen végrehajtott terven. De persze, csak egy résre volt szükség.

A Földoldal mérnöki részlege még mindig gyorsan dolgozott, de már nem versenyeztek oly kétségbeesetten az idõvel. Most volt idõ arra, hogy megszerkesszék a jacht másait, a tengerbe süllyesszék Port Roris mellett, és különféle módszereket próbáljanak ki a behatolásra. Még mindig özönlöttek az értelmes és kevésbé értelmes tanácsok, de már senki sem figyelt rájuk. A megközelítés módszere felõl döntöttek, és nem is módosítanak rajta, hacsak váratlan akadályba nem ütköznek.

Az iglu felállítása után egy nappal már minden speciális felszerelést elõállítottak és a helyszínre szállítottak. Olyan rekord volt ez, amelyet, Lawrence abban reménykedett, soha nem kell megdöntenie, és nagyon büszke volt az embereire, akik ezt lehetõvé tették. A mérnöki részleg ritkán kapta meg azt az elismerést, amelyet megérdemelt; mindenki olyan természetesnek vette, akár a levegõt, s elfelejtették, hogy a levegõrõl is a mérnökök gondoskodnak.

Most, hogy készen állt a cselekvésre, hajlandónak mutatkozott nyilatkozni, és Maurice Spenser boldogan segített neki ebben. Hiszen erre a percre várt.

Amennyire csak vissza tudott emlékezni, ez volt az elsõ eset, hogy úgy készített tévé-interjút, hogy a kamera és az interjúalany között öt kilométer volt. Ilyen fantasztikus nagyításnál persze a kép egy kicsit homályos volt, és az Auriga kabinjának legkisebb rázkódásától táncolni kezdett. Éppen ezért az ûrhajó fedélzetén mindenki mozdulatlanságba merevedett, és minden gépet, amit lehetett, leállítottak.

A fõmérnök a tutaj szélén állt, ûrruhás alakja annak a kis darunak támaszkodott, amely ide-oda lengett. A horogról nagy betongyûrû lógott: annak az alagútnak az elsõ darabja, amelyet most eresztenek a porba.

– Sok gondolkodás után – kezdte Lawrence, látszólag a távoli kamerába, de mindenekelõtt a tizenöt méterre alatta várakozó csoportnak – úgy határoztunk, hogy ez a legjobb mód. Ezt a hengert keszonnak hívják, és saját súlyánál fogva könnyen el fog süllyedni. Éles alsó széle úgy átvágja a port, mint a kés a vajat. Elég gyûrûnk van ahhoz, hogy elérjük a Szelénét. Amikor elérjük, és a csõ légmentesen zár alul, amit a tetõre nehezedõ nyomása biztosítani fog, elkezdjük kimerni a port. Mihelyt ez megvan, nyitott aknánk lesz a Szelénéig. Amivel már félig meg is nyertük az ütközetet. De csak félig. Akkor az aknát össze kell kapcsolnunk az egyik igluval, hogy amikor kivágjuk a jacht tetejét, ne legyen légveszteség. De azt hiszem… remélem, hogy ezek elég egyszerû problémák.

Pillanatnyi szünetet tartott, azon töprengve, említsen-e egyéb részleteket, amelyek a mûveletet sokkal kényesebbé tették, mint amilyennek látszott. Úgy döntött, hogy nem; akik megértenék, a saját szemükkel láthatják, a többieket pedig nem érdekelné, vagy azt hinnék, dicsekszik. Ez az óriási közönség (körülbelül félmilliárd ember nézte az idegenforgalmi kormánybiztos jelentése szerint) nem aggasztotta mindaddig, amíg jól mennek a dolgok. De ha nem…

Felemelte karját, és jelzést adott a darukezelõnek:

– Lefelé indulj!

A gyûrû lassan leereszkedett a porba, míg teljes négy méternyi hossza el nem tûnt, egy keskeny csík kivételével, amely éppen csak a felszín fölé emelkedett. Simán és könnyen ment le. Lawrence remélte, hogy a többi is hasonlóan szolgálatkész lesz.

Az egyik mérnök óvatosan körbement a keszon szélén egy szintezõvel, hogy ellenõrizze, függõlegesen süllyed-e. Azonnal mutatta is feltartott hüvelykujjával, amelyet Lawrence hasonlóképpen viszonzott. Volt idõ, amikor, mint minden tapasztalt ûrtengeri medve, hosszadalmas szakmai párbeszédet tudott folytatni tisztán jelbeszéddel. Ez a mesterség lényeges tudnivalója volt, mert a rádió néha elromlott vagy nem akarták terhelni a korlátozott számban rendelkezésre álló csatornákat.

– Elkészülni a kettessel! – mondta.

Ez nehéz lesz. Az elsõnek mereven kell állnia, míg a másodikat hozzácsavarozzák. Ehhez a munkához tulajdonképpen két daru kellene, de egy I-vasakból álló szerkezet, melyet a por felszínétõl néhány centire feltámasztanak, elbírja a terhet, míg a darut másra veszik igénybe.

– Csak most ne legyen semmi hiba, az isten szerelmére! – sóhajtotta csöndesen. A kettes gyûrû leemelkedett a szánról, és három technikus függõleges helyzetbe hozta. Ez olyan munka, ahol a súly és tömeg közti különbség igen lényeges. Ez a himbálózó henger viszonylag keveset nyom, de csigalassúságú lengésének ereje ugyanakkora, mintha a Földön lenne, könnyen agyonnyomhat egy embert, ha elkapja. Ez megint afféle holdbéli sajátosság: ennek a felfüggesztett tömegnek a lassú lengése. Ilyen gravitáció mellett az ingának két és félszer annyi idõ kell, míg leírja pályáját, mint a Földön. Ehhez is csak az tud hozzászokni, aki itt született.

A második darab is helyére került, és hozzáillesztették az elsõhöz. Lawrence ismét kiadta a parancsot, hogy "lefelé".

A por ellenállása növekedett, de a keszon tovább süllyedt a saját súlyánál fogva.

– Nyolc métert ment – mondta Lawrence. – Ez azt jelenti, túl vagyunk a felén. Jöhet a hármas.

Ezután már csak egy lesz, bár Lawrence, minden eshetõségre készen gondoskodott tartalékgyûrûrõl is: mélyen tisztelte a tenger abbeli hajlamát, hogy elnyeli a dolgokat. Idáig csak néhány csavart és anyát vesztettek el, de ha ez a keszongyûrû lecsúszik a horogról, villámgyorsan eltûnik. Bár nem süllyedne mélyre, különösen ha az oldalára esne, de arra már igazán nincs idejük, hogy a saját mentõfelszerelésüket is kimentsék.

Már a harmadik darab ment le, a végén már majdnem követhetetlen lassúsággal. De azért lement: néhány perc múlva, egy kis szerencsével, már a Szeléné tetejének ütõdik.

– Tizenkét méterre van lent – szólalt meg Lawrence. – Már csak három méter. Bármelyik percben meghallhatnak minket.

Valóban így is történt, és a hang csodálatosan megnyugtató volt. Hansteen több mint tíz perccel elõbb észlelte az oxigéncsõ remegését, amint a keszon súrlódva nekiütõdött. Érezhetõ volt, amint megállt, aztán újból megindult.

Most ismét ilyen remegést észleltek, és ezúttal finom por szállt a mennyezetrõl. A két légvezetéket annyira felhúzták, hogy csak húsz centiméteres darabjuk állt ki a mennyezetbõl, és a gyorsan száradó cementet, amely minden ûrjármû vészládájában megtalálható, szépen elsimították a csatlakozási pontok körül. Most mintha ez lazult volna meg, de a porszitálás olyan jelentéktelen volt, hogy senkiben sem keltett riadalmat. Hansteen mégis úgy gondolta, jobb, ha említést tesz róla a hajóparancsnoknak, aki talán nem vette észre.

– Furcsa – mondta Pat, felnézve a kiugró csõre. – A cementnek tartania kellene, még akkor is, ha a csõ vibrál.

Felmászott egy ülésre, és közelebbrõl megvizsgálta. Aztán lelépett, és teljesen tanácstalannak látszott – meg egy kicsit aggodalmasnak.

– Mi baj van? – kérdezte Hansteen halkan. Most már elég jól ismerte; úgy tudott olvasni az arcából, mint egy nyitott könyvbõl.

– A csõ felfelé húzódik – mondta a kapitány. – Valaki odafent rettenetesen figyelmetlen. Legalább egy centivel rövidebb, amióta szigeteltem. – Hirtelen elhallgatott. – Úristen! – suttogta –, lehet, hogy a mi hibánk. Lehet, hogy még mindig süllyedünk.

– Na és? – vont vállat az ûrparancsnok egészen nyugodtan. – Várható volt, hogy a por állandóan mozog a súlyunk alatt. De ettõl még nem vagyunk veszélyben. A csõrõl ítélve, huszonnégy óránként egy centi. Ennyit mindig pótolhatnak, ha szükséges.

Pat kissé szégyenkezve nevetett.

– Hát persze! Nekem is eszembe juthatott volna. Valószínûleg egész idõ alatt süllyedünk, csak éppen most vettük észre. Mégis jobb, ha jelentjük Mr. Lawrence-nak. Pat elindult a kabin eleje felé, de már nem érte el.

25. fejezet

A természetnek egymillió év kellett ahhoz, hogy felállítsa azt a csapdát, amely bekapta a Szelénét és lehúzta a Szomjúság Tengerének mélyére. Másodszor a Szeléné olyan csapdába esett, amelyet magának állított fel.

Mivel tervezõinek nem kellett ügyelniük minden gramm túlsúlyra, sem néhány óránál tovább tartó utazásokra felkészülniük, nem szerelték fel a Szelénét azokkal a szellemes, de csak szûk körben ismert készülékekkel, amelyekkel az ûrhajók egész vízkészletüket állandó körforgásban tartják. A jachtnak nem kellett fösvényen õriznie készleteit, mint a távolsági ûrjármûveknek; azt a kis mennyiségû folyadékot, amelyet normális esetben felhasználtak és termeltek a fedélzetén, egyszerûen kiengedte.

Az elmúlt öt nap alatt sok száz liter folyadék és pára hagyta el a Szelénét, s a szomjas por azonnal elnyelte. A kivezetõ nyílások közvetlen közelében a por már órákkal ezelõtt átitatódott és sárrá változott. Több tucatnyi csatornácskán alászivárogva átlyuggatta, alámosta a környezõ tengert. A jacht némán és kitartóan elmosta saját alapjait. A közeledõ keszon finom lökése megtette a többit.

A tutajon a szerencsétlenség elsõ jelzése a légtisztító piros figyelmeztetõ lámpájának villogása volt, amellyel egyidejûleg megszólalt egy vijjogó rádiókürt valamennyi ûrruha hullámhosszán. A vijjogás majdnem azonnal meg is szûnt, mert az ügyeletes technikus megnyomta a megszakító gombot, de a piros fény tovább villogott.

Lawrence-nak egyetlen pillantás a mûszerekre elég volt ahhoz, hogy tudja, mi a baj. A légvezetékek nem kapcsolódtak a Szelénéhez! Egyik sem! A tisztító az egyik csövön oxigént pumpált a tengerbe, s ami még rosszabb: a másikon port szívott fel. Lawrence szerette volna tudni, meddig fog tartani, amíg kitisztítják a szûrõket, de most nem fecsérelhetett erre idõt. A Szelénét hívta.

Nem érkezett válasz. Megpróbálta a jacht összes frekvenciáján, de még egy vivõhullám suttogását sem tudta fogni. A Szomjúság Tengere hallgatott.

Végük van, mondta magában, mindennek vége. Egészen közel jutottunk, mégsem tudtuk megcsinálni. Pedig csak még egy órára lett volna szükségünk.

Mi történhetett? – gondolta fásultan. Talán a törzs összeroppant a por súlya alatt. Nem, ez nagyon valószínûtlen, ezt a belsõ légnyomás megakadályozta volna. Egy újabb süllyedés lehetett. Nem volt benne biztos, de úgy rémlett, mintha a lába alól halvány remegést észlelne. Elejétõl fogva tudatában volt ennek a veszélynek, de semmilyen módot nem látott arra, hogy kikerülje. Szerencsejáték volt, amelyre mindent feltettek, és a Szeléné veszített.

Már amikor a Szeléné zuhanni kezdett, valami azt mondta Patnek, hogy ez egészen más, mint az elsõ süllyedés. Sokkal lassúbb volt, és csikorgó, sziszegõ zajok kísérték a testen kívülrõl, amelyekrõl Pat abban a kétségbeejtõ pillanatban is tudta, hogy a por nem keltheti.

Fejük felett kiszakadtak az oxigéncsövek. Nem csúsztak ki simán, mert a jacht tatjával lefelé, hátrafelé billenve indult meg. A szétpattanó üveggyapot recsegése közben a légzsilip folyosójával szemközti csõ kiszakította a tetõt, és eltûnt szem elõl. Azonnal vastag poroszlop lövellt be a fülkébe, és fojtogató felhõként terült szét ott, ahol elérte a padlót.

Hansteen volt legközelebb, õ ért oda elõször. Letépte az ingét, gyorsan gomolyaggá gyûrte, és a nyílásba szorította. A por sugárban ömlött minden irányban, miközben Hansteen azon küszködött, hogy elzárja az ömlést. Már majdnem sikerült, amikor az elülsõ csõ is kiszakadt, a fõvilágítás is kialudt, és – immár másodszor – a vezeték elszakadt.

– Majd én! – ordította Pat. A következõ pillanatban õ is az ingével próbálta elzárni a lyukon át ömlõ porpatakot.

Százszor is járt a Szomjúság Tengerén, de még sohasem érintette anyagát a meztelen bõrével. A szürke por behatolt az orrába és a szemébe, majdnem megfojtotta és teljesen elvakította. Bár csontszáraz volt, mintha a fáraók sírjából származott volna – valójában még annál is szárazabb, mert a piramisoknál milliószorta idõsebb volt –, de volt valami furcsa, szappanszerû tapintása. Ha van rosszabb halál a fulladásnál, jutott eszébe Patnak, akkor az az élve eltemettetés.

Amikor a széles sugár vékony szivárgássá enyhült, felsóhajtott: sikerült elkerülnie ezt a sorsot – egyelõre. A tizenöt méternyi por nyomását, az alacsony gravitáció folytán, nem volt nehéz legyõzni, igaz, hogy a tetõn levõ lyukak is kicsik voltak.

Pat lerázta a port a fejérõl és a válláról, majd óvatosan kinyitotta a szemét. Legalább ismét látott, hála a vészfénynek, bármilyen homályos is volt. Az ûrparancsnok már betömte a maga részét, és most szép nyugodtan vizet fröcskölt szét egy papírpohárból, hogy leülepítse a port. Az ötlet igen jó volt: a kavargó felhõ gyorsan sártócsává változott.

Hansteen felnézett, és elkapta Pat tekintetét.

– Van valami elmélete?

Vannak pillanatok, gondolta Pat, amikor az ûrparancsnok olümposzi önuralma majdnem õrjítõ. Egyszer már szeretné látni, amint elveszti a fejét. De nem, ez nem volt igaz. Csak egy villanásnyi irigységet érzett, még talán féltékenységet is. Szégyellnie kellene, és szégyellte is.

– Nem tudom, mi történt – mondta. – Talán odafent meg tudják mondani.

Felfelé kellett mennie a vezetõülésig, mert a hajó körülbelül harminc foknyira elbillent a vízszintestõl. Ahogy elfoglalta helyét a rádió elõtt, minden eddigit felülmúló kétségbeesett tompaságot érzett. A beletörõdés egyik fajtája volt ez, majdnem babonás hit, hogy az istenek ellenük harcolnak, és hogy minden további küzdelem haszontalan.

Amikor bekapcsolta a rádiót, és teljesen süketnek találta, már bizonyos is volt ebben. Az energiaszolgáltatás is megszûnt. Az oxigéncsõvel együtt a tetõkábel is kiszakadt.

Lassan körbefordult a székén. Huszonegy férfi és nõ nézett most rá, és várták a hírt. De húsznak nem látta az arcát, mert Sue is nézte, és csak az õ arckifejezése jutott el a tudatáig. Aggodalmat és készséget mutatott, de még most sem volt rajta semmi félelem. Miközben nézte, úgy érezte, eloszlik a saját kétségbeesése is. Helyébe erõ áradt – még remény is.

– Vigyen el az ördög, ha tudom, mi történt – mondta. – De abban biztos vagyok, hogy még nem csukták be nekünk a kaput. Lehet, hogy egy kicsit lejjebb süllyedtünk, de a tutajon levõ barátaink hamarosan fölveszik velünk a kapcsolatot. Egy kis késedelem, ennyi az egész. Semmi aggodalomra nincsen ok.

– Nem akarok vészmadár lenni – szólalt meg Barrett –, de tegyük fel, hogy a tutaj is elsüllyedt. Mi van akkor?

– Meg fogjuk tudni, mihelyt helyrehozom a rádiót – felelte Pat, és idegesen pillantott a vezetékek lelógó drótjaira. – De amíg ezt a spagettit szétválogatom, meg kell elégedniük a vészfénnyel.

– Én nem bánom – mondta Mrs. Schuster. – Csoda murisan nézünk ki benne.

Valóságos áldás ez a Mrs. S., gondolta Pat. Gyorsan körülnézett; bár nehéz volt kivenni valamennyiük arcát a homályban, elég nyugodtnak látszottak.

Egy perc múlva már nem voltak egészen nyugodtak: ennyi idõbe telt, míg rájöttek, hogy semmit sem lehet tenni a világítás vagy a rádió megjavítása érdekében. A kábelek mélyen bent a vezetékcsõben szakadtak el, és a rendelkezésre álló egyszerû szerszámokkal nem tudnak hozzáférni.

– Ez már sokkal komolyabb – jelentette Pat. – Nem tudunk majd érintkezni velük, hacsak nem eresztenek le egy mikrofont, hogy kapcsolatban maradhassunk.

– Ez azt jelenti – mondta Barrett, aki láthatólag szerette a dolgokat sötéten szemlélni –, hogy elvesztettük velük a kapcsolatot. Nem fogják megérteni, miért nem felelünk. Talán azt hiszik, hogy mind meghaltunk, és abbahagyják az egészet?

A gondolat Pat agyán is átvillant már, de majdnem rögtön el is ûzte.

– Hallották Lawrence fõmérnököt a rádióban – felelte. – Õ nem olyan ember, aki abbahagyná, ha nincs abszolút bizonyítéka arra, hogy már kár a gõzért. Emiatt nem kell aggódniuk.

– Errõl jut eszembe: mi lesz a levegõvel? – kérdezte Jayawardene professzor izgatottan.

– Ismét a saját készleteinkre vagyunk utalva.

– Ennek több óráig elégnek kell lennie, miután az abszorbensek regenerálódtak. De azok a csövek már jóval elõbb a helyükön lesznek – válaszolta Pat több magabiztossággal, mint amennyit valójában érzett.

– Addig türelemmel kell lennünk és ismét gondoskodni a szórakozásunkról. Három napig ezt tettük, még néhány óráig meg kell tudnunk tenni.

Körülnézett a kabinban, hátha látja valami jelét, hogy nem értenek egyet vele, és észrevette, hogy az egyik utas lassan feláll. Ezt az embert várta a legkevésbé: a csöndes Mr. Radleyt, aki talán egy tucat szót ejtett ki az egész utazás alatt.

Pat még mindig nem tudott róla többet, mint hogy könyvelõ és Új-Zélandból jött, az egyetlen olyan országból a Földön, amely földrajzi helyzete miatt még mindig el volt szigetelve kissé a világ többi részétõl. Ennek következtében az új-zélandiak még mindig büszkén õrizték sok egyéni sajátosságukat. Azt állították – némi igazsággal –, hogy õk mentették át mindazt, ami az angol kultúrából megmaradt, miután a brit szigeteket felszívta magába az Atlanti Közösség.

– Akar valamit mondani, Mr. Radley? – kérdezte Pat.

Radley körülnézett a homályos fülkében, mint a tanár, mielõtt beszélni kezd az osztályhoz.

– Igen, kapitány – kezdte. – Vallomást kell tennem. Tudniillik attól tartok, hogy ez az egész az én hibám.

Amikor Lawrence fõmérnök abbahagyta kommentárját, a Föld két másodperc múlva már tudta, hogy valami baj van; viszont több percbe telt, míg a hír elért a Marsra és a Vénuszra is. De hogy mi történt, azt senki sem tudta a képernyõn látható képbõl kitalálni. Néhány másodpercig eszeveszett, de érthetetlen sürgés-forgást láthattak, de most úgy tûnt, az azonnali veszélyt elhárították. Az ûrruhás alakok összekuporodtak, valószínûleg megbeszélést tartottak, és a telefonösszeköttetést kikapcsolták, úgyhogy senki sem hallgathatta ki õket. Nagyon idegesítõ volt figyelni ezt a hang nélküli vitát, és közben egyáltalán nem tudni, mirõl van szó.

A halálos feszültségnek e hosszú pillanataiban, míg a stúdió megpróbálta felderíteni, mi történt, Jules mindent megtett, hogy elevenen tartsa a képet. Rendkívül nehéz munka egy ilyen statikus képet egyetlen kameraállásból hozni. Mint minden operatõr, Jules is utálta, ha egy helyhez van szögezve. Ez a helyszín tökéletes volt, de már kezdte unni. Már azt is megkérdezte, nem lehetne-e a hajót elmozdítani, de Anson kapitány ezt válaszolta rá: – Egyen meg a fene, ha ide-oda ugrálok a hegyek fölött. Ez ûrhajó, nem egy… egy zerge.

Így hát Jules panorámázott és ráközelített, bár az utóbbit csak módjával, mert semmi sem bosszantja jobban a nézõket, mintha ide-oda rángatják õket a térben vagy hirtelen az arcukba robban egy jelenet. Ha Jules a nagy erejû gumioptikát használta volna, ötvenezer kilométeres óránkénti sebességgel söpört volna át a Hold felett, amitõl a nézõk tengeribetegséget kaptak volna.

Végül is az a sürgõs, hang nélküli értekezlet szétoszlott, s a tutajon levõk ismét bekapcsolták telefonjukat. Most talán Lawrence is felelni fog a hívásokra, amelyekkel az utóbbi öt percben bombázták.

– Egek! – mondta Spenser – Ez nem igaz! Látja, mit csinálnak?

– Látom – szólt Anson kapitány. – És én se akarom elhinni. De úgy látszik, mintha elhagynák a helyszínt.

Mint amikor a mentõcsónakok elhagyják a süllyedõ hajót, a két porszán, emberekkel megrakva, elhúzott a tutaj mellõl.

26. fejezet

Talán jó is volt, hogy a Szelénével most nem voltak rádióösszeköttetésben; aligha emelte volna a hangulatot, ha utasai tudják, hogy a szánok az emberekkel együtt távoznak a helyszínrõl. De ebben a pillanatban odalent senki sem gondolt a mentés erõfeszítéseire; Radley állt a rosszul megvilágított színpadi középpontban.

– Mit ért ezalatt, hogy mindez a maga hibája? – kérdezte Pat a döbbent csendben, amely az új-zélandi bejelentését követte; egyelõre még csak döbbent csend volt, mert senki sem volt képes a bejelentést komolyan venni.

– Ez hosszú történet, kapitány – kezdte Radley valami furcsa, érzelem nélküli hangon. Majdnem olyan volt, mintha egy robot beszélne; Patnek végigfutott a hideg a hátán tõle.

– Nem úgy értem, hogy szándékosan okoztam volna azt, ami történt. De attól félek, mégis szándékos, és sajnálom, hogy mind belekeveredtek. Tudják… engem üldöznek.

Még csak ez hiányzott, gondolta Pat. Valóban úgy fest, minden a vesztünkre tör. Ebben a kis társaságban van egy neurotikus vénlány, egy kábítószer-élvezõ – most meg egy dühöngõ õrült. Vajon miféle szörnyetegek leplezik le még magukat, mielõtt végünk lesz?

Aztán ráeszmélt, mennyire igazságtalan. Mert az igazság az, hogy nagyon is szerencséje volt eddig. Radleyvel, Miss Morleyval és Hans Baldurral szemben (aki az után az egyetlen incidens után nem okozott több zavart) vele van az ûrparancsnok, dr. McKenzie, Schusterék, a kis Jayawardene professzor, David Barrett és a többiek mind, akik mindenféle hûhó nélkül csinálták, amit kellett. Hirtelen melegség áradt szét benne – talán még szeretet is – valamennyiük iránt, mert aktívan vagy passzívan, de mind segítettek neki. És különösen Sue iránt, aki most is megelõzte, mint már annyiszor. Feltûnés nélkül végezte a munkáját a kabin hátuljában, és csak Pat vette észre, amint Sue kinyitja a gyógyszeres ládát, és tenyerébe szorítja a cigarettaszerû rudacskát, amely a feledést jelentette. Ha ez a fickó bajt okozna, a lány készenlétben lesz.

Ebben a pillanatban azonban Radley elméjét egyáltalán nem foglalkoztatta ilyen szándék. Úgy tûnt, teljesen ura magának: szemében nem látszott "õrült csillogás" vagy az elmebetegség bármilyen más közhelyes jele. Pontosan annak látszott, ami: középkorú új-zélandi könyvelõnek, aki a szabadságát tölti a Holdon.

– Ez nagyon érdekes, Mr. Radley – mondta Hansteen óvatosan semleges hangon –, de bocsássa meg a tudatlanságunkat: kik azok az "õk", és miért üldöznék?

– Biztosan hallott már a repülõ csészealjakról.

Repülõ micsodák? – kérdezte Pat magában. Hansteen, úgy látszik, tájékozottabb volt ez ügyben:

– Igen, hallottam – felelte kicsit fáradtan. – Találkoztam vele régi ûrhajózási szakkönyvekben. Valami egészen bolond dolog volt, körülbelül nyolcvan évvel ezelõtt, nem?

Ráeszmélt, hogy a "bolond" elég szerencsétlen szóhasználat volt tõle itt és most, de Radley nem sértõdött meg.

– Ó – felelte –, sokkal elõbb jöttek, de csak a múlt században kezdtek felfigyelni rájuk. Van egy régi kézirat, egy angol apátságból származik 1290-bõl, amely részletesen leír egy ilyet. Több mint tízezer repülõ csészealj észlelést jegyeztek fel már a húszadik század elõtt.

– Egy pillanat – vágott közbe Pat. – Mi az ördögöt ért ezen a "repülõ csészealjon"? Én sosem hallottam róluk.

– Akkor, sajnos, hézagosak az ismeretei – állapította meg Radley. – A "repülõ csészealj" kifejezés 1947 után terjedt el: ezzel jelölték meg azokat a furcsa, gyakran korong alakú jármûveket, amelyek évszázadokon át kutatták bolygónkat. Bár egyesek szívesebben használták az "azonosítatlan repülõ tárgyak" kifejezést.

Ez már halvány emlékeket ébresztett Pat agyában. Igen, hallotta ezt a megjelölést a feltételezett Kívülállókkal kapcsolatban. De nem volt rá konkrét bizonyíték, hogy idegen ûrhajók valaha is a Naprendszerbe léptek volna.

– Tényleg azt hiszi – kérdezte az egyik utas hihetetlenkedve –, hogy az ûrbõl érkezõ látogatók kószálnak a Föld körül?

– Még ennél is többet tesznek – válaszolt Radley. – Gyakran leszálltak már, és kapcsolatba léptek emberi lényekkel. Mielõtt idejöttünk, volt egy támaszpontjuk a Túloldalon, de õk maguk semmisítették meg, mikor az elsõ kutatórakéták elkezdtek közelképeket készíteni.

– Honnan tudja mindezt? – kérdezte valaki.

Radleyt, úgy látszott, közömbösen érintette hallgatóságának hitetlensége; már régen hozzászokhatott az ilyen válaszokhoz. Valami belsõ hit sugárzott belõle, amelyben, bármennyire alaptalan volt is, furcsa módon volt meggyõzõ erõ. Õrültsége az értelmen túli világba emelte, ahol, úgy látszott, boldog.

– Vannak… kapcsolataink – felelte jelentõségteljesen. – Néhány férfi és nõ telepatikus kapcsolatot tudott létesíteni a csészealj-emberekkel. Úgyhogy elég sokat tudunk róluk.

– Hogy lehet, hogy senki más nem tud róluk? – kérdezte egy másik hitetlenkedõ. – Ha valóban ott kint vannak, miért nem látták õket a csillagászaink és az ûrhajósaink?

– Ó, de hiszen látták – válaszolta Radley szánakozó mosollyal. – De hallgatnak róla. A tudósok összeesküdtek, hogy hallgatnak; nem szívesen ismerik be, hogy kint az ûrben a miénknél annyival magasabb rendû értelem létezik. Tehát amikor az ûrhajós jelentést tesz egy csészealjról, csúfot ûznek belõle. Hát persze, hogy mind befogja a száját, ha találkozott is eggyel.

– Maga találkozott már ilyennel, ûrparancsnok? – kérdezte Mrs. Schuster, aki szemmel láthatólag félig már hitt is a dologban. – Vagy maga is részt vesz ebben az… ahogy Mr. Radley nevezte, csendes összeesküvésben?

– Nagyon sajnálom, hogy csalódást okozok magának – mondta Hansteen. – De eddig még minden hajó, amellyel találkoztam, rajta volt Lloydék listáján.

Elkapta Pat tekintetét, és alig észrevehetõen bólintott, ami azt jelentette: Menjünk hátra, és beszéljük meg. Miután meggyõzõdött arról, hogy Radley teljesen ártalmatlan, szinte örült ennek a közjátéknak. Nagyon hatásos módon eltérítette az utasok gondolatait saját helyzetükrõl. Ha Radley bolondsága szórakoztatja õket, hát mulassanak jól.

– Mit gondol róla? – kérdezte, amikor a légzsilip ajtaja elválasztotta õket a többiektõl. – Igazán hisz ebben a butaságban?

– Ó, igen. Már találkoztam ilyenekkel.

Az ûrparancsnok elég sokat tudott Radley sajátos rögeszméjérõl; akinek érdeklõdése az ûrhajózás iránt visszanyúlt a huszadik századig, nem kerülhette meg ezt a témát. Fiatal korában még volt is errõl néhány eredeti anyaga: olyan szemérmeden csalások vagy gyermetegen naiv bárgyúságok, hogy majdnem megrendült a hite az emberi értelemben. Elég zavaró gondolat volt, hogy ilyesfajta irodalom is virágozhatott, bár igaz, hogy a legtöbb ilyen könyvet azokban a kótyagos ötvenes években adták ki.

– Igazán képtelen helyzet – siránkozott Pat. – S ilyen körülmények között még képesek repülõ csészealjakról vitatkozni…

– Én azt hiszem, kitûnõ ötlet – felelte az ûrparancsnok. – Mi egyebet ajánlhatna, mit csináljanak? Nézzünk szembe a dologgal. Itt kell kuksolnunk és várnunk, míg Lawrence megint kopogtat a tetõn.

– Ha még itt van. De lehet, hogy Barrettnek van igaza, és a tutaj is elsüllyedt.

– Nagyon valószínûtlennek tartom. Csak kisebb mozgás volt. Mit gondol, milyen mélyre merültünk le?

Pat elgondolkozott. Ahogy visszaidézte a balesetet, úgy rémlett, elég sokáig tartott. Dehát koromsötét volt, míg azzal a poráradattal birkózott… Csak találgatni tudott.

– Én azt mondanám, talán tíz méterrel…

– Ugyan! Az egész mindössze néhány másodpercig tartott. Nem hinném, hogy két-három méternél mélyebbre süllyedtünk.

Pat ezt nehezen tudta elképzelni, de remélte, hogy az ûrparancsnoknak van igaza. Tudta, milyen rendkívül nehéz megítélni a gyönge gyorsulást, különösen stressz-állapotban. Hansteen volt az egyetlen ember a fedélzeten, aki nem esett pánikba, tehát a becslése valószínûleg helyes. De legalábbis bátorító.

– Lehet, hogy a felszínen semmit sem éreztek – folytatta Hansteen –, és most valószínûleg törik a fejüket, miért szakadt meg a kapcsolat. Biztos, hogy semmit sem tudunk csinálni a rádiónkkal?

– Egészen biztos. Az egész záróblokk kijött a vezeték végén. Belülrõl lehetetlen hozzáférni.

Jules mintegy száz méteren át követte a túlzsúfolt szánokat, amikor ráeszmélt, hogy nem is annyira túlzsúfoltak. Hét embert vittek – a helyszínen pedig nyolc volt.

Gyorsan visszapásztázott a tutajra, és azzal a szerencsével vagy sugallattal, amely a kiváló operatõrt a jótól elválasztja, éppen akkor érkezett oda, amikor Lawrence megtörte rádiójának hallgatását.

– Itt a fõmérnök – szólalt meg olyan fáradt és csalódott hangon, mint aki éppen most volt a tanúja, mint omlott össze a gondosan kieszelt terve. – Bocsánat a késésért, de amint láthatták, vészhelyzet volt. Úgy látszik, újabb besüppedés történt, hogy milyen mély, nem tudjuk, de elveszítettük a kapcsolatot a Szelénével, és nem válaszol hívásunkra… Arra az esetre, ha még egy omlás lenne, úgy rendelkeztem, hogy az embereim álljanak odébb néhány száz méterrel. A veszély nagyon kicsi, de nincs értelme kockáztatni, és jelenleg én is mindent el tudok végezni segítség nélkül. Néhány perc múlva ismét jelentkezem. Kikapcsolok. – Milliók szemének kereszttüzében a tutaj szélére guggolt, és újra megragadta a szondát, amellyel elõször megtalálta a jachtot. Húsz méter hosszúsággal próbálkozhatott; ha ennél mélyebbre süllyed, valami mást kell kigondolnia.

A rúd lejjebb süllyedt, egyre lassabban, amint megközelítette azt a mélységet, ahol a Szeléné pihent. Az eredeti jelzés – 15,20 m – éppen most tûnt el a porban. A szonda tovább haladt, mint egy dárda, amely keresztülszúrja a Hold testét.

– Még mennyi? – suttogta Lawrence ûrruhájának zümmögõ csendjében.

A szintbeli süllyedés majdnem nevetséges volt: a szonda még másfél métert haladt. Csakhogy a Szeléné nem egyenletesen süllyedt, mint ezt Lawrence néhány újabb szondázással megállapította. A tatja sokkal lejjebb került, körülbelül harminc fokkal volt megdõlve. Ez egymagában elég ahhoz, hogy rombadöntse a tervét; eredetileg ugyanis abban bízott, hogy a keszon szilárd érintkezést talál a vízszintes tetõvel.

Pillanatnyilag félretette ezt a problémát; ennél sokkal égetõbb is volt. Most, hogy a lenti rádió hallgatott – azért fohászkodott, hogy csak egyszerû áramzavar legyen az oka –, mibõl tudja megállapítani, hogy az emberek életben vannak-e még? Lehet, hogy hallják a szonda kopogását, de nincs mód arra, hogy érintkezésbe lépjen velük.

Dehogy nincs mód! A legkönnyebb és legprimitívebb eszközzel, amelyrõl oly könnyen megfeledkeztek az elektronika másfél évszázada után.

Lawrence talpra állt, és várakozó szánjait szólította:

– Visszajöhetnek. Nincs veszély. Csak néhány métert süllyedt.

Már el is feledkezett a figyelõ milliókról. Bár új haditervét még fel kellett vázolnia, máris újra munkába lendült.

27. fejezet

Amikor Pat és az ûrparancsnok visszatért a kabinba, a vita még teljes erõvel folyt. Radley, aki eddig oly keveset szólt, bizonyára be akarta hozni az elvesztett idõt. Mintha valami titkos rugót megérintettek volna, vagy mintha feloldották volna a titoktartás kötelezettsége alól. Valószínûleg ez volt a magyarázat: miután úgy vélte, hogy küldetését felfedezték, boldog volt, hogy beszélhet róla.

Hansteen ûrparancsnok már sok ilyen hivõvel találkozott; tulajdonképpen önvédelembõl vágta keresztül magát a téma könyvtárnyi irodalmán. Majdnem mindig ugyanúgy kezdõdött: olyasfajta célzásokkal, hogy "Ugye, ûrparancsnok, látott egy pár furcsa dolgot az ûrben töltött évek alatt?" Aztán, miután válasza nem elégítette ki õket, újra óvatosan – néha nem is olyan óvatosan – célozgattak arra, hogy vagy fél, vagy nem szívesen nyilatkozik. Fölösleges volt tagadni a vádat; a hívõk szemében ez csak azt bizonyította volna, hogy részes az összeesküvésben.

A többi utasnak nem voltak ilyen tapasztalatai, és Radley könnyedén kikerülte ellenvetéseiket. Még Schuster sem volt képes, minden jogi tudása ellenére, sarokba szorítani; érvei éppoly hiábavalóak voltak, mintha azt akarta volna bebizonyítani egy üldözési mániásnak, hogy senki sem üldözi.

– Ésszerûnek látja – érvelt Schuster –, hogy ha a tudósok ezrei tudják, egyikük sem szólja el magát! Ilyen nagy dolgot nem lehet örökké titokban tartani. Mintha megpróbálnák elrejteni a Washington-emlékmûvet!

– Ó, történtek kísérletek arra, hogy felfedjék az igazságot, de a bizonyítékok titokzatos módon mindig megsemmisültek. És azok is, akik fel akarták fedni õket. Rettentõ könyörtelenek tudnak lenni, ha szükséges.

– De azt mondta, hogy… õk érintkezésben voltak emberi lényekkel. Nem ellentmondás ez?

– Egyáltalán nem. Tudja, a jó és a rossz erõi a világmindenségben is harcban állnak, éppúgy, mint a Földön. Némelyik csészealj-ember segíteni akar rajtunk, mások ki akarnak zsákmányolni. A két csoport évezredek óta harcol egymással. Összecsapásuk néha a Földet is érinti; így pusztult el Atlantisz.

Hansteen nem tudta visszafojtani a mosolyát. Úgy látszik, Atlantisz elõbb-utóbb mindig elõkerül. Vagy ha nem Atlantisz, akkor Lemuria vagy Mu. Mind nagy vonzerõt jelent a kiegyensúlyozatlan, rejtélyhajhászó szellemiségnek.

Az egész témát alaposan tanulmányozta egy pszichológuscsoport – ha Hansteen emlékezete nem csal – az 1970-es években. Arra a következtetésre jutottak, hogy a huszadik század közepén a népesség jelentõs hányada azt képzelte, hogy a világ a pusztulás küszöbén áll, és egyetlen reménységük az ûrbõl jövõ beavatkozás.

A repülõcsészealj-vallás majdnem tíz évig virágzott – aztán mintha elvágták volna. A pszichológusok szerint ez két tényezõnek volt köszönhetõ: az elsõ az, hogy egyszerûen megunták, a második a Nemzetközi Geofizikai Év, amely meghirdette az ember belépését az ûrbe.

A Nemzetközi Geofizikai Év tizennyolc hónapja alatt több mûszer és képzett megfigyelõ kutatta az eget, mint addig az egész történelem folyamán. Ha lettek volna égi látogatók, ez az összpontosított tudományos erõfeszítés minden bizonnyal felfedte volna õket. De semmi ilyesmi nem történt; és amikor az elsõ, ember irányította ûrhajók kezdték elhagyni a Földet, a repülõ csészealjak hite magától összeomlott.

Az "azonosítatlan repülõ tárgyak" ezreinek, amelyeket a századok során láttak, természetesen magyarázatuk volt, és a meteorológia és asztronómia tökéletesebb ismerete birtokában nem volt hiány az ésszerû magyarázatokban. Az ûrkorszak hajnalán a világ elvesztette érdeklõdését a repülõ csészealjak iránt.

Ritkán fordul elõ azonban, hogy egy vallás teljesen kihal. A csészealj-hívõk egy kis csoportja fantasztikus "élményekkel" tartotta elevenen a kultuszt: földönkívüliekkel való találkozásokról és telepatikus kapcsolatokról szóló beszámolókkal. Még akkor sem inogtak meg, amikor egy-egy "prófétáról" bebizonyosodott, hogy közönséges csaló. Szükségük volt az isteneikre, és nem hagyták magukat megfosztani tõlük.

– Még mindig nem magyarázta meg nekünk – mondta most Mr. Schuster –, miért üldözik a csészealj-emberek magát. Mivel bosszantotta fel õket?

– Túl közel jutottam néhány titkukhoz, úgyhogy ezt az alkalmat használták fel arra, hogy elpusztítsanak.

– Azt hinné az ember, találhattak volna kevésbé bonyolult módszert is.

– Bolond dolog azt képzelni, hogy a mi korlátolt értelmünk megértheti az õ észjárásukat. Miért, hiszen az egész úgy festene, mint egy baleset, senki sem gyanakodnék a szándékosságra.

– Jó érv. De miután most már úgysem számít, nem mondhatná el nekünk, milyen titoknak jött a nyomára? Mindnyájan nagyon szeretnénk tudni.

Hansteen gyors pillantást vetett rá: az ügyvéd nagyon komoly, sõt humortalan ember benyomását keltette, akinek jellemétõl távol áll az irónia.

– Örömmel elmondom – készségeskedett Radley. – Az egész kilencszázötvenháromra megy vissza, amikor egy O'Neill nevû amerikai csillagász valami nagyon figyelemreméltó dolgot figyelt meg itt a Holdon. Egy kis hidat fedezett fel a Mare Grisium keleti szélén. Más csillagászok persze kinevették, de az elfogulatlanok megerõsítették a híd létezését. Néhány év múlva azonban eltûnt. Nyilvánvaló, hogy érdeklõdésünk elriasztotta a csészealj-népet, és szétszedték.

Ez a "nyilvánvaló", mondta magában Hansteen, tökéletes példába a csészealj-hívek logikájának. A merész non sequitur, amely mögött ugrásokkal lemaradva, tehetetlenül topog a normális elme. Sosem hallott O'Neill hídjáról, de a csillagászati feljegyzések között tucatnyi példa akadt a hibás megfigyelésekre. Klasszikus esetei ennek a Mars-csatornák: lelkiismeretes megfigyelõk jelentgették évekig, holott egyszerûen nem léteznek, legalábbis nem annak a finom pókhálónak a formájában, amelyet Lowell és mások megrajzoltak. Vajon Radley azt képzeli, hogy valaki feltöltötte a csatornákat az alatt az idõ alatt, ami Lowell észlelése és az elsõ tiszta Mars-fényképek között eltelt? Képes rá.

O'Neill hídja valószínûleg valamilyen fénytrükk volt, vagy a Hold állandóan változó árnyékainak cselfogása – de ilyen egyszerû magyarázat persze nem felelt meg Radleynek. De akkor is, mit keres ez az ember itt, több ezer kilométerre a Mare Grisiumtól?

Valaki másnak is eszébe jutott ez, és fel is tette a kérdést. Radleynek erre is meg volt a meggyõzõ válasza.

– Azt reméltem – mondta –, hogy elterelem a gyanakvásukat, ha úgy viselkedem, mint egy közönséges turista. Mivel a bizonyíték, amit kerestem, a nyugati féltekén található, keletre mentem. Úgy terveztem, úgy jutok el a Mare Grisiumhoz, hogy átmegyek a Túloldalra; ott is sok olyan hely van, amelyet meg akartam nézni. De sokkal ravaszabbak, mint gondoltam. Kitalálhattam volna, hogy észrevett az egyik ügynökük, mert emberi alakot is tudnak ölteni. Valószínûleg azóta követnek, mióta leszálltam a Holdon.

– Szeretném tudni – mondta Mrs. Schuster, aki, úgy látszott, egyre komolyabban veszi Radleyt –, mit fognak tenni velünk.

– Bárcsak megmondhatnám, asszonyom – felelte Radley. – Azt tudjuk, hogy vannak barlangjaik mélyen a Hold belsejében, és majdnem biztos, hogy oda visznek. Mihelyt látták, hogy a megmentõink megközelítenek, újból beavatkoztak. Attól félek, most már túl mélyen vagyunk ahhoz, hogy bárki is elérjen.

Most már elég ebbõl az ostobaságból, mondta Pat magában. Ez a komikus epizód megkönnyebbülést okozott, de most ez az õrült kezdi elcsüggeszteni az embereket. Hogy fogjuk be a száját?

Az õrültség ritka dolog a Holdon, mint minden periferikus társadalomban. Pat nem tudta, mi a teendõ ilyenkor, különösen ezzel a magabiztos, furcsa módon meggyõzõ típussal. Voltak pillanatok, amikor szinte azon töprengett, hátha van valami Radley önámításában. Más körülmények között természetes, egészséges szkepticizmusa megvédte volna, de most, a feszültség és megpróbáltatások napjai után, kritikai képessége meggyöngült. Azt kívánta, bárcsak történne valami, ami megtörhetné ennek a sima nyelvû mániákusnak a varázsát. Eszébe jutott az a gyors "kegyelemdöfés", amely Hans Baldurt oly hatásosan elszenderítette. Szinte öntudatlanul keresett támaszt, és pillantása véletlenül Hardingéval találkozott. Riadtan észlelte, hogy azonnal választ kapott: Harding enyhén bólintott, és lassan felemelkedett. Nem! – mondta Pat, de csak magában. Nem erre gondoltam, hagyjuk békében szegény bolondot, miféle ember maga végeredményben?

Aztán egy kissé megnyugodott. Harding nem mozdult el a helyérõl, amely négy sorral Radleyé után következett. Csak ott állt, és kifürkészhetetlen arccal nézte az új-zélandit. Lehet, hogy a szánalom kifejezésével, de ebben a homályos világításban nem lehetett jól látni.

– Azt hiszem, ideje nekem is beleszólnom – szólalt meg Harding. – Egy dologban barátunk teljesen igazat mondott. Valóban követték õt, de nem marslakók. Hanem én… Wilfred George Radley, amatõr létére megérdemli, hogy gratuláljak magának. Szép hajsza volt: Christchurchtõl Asztrográdig, onnan Claviusig, onnan Ptolemaioszig, majd Platónig, onnan Port Rorisig és ide; ez, ha jól sejtem, többszörösen is végállomás.

Radley egyáltalán nem látszott zavartnak. Csak meghajtotta a fejét, majdnem királyi gesztussal, mintha elismerné Harding létezését, de nem kívánná az ismeretségét.

– Amint már kitalálhatták – folytatta Harding –, detektív vagyok. Fõleg a csalás a szakterületem. Érdekes munka, bár ritkán nyílik alkalmam, hogy beszéljek róla. Nagyon hálás vagyok hát ezért az alkalomért. Engem nem érdekelnek… úgy értem, szakmailag nem érdekelnek Mr. Radley sajátos hiedelmei. Akár igazak, akár nem, a legkevésbé akadályozzák õt abban, hogy kitûnõen értsen a könyveléshez, amiért egész szép fizetést kap otthon, Új-Zélandban. Bár annyit nem, hogy telnék belõle egy hónapra a Holdon. Ez azonban nem okozott problémát. Mr. Radley fõkönyvelõ volt a Universal Utazási Csekk Társaság christchurchi fiókvállalatánál. Azt hitték, hogy a rendszer teljesen biztos és duplán is ellenõrzött, de neki valahogy sikerült kiállítani magának egy kártyát, amely korlátlan utazásra jogosít bárhová a Naprendszerben, szálloda-és éttermi számlák fedezésével és a tulajdonos kérésére esetenként ötszáz dollár készpénzzel. Nincs sok Q-kártya forgalomban, és úgy kezelik õket, mintha plutóniumból lennének. Persze már voltak, akik ilyesféle stiklivel megpróbálkoztak; az ügyfelek mindig elveszítik a kártyájukat, és vállalkozó szellemû egyének kellemesen tölthetik az idõt birtokukban, míg el nem kapják õket. De legfeljebb pár napot. A központi elszámolási rendszer nagyon jól mûködik, mostanáig a leghosszabb menet egy hét volt.

– Kilenc nap – vágott közbe Radley váratlanul.

– Bocsánat, magának aztán tudnia kell. Akkor kilenc nap. De Radley majdnem három hétig közlekedett vele, mielõtt lefüleltük. Kivette az évi szabadságát, és azt mondta az irodában, hogy Izlandon fog vakációzni. Ehelyett Asztrográdba ment, onnan pedig a Holdra: õ az elsõ ember, remélem az utolsó is, aki teljesen ingyen hagyta el a Földet. Még mindig szeretnénk tudni, hogyan csinálta. Hogyan ment át az automatikus ellenõrzõ rendszereken? Volt-e cinkosa a számítógépes programozó osztályon? És még sok hasonló kérdés foglalkoztatja az Universalt. Remélem, Radley, kiönti a szívét, nem hagyja, hogy tovább furdalja az oldalunkat a kíváncsiság. Azt hiszem, ez a legkevesebb, amit megtehet ilyen körülmények között. Azt már tudjuk, miért tette. Miért dobta oda a jó állását ennek a kiruccanásnak a kedvéért, amelynek végén a biztos lebukás várta. Az Universal tudott a maga hobbyjáról, de azt is tudta, hogy ez nem befolyásolja munkájának elvégzésében. Bíztak magában. Kicsit sokba került a bizalmuk.

– Nagyon sajnálom. – Radley válasza nem nélkülözött bizonyos méltóságot. – A cég mindig jól bánt velem, valóban szégyenletes dolognak tûnhet. De jó ügy érdekében történt, és ha megtalálhattam volna a bizonyítékot…

Ekkor azonban – Harding felügyelõt kivéve – mindenki elvesztette érdeklõdését Radley és csészealjai iránt. A hang, amelyet oly izgatottan vártak, most végre felhangzott.

Lawrence szondája a tetõn kaparászott.

28. fejezet

Mintha a fél életemet itt töltöttem volna, gondolta Maurice Spenser, a Nap mégis lent van még nyugaton, ahol felkel erre a különös világra, és még három nap van hátra délig. Vajon még meddig leszek erre a hegytetõre szögezve, meddig kell hallgatnom Anson kapitány "meredek" ûrhistóriáit és figyelnem azt a messzi tutajt a kettõs iglujával?

Ez olyan kérdés volt, amelyre senki sem tudta a választ. Amikor a keszon ereszkedni kezdett, úgy látszott, újabb huszonnégy óra múlva befejezik a munkát. De most ott voltak, ahonnan elindultak – és hogy még kellemetlenebb legyen: a történet egész vizuális izgalma elenyészett. Minden, ami ezentúl történik, mélyen el lesz rejtve a tengerben, vagy egy iglu falai között megy majd végbe. Lawrence még mindig makacsul visszautasította, hogy kamerát vigyenek a tutajra, és Spenser tulajdonképpen nem is tehetett ezért neki szemrehányást: a fõmérnök egyszer már balszerencsés volt a tévé nyilvánossága elõtt; érthetõ, hogy nem vágyott rá újra.

Az mégsem merült fel, hogy az Auriga elhagyja a helyszint, amelyre annyi költséggel jutott el. Ha minden jól megy, még egy drámai jelenet hátravan. És ha minden rosszul megy, még lesz egy tragikus jelenet. Elõbb vagy utóbb a porszánok visszaindulnak Port Rorisba – azokkal vagy azok nélkül, akiknek a megmentésére érkeztek. Spenser nem akarta elmulasztani ennek a karavánnak az indulását, akár napfelkeltekor, akár napnyugtakor, akár a Föld halványabb fényénél megy végbe.

Lawrence, mihelyt újból megtalálta a Szelénét, újra kezdte a fúrást. A monitor képernyõjén Spenser látta, amint az oxigéncsõ vékony tokja másodszor is belemélyed a porba. Szerette volna tudni, minek vacakol ezzel Lawrence, ha még abban sem bizonyos, életben van-e valaki a Szeléné fedélzetén. És hogy fog errõl egyáltalán meggyõzõdni, miután a rádió csõdöt mondott?

Ez volt az a kérdés, amelyet az emberek milliói tettek fel maguknak, miközben nézték, hogyan süllyesztik a porba a csövet, és talán sokan közülük a helyes választ is kitalálták. A Szeléné fedélzetén azonban, elég furcsa módon, senkinek sem jutott eszébe, még az ûrparancsnoknak sem.

Mihelyt meghallották azt a súlyos koppanást a tetõn, azonnal tudták, hogy ez nem a szondázó rúd, amely finoman puhatolózik a tengerben. Amikor egy perc múlva meghallották a fúró összetéveszthetetlen zúgását, amint az üveggyapoton rágja át magát, úgy érezték magukat, mint a halálraítéltek, akik az utolsó percben kegyelemben részesülnek.

Ezúttal a fúró nem találta el a vezetéket – nem mintha most számított volna. Az utasok szinte hipnózisban figyelték, amint az õrlõ zaj hangosabb lett, és az elsõ pelyhek leváltak a mennyezetrõl. Amikor a fúró feje megjelent és húsz centiméterre a kabinba nyomult, rövid, de szívbõl jövõ éljenzés tört ki.

Most mi legyen? – kérdezte Pat magában. Nem tudunk beszélni velük, honnan fogom megtudni, mikor kell a fúrót kicsavarni? Másodszor nem fogom elkövetni azt a hibát.

Ebben a feszült, várakozó csöndben a fémcsõ egyszer csak visszhangozni kezdett a ti-ti-tától. Ezt egyetlen Szeléné-utas sem fogja elfelejteni élete végéig! Pat azonnal válaszolt: egy v-t vert ki a harapófogóval. Most már tudják, hogy életben vagyunk, gondolta. Sohasem gondolta igazából, hogy Lawrence már holtnak hiszi és otthagyja õket, mégis ott lapult benne a kísértõ kétely.

A csõ ismét jelzett, most sokkal lassabban. Annak idején ugyancsak bosszankodtak miatta, hogy meg kellett tanulni morzézni is, annyira idõszerûtlennek tûnt: minden évfolyam megfogalmazta a maga dühös tiltakozását emiatt az idõ- és energiapazarlás miatt. Hisz az ember egész életében legfeljebb ha egyszer van rá szükség.

De éppen errõl van szó. Akkor viszont igazán szükség van rá.

Ti-ti-tá… tá-ti… ti-ti-ti… tá-ti-tá-ti… ti-tá-tá…

Aztán, nehogy tévedés essék, még egyszer elismételte: s bár eléggé berozsdásodott a tudományuk, Pat is, az ûrparancsnok is megértette az üzenetet.

– Azt mondják, csavarjuk ki a fúrót – mondta Pat. – Akkor gyerünk! – A rövid légáramlat, míg a nyomás kiegyenlítõdött, mindenkit pánikba ejtett egy pillanatra. Aztán a csõ már nyitva volt a fenti világ felé, és huszonkét ideges ember várta az elsõ lélegzetnyi oxigént.

Ehelyett megszólalt a csõ. A nyitott résbõl hang jött, kongó, síri hang, de teljesen tiszta. Annyira hangos volt és annyira váratlan, hogy a megdöbbenés sóhaja tört fel a társaság minden tagjából. Valószínûleg még a negyedrészük sem hallott soha életében szócsövet; abban a hitben nõttek fel, hogy a hang csak az elektronika segítségével hidalhatja át a teret. Ez az antik találmány épp olyan újdonság volt számukra, mint amilyen a telefon lett volna egy régi görög számára.

– Itt Lawrence fõmérnök beszél. Hallanak engem?

Pat tölcsért formált kezével a nyílás köré, úgy válaszolt:

– Tisztán halljuk. Hogyan hall minket?

– Nagyon tisztán. Jól vannak?

– Igen. Mi történt?

– Még néhány métert zuhantak csak, nem többet. Itt fönt alig észleltünk valamit, míg a csövek szét nem nyíltak. Mi van a levegõjükkel?

– Még jó. De minél hamarabb kapunk, annál jobb.

– Ne aggódjanak, azonnal elkezdjük újra pumpálni, mihelyt eltávolítjuk a port a szûrõkbõl és ide érnek egy másik fúrófejjel Port Rorisból. Amit az elõbb kicsavartak, az egyetlen tartalékfej volt.

Tehát legalább még egy óra, gondolta Pat. Ez azonban nem olyan probléma volt, amely aggasztotta volna. Tudta, hogy remélte Lawrence elérni õket, és rádöbbent, hogy a terv most már nem jó, hiszen a Szeléné már nincs vízszintes állásban.

– Hogyan fognak megközelíteni minket? – kérdezte kertelés nélkül.

Lawrence csak parányit tétovázott, mielõtt válaszolt volna.

– Még nem dolgoztam ki a részleteket, de hozzáillesztünk még egy részt a keszonhoz, és addig engedjük, amíg el nem éri magukat. Aztán addig merjük ki a port, amíg a fenékre nem érünk. Ezáltal néhány centiméternyire megközelítjük magukat; ezt a távolságot majd valahogy áthidaljuk. De van valami, amit szeretném, ha most mindjárt megtennének.

– Mit?

– Kilencven százalékban biztos vagyok, hogy nem indulnak meg újra, de ha igen, jobb lenne most. Az kellene, hogy néhány percig mindnyájan együtt ugráljanak föl-le, föl-le.

– És mi lesz, ha a csõ ismét kiszakad? – kérdezte Pat kétkedve.

– Akkor ismét betömik. Még egy kis lyuk nem számít, de egy újabb süppedés nagy baj lenne akkor, amikor embernagyságú nyílást próbálunk vágni a tetõn.

A Szeléné már tanúja lehetett néhány furcsa látványnak, de kétségkívül ez volt a legfurcsább. Huszonkét férfi és nõ ugrált egyszerre, amilyen magasra csak tudott, hogy aztán nagyokat zökkenjen a padlón. Pat egész idõ alatt gondosan figyelte a kivezetõ csövet: egy perces kiadós ugrálás után a Szeléné alig két centit süllyedt. Jelentette Lawrence-nak, aki most már bizonyos volt afelõl, hogy a Szeléné nem fog ismét megmozdulni, és megint bízott benne, hogy ki tudja menteni az embereket. Hogy pontosan miképpen, azt még nem tudta, de a terv alakulni kezdett agyában.

A következõ tizenkét órában formát is öltött, miután értekezett "agytrösztjével" és kísérleteket végzett a Szomjúság Tengerén. A mérnöki osztály többet tudott meg a porról az elmúlt héten, mint egész eddigi fennállása alatt. Már nem harcolt egy nagyrészt ismeretlen ellenféllel. Megértette, mit és milyen határokon belül szabad tenni és mit nem.

A gyorsaság ellenére, amellyel az új tervet felvázolták és a szükséges szerkezeteket összeállították, vigyáztak: nehogy egyetlen hiba is becsússzon. Mert ez ismét olyan mûvelet volt, amelynek elsõre mennie kellett. Ha nem sikerül, akkor a legkevesebb, hogy a keszont el kell hagyniuk, és újat kell lesüllyeszteni. És a legrosszabb: ha a Szelénén levõk belefulladnak a porba.

– Csinos probléma – jegyezte meg Tom Lawson, aki szerette a csinos problémákat; mást nem is igen. – A keszon alsó széle csak egy ponton támaszkodik a Szelénére, mert a tetõ dõlése megakadályozza az összesimulást. Mielõtt kiszivattyúzzuk a port, le kell zárnunk ezt a rést… Azt mondtam: kiszivattyúzzuk? Tévedés volt. Ezt az anyagot nem lehet szivattyúzni; fel kell emelni. De ha úgy próbálnánk meg, ahogy most a dolgok állnak, a por ugyanolyan gyorsan folyna be a csõ alján, amilyen gyorsan kiszedjük a tetején.

Tom szünetet tartott, és gúnyosan vigyorgott több milliós hallgatóságára, mintha felszólítaná õket, oldják meg a felvázolt problémát. Hagyta, hogy nézõi egy ideig rágódjanak a dolgon, aztán felemelte a stúdió asztalán levõ modellt. Büszke volt rá: saját maga készítette. Senki sem gondolhatta volna, hogy közönséges kartonpapír – alumíniumfestékkel lefújva.

– Ez a csõ annak a keszonnak egy gyûrûjét ábrázolja, amely most a Szelénéig megy le, és amely, mint mondtam, tele van porral. Namármost ez itt – és a másik kezével egy másik, egyik végén zárt hengert emelt fel – szépen beleillik a kezembe. Mint egy dugattyú. Nagyon nehéz, talán elsüllyed a saját súlyánál fogva. De természetesen addig nem, amíg a por alája van szorulva.

Tom úgy fordította a dugattyút, hogy a talpát mutassa a felvevõgépnek. Mutatóujjával megnyomta a kör közepet, mire egy kis csapóajtó nyílt ki.

– Ez szelepként mûködik. Amikor nyitva van, a por keresztülfolyhat, és a dugattyú le tud süllyedni. Mihelyt eléri az alját, a szelepet be fogjak csukni. Ezáltal lezárul a keszon, és elkezdhetjük kimerni a port.

– Nagyon egyszerûen hangzik, ugye? Pedig nem az. Még körülbelül ötven problémát nem említettem. Például: amikor a keszon kiürül, fel akar úszni a felszínre, jó sok tonnányi felhajtóerõvel. Lawrence fõmérnök kidolgozott egy szellemes horgonyrendszert, hogy lent tartsuk… Gondolom, azt is megértik, hogy ha a csõbõl kiürítjük is a port, még mindig ott lesz az az ékalakú rés. Hogy ezzel mit szándékozik tenni Mr. Lawrence, nem tudom. És kérem, ne küldjenek ide több javaslatot, épp elég éretlen ötletet kaptunk eddig is! Ez a dugattyús szerkezet egyébként nemcsak elméletben létezik. Az itteni mérnökök elkészítették, és az elmúlt tizenkét órában ki is próbálták… Ha jól értem az integetését annak a tévésnek ott, akkor most átmegyünk a Szomjúság Tengerére, hogy meglássuk, mi történik a tutajon.

A Hotel Rorisban elhelyezett ideiglenes stúdió képe elhalványult, s helyébe az a kép került, amely az emberiség legnagyobb része számára már kezdett ismerõs lenni.

A tutajon és körülötte most három különféle méretû iglu volt; ahogy a napfény megvillant ezüstös felszínükön, óriási higanycseppeknek tûntek. Az egyik porszán a legnagyobb kupola mellett várakozott, a másik kettõ ingajáratot tartott fenn, újabb készleteket szállítva Port Rorisból.

A keszon úgy ugrott elõ a tengerbõl, mint egy kút kávája. Széle mindössze húsz centiméterrel volt a por felett, és a nyílás túl szûknek látszott ahhoz, hogy egy ember beleférjen. Valójában nagyon szûk lett volna bárkinek, aki ûrruhát visel – de ennek a mûveletnek a döntõ szakaszát ûrruha nélkül kell majd végrehajtani.

Szabályos idõközökben egy hengeres markoló tûnt el a kútban, hogy azután egy kicsi, de erõs daru rántsa vissza a felszínre. A markoló minden felhúzás után kilendült a nyílásból, és tartalmát visszaokádta a tengerbe. Ilyenkor egy pillanatra szûk porsapka emelkedett ki a síkságból, aztán lassan összeomlott, és mire a következõ adag kiemelkedett az aknából, teljesen nyoma veszett. Lenyûgözõ látvány volt, valóságos bûvészmutatvány. Ezernyi leírásnál ékesebben mondta el a nézõknek mindazt, amit a Szomjúság Tengerérõl tudniuk kellett.

A markoló most már hosszabb utat tett meg, ahogy egyre mélyebbre merült a porban. És végre elérkezett a pillanat, amikor a Szelénéhez vezetõ út nyitva állt – a végén leselkedõ akadály kivételével.

29. fejezet

– Még mindig nagyon jó hangulatban vagyunk – mondta Pat abba a mikrofonba, amelyet a légaknán leeresztettek hozzájuk. – Természetesen nagyon megijedtünk, amikor elveszítettük magukkal a kapcsolatot, de most már biztosak vagyunk abban, hogy hamarosan kimentenek. Halljuk, hogyan dolgozik a markoló, és csodálatos érzés tudni, hogy ilyen közel a segítség. Sosem fogjuk elfelejteni – tette hozzá kissé sután –, milyen sok ember fogott össze s tett meg mindent azért, hogy segítsen rajtunk, és akármi történik is még, szeretnénk megköszönni nekik. Valamennyien meg vagyunk gyõzõdve arról, hogy minden tõlük telhetõt megtettek… Most pedig átadom a mikrofont, mert sokan akarnak üzenni. Ha egy kis szerencsénk van, ez lesz az utolsó adás a Szeléné fedélzetérõl.

Miközben átadta a mikrofont Mrs. Williamsnek, ráeszmélt, hogy ezt az utolsó megjegyzést egy kicsit ügyesebben is megfogalmazhatta volna; nagyon is kétértelmûén hangzott. De most, hogy a megmenekülés olyan közel volt, elhárította magától annak lehetõségét, hogy újabb akadályok merülhetnek fel. Olyan sok mindenen mentek már keresztül, hogy most már nem történhet velük semmi rossz.

Tudta azonban, hogy a mûvelet záró szakasza lesz a legnehezebb és a legkritikusabb. Vég nélkül vitatkoztak errõl az alatt a pár óra alatt, ami azóta telt el, hogy a fõmérnök elmagyarázta nekik a tervét. Egyébrõl nem is tudtak beszélni, miután közös megegyezéssel számûzték a repülõ csészealjak témáját.

Folytathatták volna a felolvasást, de valahogy mind a Shane, mind A narancs és az alma elvesztette vonzerejét. Most már senki sem tudott másra gondolni, mint a megmenekülésre és arra az új életre, amely várja õket, mihelyt újra csatlakoznak az emberiség közösségéhez.

A fejük felett hirtelen nehéz ütés hallatszott. Ez csak egyet jelenthetett: a markoló elérte az akna alját, és a keszonban nincs már több por. Most hozzá lehet kapcsolni az egyik igluhoz és teleszivattyúzni levegõvel.

Több mint egy órába telt, míg az összekapcsolást befejezték és elvégezték a szükséges próbákat. A speciálisan átalakított XIX-típusú iglut, amelynek padozatán pontosan akkora rést nyitottak, hogy befogadja a keszon kiugró végét, végtelen óvatossággal el kellett helyezni és fel kellett fújni. A Szeléné utasainak, de a megmentésüket megkísérlõ embereknek is az élete függött ettõl a légmentes zárástól.

A fõmérnök ekkor kibújt ûrruhájából, egy fényszórót tartott a nyílás fölé, és lenézett az aknába, amely, úgy tûnt, a végtelenbe nyúlik. De mindössze tizenhét méteres volt; ezt a távolságot egy leejtett tárgy még ilyen kis gravitáció mellett is öt másodperc alatt megtette volna.

Lawrence munkatársaihoz fordult; az ûrruha rajtuk volt, de az arcellenzõ nyitva. Ha valami baj történik, ezt egy pillanat alatt be lehet csapni, és az ûrruhás emberek biztonságban vannak. De Lawrence számára nem lett volna meg ez a remény – sem a Szeléné huszonkét utasa számára.

– Pontosan tudják, mit kell tenni – mondta. – Ha gyorsan fel akarok jönni, mindnyájan együtt húzzák fel a kötéllétrát. Van kérdésük?

Nem volt; mindent végigpróbáltak már. Lawrence bólintott embereinek, válaszul kórusban kívántak neki jó szerencsét, majd leereszkedett az aknába.

Az út nagy részén szabadon zuhant, csak néha csökkentette sebességét azzal, hogy elkapta a létrát. A Holdon ez egészen biztonságos volt, illetve majdnem biztonságos. Lawrence már látott embereket meghalni azért, mert elfelejtették, hogy még ilyen gravitációs mezõben is nem egészen tíz másodperc alatt felgyorsulhat a zuhanás halálos sebességûre.

Olyan volt ez, mint Alice zuhanása Csodaországba (mennyire megihlette volna az ûrutazás Lewis Carollt!), de út közben lefelé semmit sem lehetett látni, csak a fekete betonfalat, amely oly közel volt, hogy Lawrence-nak kancsalítania kellett ahhoz, hogy szemmel tarthassa. Aztán nagyon kis dobbanással elérte az alját.

Leguggolt a kis fémlapon, amelynek mérete és alakja olyan volt, mint egy búvóakna, és alaposan megvizsgálta. A csapóajtó-szelep, amely a dugattyú lemerülésekor nyitva volt, kissé eresztett: szürke porpatakocska kúszott körbe a zár körül. Nem volt ok az aggodalomra, de Lawrence nem tudta elhessegetni magától a gondolatot, mi lenne, ha a szelep megnyílna az alulról jövõ nyomás hatására. Vajon milyen gyorsan emelkedne a por az aknában? Mint a víz a kútban? Biztos volt benne, hogy nem olyan gyorsan, hogy fel ne tudna menni elõtte a létrán.

Most lába alatt alig néhány centiméterre ott volt a jacht teteje és ott volt az az õrjítõ, harminc fokos lejtõ. Hogyan kapcsolja össze az akna vízszintes végét a jacht lejtõs tetejével, mégpedig olyan tökéletesen, hogy az összekapcsolás pormentes legyen?

Nem látott hibát a tervben, nem is várta, hogy legyen, hiszen a Föld és a Hold legjobb mérnökei dolgozták ki. Még azzal a lehetõséggel is számolt, hogy Szeléné ismét lejjebb süllyed néhány centiméternyit, míg itt dolgozik. De más az elmélet és más a gyakorlat; ezt már nagyon jól megtanulta.

Hat nagy szárnyascsavar volt elhelyezve annak a fémkorongnak a kerületén, amelyen guggolt. Elkezdte egyenként elfordítani õket, mint ahogy a dobos hangolja a hangszerét. A lap alsó feléhez rövid, harmonikaszerû csõ csatlakozott, majdnem olyan széles, mint a keszon, és most össze volt csukva. Olyan rugalmas összeköttetést alkotott, amely elég nagy volt ahhoz, hogy egy ember átmásszon rajta, és most lassan szétnyílt, ahogy Lawrence elfordította a csavarokat.

A harmonika egyik felének negyven centimétert kellett tágulnia, hogy elérje a lejtõs tetõt, a másiknak alig valamit. Lawrence fõ aggálya az volt, hogy a por ellenállása megakadályozza a szétnyílást, de a csavarok könnyen legyõzték a nyomást.

Most már egyiket sem lehetett tovább szorítani; a kötés alsó felének szorosan a Szeléné tetejéhez kell simulnia, és a tömítõ gumikarikának légmentesen zárnia. Hogy mennyire légmentes, azt hamar meg fogja tudni.

Lawrence felnézett, gépiesen ellenõrizve menekülésének útját. Nem látott semmit a két méterrel a feje fölött vakító reflektor fényétõl, de a mellette lógó kötéllétra megnyugtató látvány volt.

– Leeresztettem a kötést – kiáltotta láthatatlan kollégáinak.

– Úgy néz ki, szorosan a tetõn van. Most kinyitom a szelepet.

Ha most valami hibát követ el, elárasztja az egész aknát úgy, hogy talán nem is lehet használni többé. Lassan és finoman kiengedte a csapóajtót. A por nem kezdett ömleni: a Lawrence lába alatt levõ bordázott csõ visszatartotta a tengert.

Átnyúlt a szelepen – és ujjai megtapintották a Szeléné tetejét, amely még mindig láthatatlan volt a portól, de most már csak tenyérnyire. Talán soha életében nem érzett még ilyen mélységes elégedettséget. A munkának még messze nincs vége – de elérte a jachtot! Egy pillanatig úgy kuporgott vermében, mint egy hajdani aranyásó, mikor az elsõ aranyrög megvillant lámpája fényében.

Háromszor rávert a tetõre. Jelzését azonnal viszonozták. Nem volt értelme, hogy morzézzon, hiszen ha akarta, közvetlenül beszélhetett velük a mikrofonon keresztül, de tudta, milyen lélektani hatása van kopogásának: azt bizonyítja a Szeléné utasainak, hogy a mentõcsapat most már csak centiméterekre van tõlük.

De még voltak nagyobb akadályok, amelyeket le kell küzdeni; a következõt éppen annak a búvónyílásnak a teteje jelentette, amelyen kuporgott. Megtette feladatát: visszatartotta a port, amíg a keszont kiürítették, de most el kell távolítani. Mégpedig úgy, hogy ne mozdítsa el azt a rugalmas összeköttetést, amelyet éppen ez a lap segített elhelyezni.

Éppen ezért úgy szerkesztették meg, hogy ki lehessen emelni, mint egy fazék fedõjét. Csak nyolc hatalmas csavart kellett kicsavarni, ami mindössze néhány percébe került Lawrence-nak. Rákötött egy kötelet a korongra, aztán felkiáltott:

– Felhúzni!

Ha csak valamivel kövérebb, fel kellett volna másznia, hogy a kör alakú fedõ felérjen, de úgy oda tudott préselõdni a falhoz, hogy az élére billentett lapot elhúzhatták mellette. Most tûnik el az utolsó védelmi vonal, mondta magában, amint eltûnt a feje fölött. Most már lehetetlen volna elzárni újra az aknát, ha a kötés mégsem tartana, és a por elkezdene ömleni.

– Vödröt! – kiáltotta. De már eresztették is lefelé.

Negyven évvel ezelõtt, gondolta Lawrence, egy kaliforniai tengerparton játszottam vödörrel és ásóval: homokvárakat építettem. Most én vagyok a Holdon a Földoldal fõmérnöke és még halálosabb komolysággal lapátolom a port, miközben az egész emberiség kukucskál át a vállam fölött.

Amikor az elsõ adagot felhúzták, már majdnem teljesen szabaddá tette a Szeléné tetejét. Az összekötõ csõben rekedt por mennyisége egészen kicsi volt: újabb két vödörrel meg is szabadult tõle.

Elõtte ragyogott a fényvisszaverõ alumíniumhéj: már régen összegyûrõdött a nyomás alatt. Lawrence minden nehézség nélkül átvágta – annyira törékeny volt, hogy puszta kézzel eltéphette –, és már a külsõ test enyhén érdes üveggyapotjánál tartott. Könnyû lett volna átvágni egy kis villanyfûrésszel – de végzetes is lett volna.

Mert ekkorra már a Szeléné dupla fala elvesztette tartását; amikor a tetõ megsérült, a por bizonyára kitöltötte a két fal közötti üreget. Ott lapul ez a vékony, de halálos porréteg, és ha megtenné az elsõ vágást, azonnal elõzúdulna. Tehát elõbb rögzítenie kell.

Lawrence megütögette a tetõt: úgy volt, ahogy gondolta, a por tompította a hangot. De arra egyáltalán nem volt elkészülve, hogy válaszul sürgetõ, kétségbeesett kopogtatást fog hallani.

Azonnal kitalálta, hogy ez nem biztató, "minden rendben" jelzés a jacht belsejébõl. Még mielõtt fentrõl továbbíthatták volna a hírt, tudta, hogy a Szomjúság Tengere még egy utolsó kísérletet tesz arra, hogy megtartsa zsákmányát.

Karl Johanson magfizikus-mérnöknek érzékeny orra volt. Történetesen a busz hátulsó felében ült, így õ volt az, aki a szerencsétlenség elsõ jelére felfigyelt. Néhány pillanatig mozdulatlanul ült, orrlyukai megremegtek, azután azt mondta a pótülésen ülõ társának: "pardon", és a mosdóba ment. Nem akart pánikot kelteni, ha nem muszáj, különösen most, hogy a menekülés olyan közelinek tûnt. De hivatásának gyakorlása közben megtanulta – több példán, mint amennyit észben tudott tartani –, hogy nem szabad figyelmen kívül hagyni az égõ szigetelés szagát.

Alig tizenöt másodpercig volt a mosdóban. Amikor kijött, már gyorsan lépdelt, de nem olyan gyorsan, hogy pánikot okozott volna. Egyenesen Pat Harrishoz ment, aki elmerülten beszélgetett az ûrparancsnokkal, és minden teketória nélkül félbeszakította õket:

– Kapitány – mondta halk, sürgetõ hangon –, égünk. Menjen és nézze meg a mosdóban. Még nem szóltam senkinek.

Pat egy pillanat alatt eltûnt, és Hansteen is vele ment. Az ûrben – éppúgy, mint a tengeren –, senki nem kezdett vitatkozni, ha ezt a szót hallotta: "tûz". És Johanson nem olyan ember, hogy vaklármát keltsen; holdkormányzósági mûszaki alkalmazott, éppúgy, mint Pat, és egyike azoknak, akiket az ûrparancsnok vészbrigádjába választott.

A mosdó teljesen olyan volt, mint amilyen minden kis szárazföldi, tengeri, légi vagy ûrjármûvön: mind a négy falát, sõt a tetejét is könnyen elérhette az ember. De a hátsó falat most egyáltalán nem lehetett megérinteni. Az üveggyapot felhólyagzott a hõtõl, a három rémült férfi szeme láttára hajladozott, ropogott.

– Uramisten! – suttogta az ûrparancsnok. – Ez egy perc múlva átszakad. Mi lehet az oka?

De Pat már eltûnt. Néhány pillanat múlva visszatért, kezében a jacht két kis tûzoltó készülékével.

– Ûrparancsnok, menjen és jelentse a tutajnak. Mondja meg, lehet, hogy csak pár percünk van. Én itt maradok, arra az esetre, ha áttör.

Hansteen úgy tett, ahogyan mondták. Egy pillanattal késõbb Pat már hallotta, amint az üzenetet a mikrofonba mondja, majd a rákövetkezõ hangzavart. Az ajtó majdnem azonnal kitárult, és McKenzie jelent meg.

– Segíthetek?

– Nem hiszem – felelte Pat. Furcsa bénultságot érzett, mintha igazából nem is vele történnék az egész, hanem valamiféle álom lenne, amibõl hamarosan felébred. Talán erre az idõre már megszûnt benne a félelem: annyi krízisen ment keresztül. Még bírta, de már nem volt normális reakciója.

– Mitõl van ez? – kérdezte McKenzie, az ûrparancsnok megválaszolatlanul maradt kérdését visszhangozva, és rögtön tovább kérdezett: – Mi van e mögött a válaszfal mögött?

– A fõ energia telepünk. Húsz nagy teljesítményû akkumulátor.

– Mennyi energia van bennük?

– Ötezer kilovattórával indultunk. Valószínûleg még megvan a fele.

– Akkor itt a válasz. Valami lecsapolja ezt az energiatartalékot. Valószínûleg azóta ég, amióta a felsõ vezetékek kiszakadtak.

A magyarázat helytálló volt, már csak azért is, mert más energiaforrás nem volt a jacht fedélzetén. Tökéletesen tûzbiztos, normális körülmények között nem jöhet létre öngyulladás. De elég elektromos energia volt a jacht akkumulátoraiban ahhoz, hogy órákig meghajtsa, és ha ez puszta hõvé változott át, az eredménye katasztrofális lehet.

De ez lehetetlen, ilyen túlterhelés azonnal kivágta volna a biztosítékokat! Hacsak valamilyen okból be nem szorultak.

Nem szorultak be, ezt McKenzie a légzsilipben végzett ellenõrzés után rögtön közölte.

– Minden biztosíték kint van – mondta. – A kábelek teljesen döglöttek. Nem értem.

Pat még ebben a veszélyes pillanatban is csak nehezen tudta visszatartani a mosolyát. McKenzie az örök tudós: lehet hogy mindjárt meghal, de akkor is szeretné tudni, hogyan. Ha máglyán égetnék meg – és könnyen lehet, hogy hasonló sorsra jut –, megkérdezné hóhéraitól: – Milyen fát használnak?

Hansteen jött vissza jelenteni:

– Lawrence azt mondja, tíz percen belül átjön – mondta. – Kitart addig ez a fal?

– Isten tudja – felelte Pat. – Lehet, hogy még egy óráig kitart. De lehet, hogy öt másodperc múlva átég. Attól függ, hogyan terjed a tûz.

– Nincsen önmûködõ tûzoltó berendezés abban a fülkében?

– Nem lenne értelme. Ez nagynyomású támfal, és rendes körülmények között a másik oldalon légüres tér van. Ennél jobb tûzoltó berendezés nem kell.

– Ez az! – kiáltott fel McKenzie. – Hát nem értik? Az egész fülke el van árasztva. Amikor a tetõ beszakadt, a por elkezdett befolyni. Rövidzárlatot idézett elõ az egész villamos berendezésben.

Pat minden további magyarázat nélkül tudta, hogy McKenzie-nek igaza van. Most már bizonyára mindazok a részek, amelyek az ûr felé nyitva vannak, tele vannak porral. Valószínûleg beomlott a betört tetõn, befolyt a dupla fal közötti résbe, lassan összegyûlt a nyitott gyûjtõsínek körül az áramtérben. Aztán elkezdõdött a tûzijáték: a porban elég meteorikus vas van ahhoz, hogy jó vezetõ legyen. Olyan ívkisülés és rövidzárlat jöhetett létre, hogy még.

– Ha vizet fröcskölnénk arra a falra – kérdezte az ûrparancsnok –, vajon segítene-e vagy megrepesztené az üveggyapotot?

– Azt hiszem, meg kellene próbálnunk – felelte McKenzie –, de nagyon óvatosan és nem sokat egyszerre. – Megtöltött egy mûanyag poharat – a víz máris forró volt –, és kérdõn tekintett a többiekre. Mivel nem tettek ellenvetést, néhány cseppet öntött a lassan felhólyagzó felületre.

Az ezt követõ reccsenések és roppanások annyira ijesztõek voltak, hogy azonnal abbahagyta. Túl nagy a kockázat; fémfal esetében jó volna az elképzelés, de ez a vezetésképtelen mûanyag széttörik a hõterhelés miatt.

– Semmit sem tehetünk – mondta az ûrparancsnok. – Még ezek a tûzoltó készülékek sem sokat segítenek. Jobb, ha kimegyünk és eltorlaszoljuk ezt az egész fülkét. Az ajtó biztosít még egy kis idõt.

Pat tétovázott. A hõség már majdnem elviselhetetlen volt, de gyávaságnak érezte, hogy elmenjen. Hansteen javaslata azonban teljesen ésszerû: ha itt marad, amíg a tûz áttör, valószínûleg azonnal megfulladna a gáztól.

– Helyes. Gyerünk ki – egyezett bele. – Meglátjuk, tudunk-e valamilyen barikádot építeni az ajtó mögött.

Nem hitte, hogy sok idejük lesz rá, mert máris egészen jól hallotta a sülõ fal pattogó hangját, a fal mögött pedig már a pokol tombolt.

30. fejezet

Az a hír, hogy a Szeléné ég, nem befolyásolta Lawrence tevékenységét. Nem tudott gyorsabban dolgozni annál, ahogyan most dolgozott; ha megpróbálná, hibát követhetne el, éppen most, amikor az egész munka legkockázatosabb részéhez érkeztek. Csak annyit tehetett, hogy mindent beleadott, és remélte, hogy megelõzi a lángokat.

Az aknába most leeresztett készülék úgy festett, mint valami túlméretezett zsírzópisztoly, vagy mint egy óriási tortadíszítõ csõ. De ebben a mûszerben nem zsír volt, nem is cukorhab, hanem nagy nyomás alatt tartott szerves szilikátvegyület. Most folyékony állapotban volt, de nem sokáig marad így.

Lawrence elsõ problémája az volt, hogyan engedje a folyadékot a kettõs fal közé anélkül, hogy a por kiszökjön. Egy kis szegecselõ pisztoly segítségével hét üreges csavart lõtt a Szeléné külsõ borítólemezébe – egyet a kitisztított kör közepébe, hatot pedig egyenletesen körbe.

A fecskendõt a középsõ lyukhoz illesztette, és megnyomta a ravaszt. Halk sziszegés hangzott, ahogy a folyadék átrohant az üreges csavaron, és nyomása apró szelepet nyitott meg lövedék formájú végén. A fõmérnök nagyon gyorsan dolgozva haladt csavarról csavarra és mindegyikbe azonos töltetet lõtt. A folyadék majdnem egyenletesen terjedt szét a két fal között, méteres rongyos palacsintához hasonlóan. Nem, nem palacsinta, inkább felfújt, mert rögtön kibuggyant volna, ha kijut a szelepen.

Néhány pillanat múlva elkezdett megkötni a belövellt katalizátor hatására. Lawrence az órájára nézett: öt perc múlva ez a hab kõkemény lesz és olyan porózus, mint a habkõ, amihez voltaképp nagyon hasonlított is. A testnek ebbe a részébe több por nem juthat be, ami pedig ott van, az odaragadt.

Semmit sem tehetett, hogy megrövidítse ezt az öt percet; az egész terv arra épült, hogy a hab az ismert szilárdságúvá merevedjen. Amennyiben idõzítése és elhelyezése hibás, vagy a bázis vegyészei követtek el hibát, a Szeléné fedélzetén levõ emberek máris halottnak tekinthetõk.

A várakozási idõt arra használta fel, hogy szabaddá tegye az aknát, és minden mûszert felküldjön a felszínre. Hamarosan már csak õ maga volt lent, szerszám nélkül, puszta kézzel. Ha Maurice Spenser becsempészhette volna felvevõgépét erre a szûk helyre – és hogy megtehesse, hajlandó lett volna bármilyen ésszerû szerzõdést megkötni az ördöggel is –, nézõi akkor is képtelenek lettek volna kitalálni, mi lesz Lawrence következõ lépése.

Még jobban megdöbbentek volna, ha látják, amint lassan leeresztenek valamit az aknába, ami úgy nézett ki, mint egy játékkarika. De nem játék volt; ez volt az a kulcs, amely a Szelénét megnyitja.

Sue már az elülsõ, magasabban fekvõ részbe irányította az utasokat. Ott szorongtak valamennyien, idegesen nézték a mennyezetet, és füleltek minden bátorító zajra.

Bátorítás, gondolta Pat, erre lenne most szükség. És neki lett volna a legnagyobb szüksége rá, mert csak õ ismerte – hacsak Hansteen vagy McKenzie nem sejtette – a fenyegetõ veszély igazi nagyságát.

A tûz önmagában is elég rossz, megölheti õket, ha betör a kabinba is. De lassan közeleg és küzdhetnek ellene, ha csak rövid ideig is. A robbanással szemben azonban tehetetlenek.

Mert a Szeléné egy bomba, és a gyújtószerkezetet már bekapcsolták. Az akkumulátorokban tárolt energia, amely ellátta árammal a motorjait és minden villamos berendezését, könnyen átváltozhat puszta hõvé, de nem robbanhat fel. Sajnos, nem ez a helyzet a folyékonyoxigén-tartályokkal.

Valószínûleg még mindig sok-sok liter van bennük ebbõl a félelmetesen hideg, erõteljesen reaktív elembõl. Ha az egyre emelkedõ hõ feltépi a tartályokat, egyszerre áll be fizikai és kémiai robbanás. Igaz, hogy csak kicsi: talán száz kilogramm TNT-nek felel meg. De ahhoz éppen elég, hogy a Szelénét darabokra törje.

Pat nem látta értelmét, hogy említést tegyen errõl Hansteen-nek, aki máris a barikádépítésen fáradozott. Üléseket csavaroztak ki a kabin elsõ soraiból, s a leghátsó sor és a mosdóajtó közé gyömöszölték õket. Úgy tûnt, mintha az ûrparancsnok inkább támadásra számítana, mint tûzre – és így is volt. A tûz természete folytán esetleg nem terjed túl az akkumulátorfülkén, de abban a pillanatban, amikor a megrepedezett és felhólyagosodott fal enged, bezúdul a por.

– Amíg ön ezzel foglalkozik – szólt Pat –, én beosztom az utasokat. Nem szabad, hogy mind a húsz egyszerre akarjon kijutni.

Ez olyan rémületes kilátás volt, hogy mindenáron el kellett kerülni. De nagyon nehéz elkerülni a pánikot – még ebben a fegyelmezett közösségben is –, ha egyetlen szûk alagút jelenti a menekülést a gyorsan közelgõ halál elõl.

A kabin elejére ment; a Földön ez olyan lett volna, mintha egy meredek dombra mászik fel, itt azonban a harminc fokos lejtõ alig észrevehetõ. Végignézett az elõtte felsorakozó ideges arcokon.

– Nagyon hamar kint leszünk. Amikor a mennyezet megnyílik, egy kötéllétrát dobnak le. Elõször a hölgyek indulnak, aztán a férfiak, mindenki ábécé sorrendben. Gondoljanak arra, milyen keveset nyomnak itt, és ne lábbal menjenek, hanem kapaszkodjanak, amilyen gyorsan csak tudnak. De ne másszanak rá az elöl haladóra. Csak néhány másodpercbe fog telni, amíg felérnek. Sue, kérem, állítsa sorba az embereket. Harding, Bryan, Johanson, Barrett, szeretném, ha önök kéznél lennének, mint eddig. Lehet, hogy szükség lesz a segítségükre…

Nem fejezte be a mondatot. Robbanás halk, fojtott hangja hallatszott a kabin hátuljából: semmi látványos dolog, egy papírzacskó durranása nagyobb zajjal járt volna. De azt jelentette, hogy a fal bedõlt – míg a mennyezet, sajnos, még érintetlen volt.

A tetõ másik oldalán Lawrence ráhelyezte karikáját az üveggyapotra, és nekiállt rögzíteni gyorsan száradó cementtel. A gyûrû majdnem olyan széles volt, mint a kis kút, amelyben kuporgott. Bár teljesen biztonságos volt a kezelése, rendkívül óvatosan bánt vele; sosem barátkozott meg teljesen a robbanóanyagokkal.

Ez a gyûrû alakú robbanóanyag teljesen megszokott fajtájú volt, semmi mûszaki problémát nem jelentett. Tiszta munkát végez, pontosan a kívánt szélességben és mélységben, és ezredmásodpercnyi idõ alatt csinálja meg azt, ami villanyfûrésszel újabb negyedórát jelentene. Elõször Lawrence azt akart használni, most azonban nagyon örült, hogy másképp határozott. Nagyon valószínûtlennek tûnt, hogy még egy negyedórája lenne.

Hogy ez mennyire igaz volt, megtudta, miközben még mindig arra várt, hogy a hab teljesen megszilárduljon.

– A tûz áttört a kabinba! – üvöltötte egy hang felülrõl. Lawrence az órájára nézett. Egy pillanatig úgy látszott, mintha a másodpercmutató állna, de ezt az illúziót már sokszor tapasztalta életében. Az óra nem állt meg, csak az idõ nem múlt olyan gyorsan, ahogyan szerette volna. Idáig túl gyorsan telt; most persze ólomlábakon járt.

Még harminc másodperc, és a habnak kõkeménynek kell lennie. De sokkal jobb, ha egy kicsit tovább hagyja, mintha megkockáztatja a robbantást, amikor még képlékeny.

Mászni kezdett felfelé a kötéllétrán, sietség nélkül, maga után húzva a vékony gyújtózsinórokat. Idõzítése tökéletes volt. Amikor az aknából kijött, széthajtotta a drótokat, amelyeket a biztonság kedvéért összekötött, és a gyújtószerkezethez kapcsolta õket. Már csak tíz másodperc volt hátra.

– Mondják meg nekik, hogy visszaszámolunk tíztõl – mondta.

Miközben Pat lerohant a lejtõn, hogy segítsen az ûrparancsnoknak – bár hogy miben, fogalma sem volt, hallotta, ahogy Sue nyugodt hangon szólítja a nõket: – Miss Morley, Mrs. Schuster, Mrs. Williams… – Milyen vicces is volt, hogy Miss Morley megint az elsõ, az ábécé jóvoltából. Aligha morgott most, hogy már megint hogyan bánnak vele.

És ekkor egy második, és sokkal komorabb gondolat villant át Pat agyán: Mi lesz, ha Mrs. Schuster beleszorul az alagútba és eltorlaszolja a kiutat?… Nos, aligha lehet utolsónak hagyni. De bizonyára rendben fog följutni, mert az alagút kialakításában méretei döntõ szerepet játszottak, azóta pedig több kilót veszített súlyából.

Elsõ pillantásra úgy látszott, hogy a mosdó külsõ ajtaja még tart. Valóban, az egyetlen jele annak, hogy valami történt, az a vékony füstcsík volt, amely az ajtóvasalások mellett kanyargott. Pat egy pillanatra megkönnyebbült: talán még fél órába is beletelik, amíg a tûz átégeti a kettõs üveggyapotot. Gépiesen továbblépett, mielõtt tudata megszólalt volna: mi ez?

Lenézett. Bár szeme már megszokta a homályos vészfényt, beletelt egy kis idõbe, míg rádöbbent, hogy kísérteties szürke áradat ömlik át az eltorlaszolt ajtó alatt, és hogy a panelek máris befelé görbülnek a több tonna por nyomására. Perceken belül beszakadnak, de ha ki is tartanak, az sem változtat a dolgon. Ez a csendes, baljóslatú dagály már a bokája fölé emelkedett.

Nem próbált megmozdulni, sem az ûrparancsnokhoz szólni, aki hasonlóképpen mozdulatlanul állt néhány centiméterrel odább. Életében elõször – és most már minden bizonnyal utoljára – mindent elborító gyûlöletet érzett. Ebben a percben, amikor milliónyi száraz és finom tapogató csáp simult meztelen lábához, úgy érezte, mintha a Szomjúság Tengere értelemmel bíró gonosz lény lenne, amely úgy játszik velük, mint macska az egérrel. Minden egyes alkalommal azt hittük, gondolta, hogy megbirkóztunk a veszéllyel, s rögtön újabb csapdát készített elõ. De most már ráunt erre a játszadozásra; már nem szórakoztatjuk eléggé. Talán Radleynek mégis igaza volt.

A légvezetékbõl himbálózó hangszóró ébresztette fel fatalista lázálmából.

– Készen vagyunk! Menjenek a busz végébe, és takarják el az arcukat. Visszaszámolok tíztõl. Tíz…

Már a végében vagyunk, gondolta Pat. Ennyi idõre nincs is szükség. Lehet, hogy nincs is már ennyi idõnk.

– Kilenc…

Fogadni merek, hogy nem fog menni. A tenger nem fogja hagyni.

– Nyolc…

Azért kár ezért a sok erõfeszítésért. Rengeteg ember dolgozott, majdnem beleszakadt, hogy segítsen rajtunk. Megérdemelték volna, hogy több szerencsével járjanak.

– Hét…

Errõl úgy tartják, szerencsés szám. Talán mégis sikerül. Esetleg néhányunknak.

– Hat…

Tegyünk úgy, mintha sikerülne. Most már mindegy. Tegyük fel, hogy… tizenöt másodperc alatt fölérnek…

– Öt…

Persze, újra le kell engedniük a létrát, valószínûleg felhúzták a biztonság kedvéért…

– Négy…

És feltéve, hogy mindenki fölér három másodperc alatt… nem, mondjunk inkább öt másodpercet…

– Három…

Az annyi, mint huszonkétszer öt, ami egyezer… ha-ha, már számolni is elfelejtettem…

– Kettõ…

Mondjuk, száz és néhány másodperc, majdnem két perc, még mindig rengeteg idõ ahhoz, hogy azok a tartályok a mennybe röpítsenek minket…

– Egy.

Egy! És még az arcom sem takartam el. Talán le kellene feküdnöm, még akkor is, ha le kell nyelnem ezt a mocskos, rohadt port…

Hirtelen éles reccsenés hangzott fel, kis légáramlat, ez volt az egész. Csalódást keltõén egyszerû volt, de a tûzszerészek értették a dolgukat, ami a szakmájukat tekintve nagyon is kívánatos. A töltet erejét pontosan kiszámították és koncentrálták; alig volt annyi többletereje, hogy felborzolja a port, amely a kabin padlójának már majdnem a felét elborította.

Úgy tûnt, megállt az idõ; egy örökkévalóságig nem történt semmi. Aztán lassan gyönyörûséges csoda történt, a váratlansága miatt lélegzetelállító, holott annyira nyilvánvaló, ha az ember végiggondolta.

Ragyogó fénygyûrû jelent meg a mennyezet sötétvörös árnyai közt. Egyre vastagabb és fényesebb lett, aztán hirtelen teljes, tökéletes körré tágult, amint a tetõdarab leesett. A bezúduló fény egyetlen, húsz méterrel feljebb levõ nyílásból jött, de azoknak, akik órákon át nem láttak egyebet, mint homályos vörösséget, minden napfelkelténél gyönyörûbb volt.

A létra majdnem egy idõben ért le a tetõ kör részével. Miss Morley, aki starthelyzetben várakozott, egy szempillantás alatt eltûnt. Amikor Mrs. Schuster követte – kissé lassabban, és így is olyan sebességgel, hogy senki sem panaszkodhatott rá –, mintha napfogyatkozás állt volna be. Csak néhány bágyadt sugár szûrõdött le, mintha a hajnal rövid pillanatát újra a homályos éjszaka váltotta volna fel.

Most a férfiak indultak – elõször Baldur, aki bizonyára áldotta a sorsot, mely az ábécé elejére helyezte. Már csak tucatnyian maradtak a kabinban, mikor az eltorlaszolt ajtó végül is leszakadt sarokvasairól, és a bezárt lavina elõtört.

Az elsõ porhullám Patet akkor kapta el, mikor félúton volt felfelé a lejtõn. Bármilyen könnyû és megfoghatatlan volt is, mintha enyven kellett volna átgázolnia. Szerencsére a nedvesség és a nehéz levegõ lelassította némiképp, különben fullasztó felhõkkel töltötte volna meg a fülkét. Pat tüsszögött, köhögött és félig megvakult, de még tudott lélegzeni.

A ködös homályban hallotta, amint Sue számol. – Tizenöt, tizenhat, tizenhét, tizennyolc, tizenkilenc… – miközben az utasokat a biztonság felé tuszkolta. Pat azt akarta, hogy a többi nõvel együtt menjen fel, de még mindig lent volt: õrizte a nyájat. Még most is, amikor derékig elmerült és kétségbeesetten küzdött a tapadós homokkal, olyan nagy szerelmet érzett Sue iránt, hogy majd megpattant a szíve. Most már nem kételkedett. Az igazi szerelem a vágy és a gyöngédség tökéletes egyensúlya. Az elsõ már régóta megvolt, most a második érkezett el.

– Húsz. Maga jön, ûrparancsnok. Gyorsan!

– Ördögöt! – szisszent rá az. – Indulás föl!

Pat nem látta, mi történt – még mindig elvakította a por és a sötétség –, de kitalálta, hogy Hansteen egyszerûen átdobta Sue-t a tetõn. Sem a kor, sem az ûrben eltöltött évek nem fosztották meg földi erejétõl.

– Ott van, Pat? Én a létrán…

– Ne várjon. Jövök.

Könnyebb volt mondani, mint megtenni. Úgy érezte, mintha millió lágy, de eltökélt ujj ragadná meg és húzná vissza. Elkapta az egyik üléstámlát, amely már majdnem eltûnt a porban, és a hívogató fény felé húzta magát.

Valami az arcába csapódott. Ösztönösen odanyúlt, hogy félrelökje, amikor észrevette, hogy a kötéllétra vége. Teljes erõvel ráakaszkodott, és a Szomjúság Tengere lassan, vonakodva elengedte szorításából.

Mielõtt belépett az aknába, még utoljára eléje villant a kabin. Az egész hátsó rész elmerült már a csúszó-mászó szürke árban, amely kétszeresen fenyegetõnek tûnt, hogy annyira mértanilag tökéletes egyenletességgel emelkedett, egyetlen gyûrõdés sem ráncolta össze a felszínét. Egy méterrel odébb – erre Pat egész életében emlékezni fog magános papírpohár úszott az áradaton, mint egy játékcsónak a békés tavon. Néhány perc múlva a mennyezetig emelkedik és elsüllyed, de egyelõre bátran szembeszállt a porral.

Ugyanígy dacoltak a vészlámpák: még napokig fognak világítani, bár teljes sötétség zárja körül õket.

Olyan gyorsan kúszott, ahogy csak izmai engedték, de nem tudta utolérni az ûrparancsnokot. Hirtelen fényözön vágott be felülrõl. Hansteen most lépett ki a nyílásból –, és Pat önkéntelenül lenézett, hogy védje a szemét a ragyogástól. A por gyorsan emelkedett mögötte, még mindig simán, nyugodtan és kérlelhetetlenül.

Átmászott a keszon alacsony párkányán, és egy fantasztikusan túlzsúfolt igluban találta magát. Körülötte utastársai a kimerültség és ziláltság különféle fokain. Négy ûrruhás alak vette kezelésbe õket és egy ûrruha nélküli, akirõl kitalálta, hogy Lawrence fõmérnök. Milyen furcsa új arcot látni ennyi nap után…

– Mindenki kint van? – kérdezte Lawrence izgatottan.

– Igen – mondta Pat. – Én vagyok az utolsó. – Majd hozzátette: – Remélem – mert ráeszmélt, hogy a sötétségben és zûrzavarban valaki ott is maradhatott. Például Radley, aki úgy döntött, nem vállalja azt, ami Új-Zélandban vár rá.

De nem, itt volt a többiekkel együtt. Pat éppen elkezdte számolni a fejeket, amikor a mûanyag padló hirtelen ugrott egyet – és a nyitott kútból a por tökéletes oszlopban lövellt ki. Elérte a mennyezetet, visszacsapódott, és szétoszlott, mielõtt bárki megmoccanhatott volna.

– Hát ez mi az ördög volt? – döbbent meg Lawrence

– A folyékonyoxigén-tartályunk – felelte Pat. – Jó öreg jacht volt, éppen elég sokat kibírt.

És a Szeléné kapitánya rémülten érezte, hogy kitör belõle a sírás.

31. fejezet

– Még mindig kétlem, hogy jó ötlet volt kitenni ezeket a zászlókat – morogta Pat, amikor a jacht kisiklott Port Rorisból. – Olyan hamisnak látszanak ebben a légüres térben.

Mégis be kellett ismernie, hogy teljes az illúzió, mert a kikötõépület körül kitûzött zászlók lobogtak és csapkodtak a nem létezõ szélben. Mindezt rugók és villanymotorok idézték elõ, és a földi nézõket ugyancsak megzavarhatta.

Nagy nap volt ez Port Roris és az egész Hold számára. Szerette volna, ha Sue is itt van, de õ nem érezte magát alkalmasnak a kirándulásra. Szó szerint így volt, amint ezt meg is jegyezte, amikor Pat búcsúzóul megcsókolta aznap reggel: – Nem értem, hogy bírták ki a nõk a Földön. Képzeld el, cipelni ezt a terhet hatszor ekkora gravitáció melletti

Pat elterelte a gondolatait jövõbeli családjáról, és a Szeléné II-t teljes sebességre kapcsolta. Mögötte a harminckét utas ó-és ah-jai hangzottak fel, ahogy a por szürke parabolái a nap felé szárnyaltak, mint az egyszínû szivárvány. Ezt az elsõ menetet nappal indították, így az utasok elmulasztják a tenger bûvös villódzását, az éjszakai utazást a kanyonban, fel a Kráter-tóhoz, és a mozdulatlan Föld zöld pompáját. De az út fõ vonzereje az utazás újdonsága és izgalma. A Szeléné II. szerencsétlen sorsú elõdjének köszönhetõen, egyike a Naprendszer legismertebb jármûveinek.

Igaza lett a régi mondásnak, hogy rossz reklám nincs. Most, hogy az elõvételi helyfoglalások érkezni kezdtek, az idegenforgalmi kormánybiztos nagyon örült, hogy annak idején összeszedte a bátorságát, és nagyobb utasteret követelt. Elõször azért is harcolnia kellett, hogy egyáltalán kapjon egy új Szelénét. – Akit egyszer a kígyó megmart, kétszeresen óvatos – mondta a fõkormányzó, és csak akkor adta meg magát, amikor Ferraro atya és a Geofizikai Osztály minden kétséget kizáróan bebizonyította, hogy a tenger nem fog megmozdulni újabb egymillió évig.

– Tartsa ezen a pályán – mondta Pat pilótatársának. – Hátramegyek és beszélek az utasokkal.

Még mindig elég fiatal és elég hiú volt ahhoz, hogy élvezze a csodáló pillantásokat, miközben hátrasétált az utasfülkébe. A fedélzeten levõk közül mindenki olvasott róla vagy látta is a tévében; valójában a puszta jelenlétük is azt mutatta, hogy bizalmat szavaztak neki. Pat jól tudta, hogy ez a bizalom nemcsak az õ érdeme, de minden álszerénység nélkül azt is tudta, hogy milyen szerepet játszott a Szeléné I. utolsó óráiban. Legféltettebb kincse a Szeléné ama kis aranymodellja volt, amelyet Mr. és Mrs. Harris nászajándékul kapott "Az utolsó út valamennyi résztvevõjétõl, õszinte elismeréssel".

Már a kabin közepén járt, itt-ott szót váltott az utasokkal, amikor hirtelen földbe gyökerezett a lába.

– Hello, kapitány – szólalt meg egy felejthetetlen hang. – Gondolom, meglepi, hogy itt lát.

Pat felvillantotta legelbûvölõbb hivatalos mosolyát.

– Valóban váratlan öröm, Miss Morley. Nem is tudtam, hogy a Holdon van.

– Számomra is váratlan. Annak a történetnek köszönhetem, amelyet a Szeléné I-rõl írtam. Ezt az utat a Life Interplanetary megbízásából teszem meg.

– Remélem – udvariaskodott Pat –, hogy kevésbé izgalmas lesz, mint a múltkori. Errõl jut eszembe: kapcsolatban van a többiekkel? Dr. McKenzie és Schusterék írtak néhány hete, de szerettem volna tudni, mi történt szegény kis Radleyvel, miután Harding elvezette.

– Csak az, hogy elveszítette az állását. A Universal úgy vélte, hogy ha eljárást indítanának ellene, mindenki Radleyvel érezne együtt, amellett még másoknak is eszébe jutna a dolog. Azt hiszem, abból él, hogy elõadásokat tart hitsorsosainak "Mit találtam a Holdon?" címmel. És most mondok magának valamit, kapitány.

– Éspedig?

– Egy nap megint el fog jönni a Holdra.

– Nagyon remélem, hogy igen. Sosem értettem meg pontosan, mit akart megtalálni a Mare Grisiumban.

Mindketten nevettek. Aztán megint Miss Morley szólalt meg:

– Hallom, hogy abbahagyja ezt a munkát.

Pat kissé zavartnak látszott.

– Igen – vallotta be. – Átmegyek az Õrszolgálathoz. Feltéve, hogy sikerül a vizsgám.

Egyáltalán nem volt biztos benne, hogy igen, de tudta, meg kell kísérelnie. A hold jachtvezetés érdekes és élvezetes munka, de zsákutca is – errõl Sue és az ûrparancsnok meggyõzte. És volt még egy oka.

Gyakran töprengett azon, hány élet változott meg vagy tért el amiatt, hogy a Szomjúság Tengere ásított egyet a csillagok alatt. Senki sem tagadhatta, aki a Szeléné I. fedélzetén volt akkor, hogy az élmény nagy és többnyire jótékony hatással volt rájuk. Az, hogy most éppen ilyen barátian cseveg Miss Morleyval, elég bizonyíték erre.

Bizonyára mélyen hatott azokra is, akik részt vettek a mentés erõfeszítéseiben, különösen Lawsonra és Lawrence fõmérnökre. Pat azóta sokszor látta dr. Lawsont, aki vehemens tévé-vitákat vezetett különféle tudományos témákról; õ lehetetlennek érezte, hogy megszeresse. Úgy tûnt azonban, hogy több millió nézõ kedveli.

Ami Lawrence-t illeti, szorgalmasan dolgozott emlékiratain, amelynek ideiglenes címe ez volt: "Egy ember a Holdon" – és azt kívánta, bár sose írta volna alá a szerzõdést. Pat már segített neki a Szelénérõl szóló fejezeteknél, és Sue is a kéziratot olvasgatta, míg a kicsit várta.

– Bocsásson meg – mondta Pat, akinek eszébe jutott kapitányi kötelessége –, foglalkoznom kell a többi utassal is. De kérem, keressen meg legközelebb, ha Clavius Cityben lesz.

– Meg fogom keresni – ígérte meg Miss Morley kissé meglepõdve, de láthatóan kellemesen érintette a meghívás.

Pat folytatta útját a kabin hátulja felé, itt köszönést váltva, amott válaszolva valamilyen kérdésre. Aztán elérte a légzsilipet, bezárta maga mögött az ajtót – és egyedül volt.

Több hely volt itt, mint a Szeléné I. kis légzsilipjében, de az elrendezés ugyanaz. Nem csoda, hogy az emlékek megrohanták. Ez lehetett volna az az ûrruha is, amelynek oxigénjét McKenzie-vel megosztották, míg a többiek aludtak: ez lehetett volna a fal, amelyhez fülét odanyomta, hallgatva az éjszakában az emelkedõ por sustorgását. És ez az egész szobácska, ahol elõször megismerte Sue-t – szó szerinti és bibliai értelemben.

Egyetlen újítás volt: a külsõ ajtón levõ kis ablak. Nekiszorította az arcát, és kibámult a tenger rohanó felszínére.

A jacht árnyékos oldalán állt, a Nap irányából nézett az ûr sötét éjszakájába. És most, amint látása megszokta ezt a sötétséget, meglátta a csillagokat. Csak a fényesebbjét, mert elég sok kósza fény villódzott ahhoz, hogy szeme elveszítse érzékenységét, de ott voltak, és ott volt a Jupiter is, a Vénuszon kívül a legragyogóbb valamennyi bolygó közül.

Hamarosan ott kint lesz, messze a szülõhazájától. A gondolat felvillanyozta és megrémítette, de tudta, mennie kell.

Szerette a Holdat, de az meg akarta ölni; többé sosem fogja egészen otthon érezni magát rajta. Bár az ûr még ellenségesebb és könyörtelenebb, eddig még nem üzent hadat neki. Saját világához azonban mostantól fogva sosem lehet más viszonya, mint a fegyveres semlegesség.

A kabin ajtaja kinyílt, és a stewardess lépett be egy tálcányi üres pohárral. Pat elfordult az ablaktól, a csillagoktól. Amikor legközelebb látja õket, milliószor fényesebbek lesznek.

Rámosolygott az üde, egyenruhás lányra, és körbemutatott a kis kamrában.

– Ez itt mind a maga birodalma, Miss Johnson – mondta. – Ügyeljen rá jól.

Aztán visszament a mûszerekhez, hogy a Szeléné II-t elsõ útján átvigye a Szomjúság Tengerén. Neki ez lesz itt az utolsó utazása.

Elbeszélések

Bele az üstökösbe

– Nem tudom, miért veszem ezt fel egyáltalán – szólt bele lassan George Takee Pickett az ingó mikrofonba. – Semmi remény rá, hogy bárki is meghallja valamikor. Azt mondják, az üstökös majd körülbelül kétmillió év múlva hoz vissza bennünket a Föld közelébe, amikor megint megtesz egy kört a Nap körül. Szeretném tudni, él-e még akkor is az emberiség, és hogy az üstökös vajon utódainknak is olyan szép látványt fog-e nyújtani, mint nekünk. Lehet, hogy õk is expedíciót indítanak, akárcsak mi, hogy közelebbrõl megnézzék. És ránk fognak találni…

– Mert a hajó még mindig teljesen kifogástalan állapotban lesz, ennyi idõ múlva is. Lesz üzemanyag a tartályokban, talán még rengeteg levegõ is, mert elõször a táplálékunk fog elfogyni, és éhen halunk, mielõtt megfulladnánk. De azt hiszem, ezt nem fogjuk megvárni; gyorsabban bevégezzük, ha kinyitjuk a légzsilipet, és egyszerre túl leszünk az egészen.

– Amikor még kis srác voltam, olvastam egy sarkkutatókról szóló könyvet, amelynek az volt a címe: Tél a jégtáblák között. Nos hát, most ilyesmivel állunk mi is szemben. Jég van körülöttünk mindenütt, nagy, likacsos hegyekben úszik mellettünk. A Challenger a közepében halad egy vonulatnak, amelynek tagjai oly lassan pörögnek egymás körül, hogy percekig kell nézni, míg megbizonyosodhatunk róla, hogy valóban mozognak. De egyetlen földi sarkvidéki expedíció sem látott még olyan telet, mint a miénk. Annak a kétmillió esztendõnek a legnagyobb részében a hõmérséklet négyszázötven Fahrenheit-fokkal fagypont alatt lesz. Olyan messze leszünk a Naptól, hogy körülbelül annyi meleget fog adni, mint a csillagok. És ki próbálta már a kezét a Szíriusz sugaraival melengetni egy hideg, téli éjszakán?…

Ez a képtelen ötlet, mely hirtelen eszébe jutott, teljesen felkavarta. Elakadt a szava, mert elébe villantak a hófödte, holdfényes mezõk, fülébe csengett a karácsonyi harangszó egy olyan tájról, amely immár ötvenmillió mérföldre volt. Hirtelen sírni kezdett, akár egy gyermek, önuralma szétfoszlott, amikor eszébe jutott a Föld megannyi ismerõs, természetesnek vett szépsége, amelyet most örökre elveszített.

Pedig minden olyan jól indult az izgalom és kaland fellángolásában. Jól emlékezett (csak hat hónapja volt?) a legelsõ percekre, amikor kiment, hogy megnézze az üstököst, nem sokkal azután, hogy a tizennyolc éves Jimmy Randall felfedezte házilag készített távcsövével, és elküldte híres táviratát a Mount Stromló-i obszervatóriumnak. Akkoriban még csak halványan ködlõ ebihal volt az üstökös, amely lassan haladt át az Eridanus csillagképen, az Egyenlítõtõl pontosan délre. Még messze a Mars fölött volt, miközben mérhetetlenül elnyúlt pályáján a Nap felé rohant. Amikor legutoljára tündökölhetett a földi égbolton, még nem voltak emberek, akik láthatták volna, és lehet, hogy megint nem lesz egy sem, mire újból megjelenik. Az emberiség most látta Randall üstökösét elõször és talán utoljára.

Amint a Nap felé közeledett, megnõtt, s olyan felhõket és csóvákat okádott, amelyek közül a legkisebb is nagyobb volt száz Földnél. Mint valami hatalmas lobogó, amely kozmikus szélben leng, az üstökös farka már negyvenmillió mérföld hosszú volt, amikor a Mars pályája mellett elviharzott. Ekkor történt, hogy a csillagászok ráébredtek: lehetséges, hogy ez lesz a legnagyszerûbb látvány, amely valaha is megjelenhet a mennybolton; az 1986-ban újra feltûnõ Halley-üstökös ehhez képest semmi! És ekkor történt az is, hogy a Nemzetközi Asztrofizikai Évtized vezetõsége úgy döntött, elküldik utána a Challenger kutatóhajót, ha idõben fel lehet szerelni, vegye üldözõbe, mert olyan lehetõség ez, amelyre ezer évig is hiába várhatnak.

Heteken át, a hajnalt megelõzõ órákban úgy nyúlt keresztül az égen az üstökös, mint egy második, de sokkal fényesebb Tejút. Amint a Nap közelébe ért, és megérezte azokat a tüzeket, amelyeket akkor tapasztalt utoljára, amikor még a mammutok lábaitól dongott a Föld, egyre aktívabb lett. Világító gázfoltok fröccsentek ki magvából, hatalmas legyezõkké nyíltak szét, amelyek úgy forogtak a csillagok között, mint megannyi lassan forgó fényszóró. Csóvája, amely most százmillió mérföld hosszú volt, bonyolult csíkokra szakadt, amelyek egyetlen éjszaka alatt teljesen megváltoztatták mintájukat. De mindig elmutattak a Naptól, mintha a csillagok felé hajtotta volna õket egy nagyon erõs szél, amely örökké fúj a Naprendszer szívébõl. George Pickett alig tudta elhinni, mekkora szerencse érte, amikor a Challengerre kinevezték. Ilyesmi még egyetlen riporterrel sem történt William Laurence és az atombomba óta. Az, hogy tudományos fokozattal rendelkezett, nõtlen volt, jó egészségnek örvendett, súlya nem érte el a hatvan kilót, és hogy már kivették a vakbelét, csupa jó pontnak számított. De bizonyára még sokan lettek volna hasonlóan alkalmasak a feladatra. Nos, irigykedésük hamarosan megkönnyebbüléssé változik.

Mivel a Challenger szûkre szabott bérkeretébe egy egyszerû riporter nem fért volna bele, Pickettnek szabad idejében az adminisztrációt is el kellett végeznie. Ez a gyakorlatban annyit jelentett, hogy neki kellett vezetnie a hajónaplót, a kapitány titkáraként tevékenykednie, leltároznia a készleteket és ellenõrizni a számlákat. Nagy elõny, gondolta gyakran, hogy az ûr súlytalan világában az embernek minden huszonnégy órából csak hármat kell alvással töltenie.

Nagy tapintatot követelt az is, hogy szétválassza kétféle elfoglaltságát. Ha éppen nem írt valamit fülkeszerû irodájában, vagy nem ellenõrizte a raktárakban felhalmozott ezernyi tételt, vadászatra indult a magnójával. Gondja volt rá, hogy egyszer vagy kétszer is meginterjúvolja annak a húsz tudósnak és mérnöknek mindegyikét, aki a Challenger fedélzetén tartózkodott. Nem adta le valamennyi felvételt rádión a Földnek; némelyik túlságosan szakmai jellegû volt, vagy túl összefüggéstelen, vagy éppen fordítva. De legalább nem részesített elõnyben senkit, és legjobb tudomása szerint még senkinek sem lépett a tyúkszemére. Nem mintha ez most már számított volna.

Szerette volna tudni, hogyan fogadta ezt dr. Martens. A csillagász az egyik legnehezebb interjúalanya volt, de õ nyújtotta a legtöbb tájékoztatást. Hirtelen ötlettõl sarkallva, kikereste Martens szalagjai közül a legelsõt, és a magnóra tette. Tisztában volt azzal, hogy a jelenbõl próbál menekülni azáltal, hogy a múltba vonul vissza, de ennek tudata csak reményt kelthetett benne, hogy a kísérlet sikerülni fog.

Még mindig élénken élt emlékezetében ez az elsõ interjú, mert a súlytalan mikrofon, amely alig ingott a ventillátorok kavarta légáramlatban, valósággal némává hipnotizálta. De hangja váratlanul a szokásos hivatásos simasággal szólalt meg.

Húszmillió mérfölddel az üstökös mögött voltak, de gyors ütemben kezdték utolérni, amikor Martenst elcsípte az obszervatóriumban, és nekiszögezte ezt az elsõ kérdést:

– Dr. Martens, tulajdonképpen mibõl áll ez a Randall-üstökös?

– Nagyon sok mindenbõl – felelte akkor a csillagász –, és állandóan változik, amint távolodunk a Naptól. De a csóvája fõleg ammónia, metán, széndioxid, vízgõz, cianogén…

– Cianogén? Nem mérges gáz ez? Mi történne, ha a Föld beleszaladna?

– Egyáltalán semmi. Bár nagyon látványos, de a Föld légköri viszonyai között egy üstökös csóvája szinte légüres térnek tekinthetõ. Egy Föld nagyságú térfogat körülbelül annyi gázt tartalmaz, mint egy levegõvel teli gyufásdoboz.

– És ez a ritka anyag ilyen csodálatos mutatványokkal áll elõ!

– Ugyanígy viselkedik a hasonlóan ritka gáz elektromos térben, és ugyanolyan okból. Az üstökös csóvája izzik, mert a Nap elektromos töltésû részecskékkel bombázza. Kozmikus égi jelzés ez, és attól tartok, hogy egy szép napon majd a reklám-szakemberek is rá fognak ébredni erre, és megtalálják a módját, hogy jelmondatokat írjanak fel a Naprendszerbe.

– Ez eléggé lehangoló gondolat… bár azt hiszem, egyesek azt fogják állítani, hogy az alkalmazott tudomány diadala. De hagyjuk a csóvát. Mikor érünk az üstökös szívébe, a magba… azt hiszem, így mondják nem?

– Mivel a rendületlen üldözés mindig hosszú idõbe telik, újabb két hétbe fog kerülni, míg belépünk a magba. Egyre mélyebbre hatolunk a csóvában, s látni fogjuk az üstökös hosszmetszetét, amíg beérjük. De bár a mag még mindig húszmillió mérföldre van elõttünk, máris sok mindent megtudtunk róla. Elõször is, hogy rendkívül kicsi: ötven mérföldnél is kevesebb az átmérõje. És még ez sem szilárd, hanem ezernyi kisebb testbõl áll, amely egy felhõben gomolyog körbe.

– Be tudunk majd hatolni a magba?

– Ezt csak akkor tudjuk meg, ha eljutunk oda. Lehet, hogy nem vállaljuk a kockázatot, és néhány ezer mérföldrõl, távcsõvel tanulmányozzuk csak. De személy szerint csalódnék, ha nem mennénk bele. Maga nem?

Pickett kikapcsolta a magnetofont. Igen, Martensnak igaza volt. Valóban csalódott volna, különösen mivel nem látszott veszélyesnek. Nem is volt, amennyire ez az üstökösön múlt. A veszély belülrõl jött.

Egymás után hajóztak át azokon a hatalmas, de elképzelhetetlenül ritka gázfüggönyökön, amelyeket a Randall-üstökös még mindig kibocsátott, miközben a Nap felõl távolodott. De még most is, bár már a mag legsûrûbb részeihez értek, gyakorlati szempontból tökéletes vákuumban voltak. A fényes köd, amely a Challenger körül oly sok millió mérföldnyire terjengett, alig homályosította el a csillagokat; de egyenesen elõttük, ahol az üstökös szíve volt, bizonytalanul ragyogó fényfolt tûnt fel, csalogatta õket, mint egy lidércfény.

Az egyre erõsebb elektromos zavarok majdnem teljesen elvágták a Földdel való kapcsolatukat. A hajó fõ rádióadója éppen hogy át tudott juttatni egy jelzést, de az utolsó napokban már arra kellett szorítkozniuk, hogy "Minden rendben" üzeneteket küldjenek morzéval. Ha majd elszakadnak az üstököstõl és hazaindulnak, a normális érintkezést újból fel tudják venni, de most csaknem annyira el voltak szigetelve, mint a felfedezõk a rádió feltalálása elõtti idõkben. Kényelmetlen volt, de ennyi az egész. Valójában Pickett örömmel fogadta a dolgok ilyetén állását: több ideje jutott arra, hogy eleget tegyen hivatalnoki kötelességeinek. Bár a Challenger egy üstökös szívébe hajózott, olyan pályán, amelyrõl egyetlen kapitány sem álmodhatott volna a XX. század elõtt, valakinek akkor is ellenõriznie kell a készleteket és a leltári tárgyakat.

A Challenger nagyon lassan és óvatosan, radarjával az egész környezõ ûrt körbetapogatva, bekúszott az üstökös magjába. És ott megpihent a jég között.

Még a kilencszáznegyvenes években a harvardi Fred Wipple megsejtette az igazságot, de nehéz volt elhinni még akkor is, ha a bizonyíték az ember orra elõtt volt. Az üstökös aránylag apró magja jéghegyek laza csoportjából állt, amelyek egymás körül sodródtak és pörögtek, miközben elõrehaladtak pályájukon. De a sarki tengereken úszó hegyekkel ellentétben, ezek nem vakító fehérek voltak, hanem piszkosszürkék és likacsosak, mint a félig megolvadt hó. És metán-és fagyott ammóniafelhõk tarkították õket, amelyek óriási gázsugarakat lövelltek idõrõl idõre, amint a nap hevét magukba szívták. Csodálatos látvány volt, de Pickettnek kevés ideje jutott arra, hogy megbámulja. Most viszont túl sok ideje volt.

Szokásos hajóraktár-ellenõrzését tartotta, amikor szemtõl szembe találkozott a katasztrófával – bár beletelt egy kis idõbe, míg tudatára ébredt. Mert a készleteik tekintetében a helyzet tökéletesen kielégítõ volt: bõséges tartalékaik voltak a Földre való visszatérésig. Ezt saját szemével ellenõrizte, és most mindössze meg kellett gyõzõdnie a mérlegrõl, amely a hajó elektronikus emlékezetének – amely az összes számításokat tárolta – gombostûfejnyi részében volt elraktározva.

Amikor az elsõ õrült számok felvillantak a képernyõn, Pickett azt hitte, rossz billentyût nyomott meg. Törölte a végeredményt, és újból betáplálta a számítógépbe az információt. Elõször is: 60 rekesz sûrített hús, ebbõl eddig 17 elfogyasztva, maradt: 99 999 943.

Újból és újból próbálkozott, semmivel sem jobb eredménnyel. Akkor bosszúsan, de nem különösképpen megrémülve, elkezdte keresni dr. Martenst.

A csillagászt a "kínzókamrában" találta, az apró tornateremben, amely a mûszaki raktárak és a fõhajtómû tartályának válaszfala közé volt beékelve. A legénység minden tagjának napi egy órát kellett itt tornásznia, nehogy izmaik elernyedjenek a súlytalanság állapotában. Martens különféle expanderokkal birkózott, arcán a szigorú eltökéltség kifejezésével. Még szigorúbb lett, amikor Pickett megtette jelentését.

Néhány próba a fõ betápláló billentyûsorral gyorsan meggyõzte õket a lehetõ legrosszabbról.

– A komputer megõrült – mondta Martens. – Még összeadni vagy kivonni sem tud.

– De hát csak meg tudjuk csinálni?

Martens a fejét rázta. Elvesztette minden szokásos kakaskodó önbizalmát; úgy néz ki, gondolta Pickett, mint egy felfújt gumijáték, amely hirtelen ereszteni kezd.

– Még a megépítõi sem tudnák. Mikroáramkörök egybefüggõ tömege, olyan szorosan összezsúfolva, mint az emberi agy. A memóriaegységek még mûködnek, de a számítóegység teljesen hasznavehetetlen. Csak összekeveri azokat a számokat, amelyeket betáplálunk.

– És mi lesz akkor velünk?

– Ez azt jelenti, hogy valamennyien halottak vagyunk – felelte Martens egyszerûen. – A komputer nélkül végünk van. Lehetetlen kiszámítani a Földre való visszatérés pályáját. Egy légiónyi matematikusnak is hetekig tartó munkájába kerülne, hogy papíron kiszámítsa.

– Ez nevetséges! A hajó tökéletesen jó állapotban van, rengeteg az élelmünk és üzemanyagunk, maga meg azt mondja nekem, hogy mindnyájan meg fogunk halni, mert nem tudunk elvégezni néhány számtani mûveletet!

– Néhány számtani mûvelet! – vágott vissza Martens, régi énjének árnyékával a hangjában. – Egy nagyobb navigációs változás, mint amilyenre ahhoz van szükségünk, hogy elszakadjunk az üstököstõl, és a Föld felé tartó pályára lépjünk, körülbelül százezer különálló számítást jelent. Még a számítógépnek is több percbe kerül ez a munka.

Pickett nem volt matematikus, de eleget tudott az asztronautikából ahhoz, hogy megértse a helyzetet. Egy ûrben haladó hajó egyszerre több test befolyása alatt áll. A legnagyobb erõt a Nap vonzása gyakorolja reá; ez tartja valamennyi bolygót a pályáján. De a bolygók maguk is ide-oda húzzák, bár sokkal gyengébb vonzóerõvel. Hogy számoljanak mindezzel az ellentétes, egymásra ható vonzással és taszítással – s fõleg, hogy ezeket a maguk hasznára fordítsák azért, hogy a több millió mérföldre levõ céljukat elérjék –, ez fantasztikusan bonyolult probléma volt. Megértette Martens kétségbeesését; senki sem tud dolgozni szakmájának szerszámai nélkül, és egyetlen szakmához sem kell olyan bonyolult szerszám, mint ehhez.

Még azután is, hogy a kapitány közölte a tényt, és megtartották az elsõ vészhelyzetbeni értekezletüket – amelyre az egész legénység összegyûlt, hogy megvitassák a helyzetet –, órákba telt, amíg a tényt mindenki felfogta. A vég még mindig oly sok hónapnyi messzeségben volt, hogy az elme nem tudta felfogni: kimondták felettük a halálos ítéletet, de nem sietnek a végrehajtásával. És a látvány még mindig oly lenyûgözõ volt…

Az izzó ködön túl, ami beburkolta õket – és ami égi síremlékük is lesz az idõk végezetéig –, láthatták a Jupiter nagy jelzõtüzét, minden csillagnál fényesebben. Néhányan közülük még életben lehetnek – ha a többiek hajlandók feláldozni magukat –, amikor a hajó majd elhalad a Nap gyermekei közül a leghatalmasabb mellett. Vajon ez a néhány hétnyi plusz-élet megéri-e, tette fel magának Pickett a kérdést, hogy saját szemükkel érzékelhessék azt a látványt, amelyet Galilei pillantott meg elõször kezdetleges távcsövével négy évszázaddal elõbb: a Jupiter mellékbolygóit, amelyek ide-oda futnak, mint gyöngyszemek egy láthatatlan dróton?

Gyöngyszemek egy dróton. Ezzel a gondolattal egy éppen hogy elfelejtett gyerekkori emlék robbant elõ tudatalattijából. Már napok óta ott lappanghatott és küzdhetett, hogy feljusson a fényre. Most végül ráerõltette magát várakozó agyára.

– Nem! – kiáltott fel hangosan. – Nevetséges! Ki fognak nevetni!

És akkor mi van? – szólalt meg agyának másik fele. Nincs semmi vesztenivalód; ha másra nem jó, legalább mindenkit leköt, miközben az élelem és az oxigén lassan elszivárog. Még a leghalványabb remény is jobb a semminél…

Abbahagyta a magnóval való játszadozást; az érzelgõs önsajnálatnak vége. Kikapcsolta a rugalmas hálót, amely az ülésen tartotta, és elindult a mûszaki raktárba, hogy megkeresse azt az anyagot, amire szüksége volt.

– Nem ilyennek képzelem a jó viccet – mondta dr. Martens három nap múlva. Megvetõ pillantást vetett arra a gyatra drót- és faalkotmányra, amelyet Pickett a kezében tartott. – Gondoltam, hogy ezt fogja mondani – felelte Pickett, megõrizve nyugalmát. – De kérem, szánjon rám egy percet. A nagyanyám japán volt, és amikor kicsi voltam, elmondott egy történetet, amelyet teljesen elfelejtettem, s csak ezen a héten elevenedett fel. Azt hiszem, ez megmentheti az életünket… Valamikor a második világháború után rendeztek egy versenyt egy amerikai számítógép-technikus és egy ilyen számológépet használó japán között. A japán nyert.

– Akkor az nagyon gyatra számítógép lehetett. Vagy nagyon ügyetlen technikus.

– Az amerikai hadseregben akkor használt legjobb gép volt. De ne vitatkozzunk. Próbálja ki. Mondjon két háromjegyû számot, hogy beszorozzam.

– Hát… 856x437.

Pickett ujjai táncolni kezdtek a golyókon, villámsebesen taszigálva õket jobbra-balra a drótokon. Összesen tizenkét drót volt, úgyhogy a számológép el tudott menni egészen 999 999 999 999-ig, vagy fel lehetett osztani különálló részekre, amelyeken egymástól független számításokat lehetett egyidejûleg elvégezni.

374 072 – szólalt meg Pickett, hihetetlenül rövid idõ múlva. – Most lássuk, maga mennyi idõ alatt végzi el, ceruzával és papíron.

Sokkal hosszabb idõ telt el, míg Martens, aki, mint a legtöbb matematikus, rossz számoló volt, kimondta, hogy 375 072. A gyors utánaszámolás hamarosan megerõsítette, hogy Martensnak legalább háromszor annyi ideig tartott, mint Pickettnek, hogy végül rossz eredményre jusson.

A csillagász arca egyszerre fejezett ki bosszúságot, megdöbbenést és kíváncsiságot.

– Hol tanulta ezt a trükköt? – kérdezte. – Azt hittem, hogy ezekkel a vackokkal csak összeadni és kivonni lehet.

– Hát, a szorzás csak megismételt összeadás, nem? Annyi az egész, hogy 856-ot hétszer összeadtam az egyes oszlopban, háromszor a tízes oszlopban és négyszer a százas oszlopban. Maga ugyanezt végzi el, ha papírt és ceruzát használ. Persze van némi egyszerûsítés. De ha azt hiszi, hogy én gyors vagyok, látnia kellett volna a nagybácsimat. Valamikor egy jokohamai bankban dolgozott, és az ember nem látta az ujjait, ha rákapcsolt. Megtanított néhány fogásra, de a legtöbbjét már elfelejtettem. Csak néhány napja gyakorolok, úgyhogy még mindig lassan megy. De remélem, így is meggyõztem róla, hogy van valami ráció a dologban.

– Vanni van. Egészen meg vagyok döbbenve. Tud ilyen gyorsan osztani is?

– Majdnem ilyen gyorsan, ha van elég gyakorlatom.

Martens felvette a számológépet és elkezdte ide-oda lökdösni a gyöngyszemeket. Aztán sóhajtott egyet.

– Leleményes dolog… de igazából nem segít rajtunk. Még ha tízszer olyan gyors is, mint aki ceruzával és tollal csinálja, ami nem áll fenn, a számítógép milliószor gyorsabb volt.

– Gondoltam erre is – válaszolta Pickett kissé türelmetlenül.

(Martens nem belevaló, túl könnyen feladja. Mit képzel, hogyan boldogultak a csillagászok száz évvel ezelõtt, amikor még nem voltak számítógépek?)

– A következõt javaslom… szóljon, ha valami hibát lát benne…

Gondosan és komolyan részletezte tervét. Ahogyan elõrehaladt, Martens lassan megnyugodott, és végül elnevette magát. Pickett napok óta nem hallott nevetést a Challenger fedélzetén.

– Szeretném látni a parancsnok arcát – szólalt meg a csillagász –, amikor maga megmondja neki, hogy mindnyájan visszamegyünk az óvodába, és elkezdünk játszani a gyöngyökkel.

Elõször mindenki kétkedett, de a hitetlenség gyorsan eltûnt, amikor Pickett néhány bemutatót tartott. Azoknak az embereknek a szemében, akik az elektronika világában nõttek fel, az, hogy egy drótból és gyöngyökbõl álló, egyszerû szerkezettel ilyen nyilvánvaló csodákat lehet mûvelni, kinyilatkoztatás-számba ment. És mivel az életük függött ettõl, minden energiájukat beleadták.

Mihelyt a technikusok brigádja elég simán mûködõ másolatokat készített Pickett durva prototípusáról, elkezdõdtek az órák. Csak néhány percig tartott, míg megmagyarázta az alapelvet; idõ a gyakorláshoz kellett, egyik óra a másik után, míg az ujjak automatikusan száguldottak a drótokon, és pöccintették a gyöngyöket a megfelelõ helyzetbe, anélkül, hogy a tudatos gondolkodásra szükség lett volna. Akadt néhány ember a legénységbõl, aki sohasem tudta elsajátítani a pontosságot és gyorsaságot, még egyheti állandó gyakorlás után sem; de voltak mások, akik gyorsan túlszárnyalták Pickettet is.

Számológépekrõl és számoszlopokról álmodtak, és golyókat pöcköltek álmukban is. Mihelyt túlléptek az elemi fokon, csoportokba osztották õket, amelyek vadul versenyeztek egymással, míg még magasabb fokot értek el. A végén már akadtak olyanok, akik négyjegyû számokat tudtak beszorozni tizenöt másodperc alatt, és órákig tudták folytatni ezt a mûveletet.

Az ilyesfajta munka teljesen gépies volt, ügyességet igényelt, nem intelligenciát. Az igazán nehéz munka Martensnak jutott, és neki senki sem tudott sokat segíteni. El kellett felejtenie minden olyan gépre alapozott technikát, amelyet korábban készen kapott, és úgy kellett újraalakítania a számításait, hogy olyan emberek végezhessék el automatikusan, akiknek fogalmuk sem volt arról, mit jelentenek az így nyert számok. Megadta nekik az alapadatokat, és követniük kellett azt a programot, amelyet kijelölt számukra. Néhány órai türelmes rutinmunka után aztán megszületett az eredmény – feltéve, hogy nem történt hiba. A hibák elkerülésének egyetlen módja pedig az lehetett, hogy két, egymástól független munkacsoport dolgozott, melyek szabályos idõközökben kölcsönösen ellenõrizték egymás eredményeit.

– Amit megtettünk – mondta bele Pickett a magnójába, amikor végül eszébe jutott a hallgatóság, amelynek már aligha nyilatkozhat valaha is –, tulajdonképpen annyi, hogy emberi lényekbõl építettünk számítógépet elektronikus áramkörök helyett. Néhány ezerszer lassabban dolgozik, nem tud sok számjeggyel mûködni, és könnyen elfárad, de elvégzi a munkát.

Nem az egész munkát, amely a Föld irányában való navigációt szolgálja, ez túlságosan bonyolult, de azt az egyszerûbb feladatot megoldja, hogy olyan pályára juttat, amely rádióközeibe visz bennünket. Ha egyszer megszabadulunk a minket körülvevõ elektromos interferenciától, rádión meghatározhatjuk a helyzetünket, és a nagy földi komputerek meg tudják mondani, mit tegyünk ezután.

– Már elszakadtunk az üstököstõl, és nem tartunk kifelé a Naprendszerbõl. Új pályánk megegyezik a számításokkal, a várt pontossággal. Még mindig benne vagyunk az üstökös csóvájában, de a magja már millió mérföldnyire van, és nem fogjuk látni többé azokat az ammónia-jéghegyeket. Tovább rohannak a csillagok felé a napok közötti fagyos éjszakába, míg mi hazafelé tartunk…

– Halló, Föld… halló, Föld! Itt a Challenger beszél, a Challenger beszél. Jelezzetek vissza, mihelyt veszitek adásunkat; szeretnénk ellenõrizni a számításainkat, mielõtt csontig kopnak az ujjaink!

Éden elõtt

– Azt hiszem – mondta Jerry Garfield, kikapcsolva a motorokat –, hogy megérkeztünk. – Finom sóhajjal kihunytak a fúvókák, és a Hányódó Roncs elnevezésû cirkáló légpárnás lábazata megpihent a Heszperidák Síkságának vad szikláin.

Nem volt elõre út – sem fúvókái, sem vontatói nem tudták átjuttatni az S5-öt (hogy a Roncs hivatalos nevét használjuk) az elõtte tornyosuló meredeken. A Vénusz déli sarka mindössze harminc mérföldre volt, de akár egy másik bolygón is lehetett volna. Vissza kell fordulniuk, és elkezdeni négyszáz mérföldes bolyongásukat ezen a lidércnyomásos tájon keresztül.

Az idõ fantasztikusan jó volt, majdnem ezer méterre el lehetett látni. Nem volt szükség radarra, hogy megmutassa az elõttük levõ sziklákat; ez egyszer puszta szemmel is lehetett õket látni. A zöldes hajnali fény, amely millió évekig szét nem oszló felhõkön szüremlett át, valahogy az egész tájnak tenger alatti jelleget kölcsönzött, a távoli tárgyak homályos foltként lebegtek, ami csak fokozta ezt a hatást. Mintha sekély vizû tenger fenekén haladnának; Jerry nemegyszer azt képzelte, hogy halakat lát, amelyek a feje felett úsznak el.

– Hívjam a hajót, hogy visszafordulunk? – kérdezte.

– Még nem – mondta dr. Hutchins. – Gondolkodni szeretnék.

Jerry könyörgõ pillantást vetett a legénység harmadik tagjára, de nem lelt nála erkölcsi támogatásra. Coleman éppen ilyen kellemetlen fickó volt; bár a két férfi dühösen vitatkozott az idõ nagy részében, mindketten tudósok, éppen ezért egy keményfejû mérnöknavigátor szemében nem teljesen megbízható állampolgárok. Ha Cole és Hutch fejébe vette, hogy tovább megy, nem tehet mást, mint hogy jelzi az ellenvéleményét.

Hutchins fel s alá járkált az apró fülkében, közben térképeket és mûszereket tanulmányozott. Most hirtelen a sziklára irányította a cirkáló reflektorait, és távcsövön keresztül aprólékosan szemügyre vette õket. Csak nem akar felmenni oda? – rémüldözött Jerry. Az S5-ös légpárnás jármû, nem szirti kecske…

Hutchins váratlanul talált valamit. Levegõ után kapkodott, aztán Colemanhoz fordult.

– Nézd! – mondta, és a hangja tele volt izgalommal. – Annak a fekete pontnak éppen a bal oldalán! Mondd meg, mit látsz!

Átnyújtotta a távcsövet, és most Coleman ámult el.

– Hát… vigyen el az ördög! – szólalt meg végül. – Igazad volt. Vannak folyók a Vénuszon. Ez egy kiszáradt vízesés.

– Úgyhogy tartozol nekem egy vacsorával a Bel Gourmet-ban, ha majd visszaérünk Cambridge-be. Pezsgõvel.

– Nem kell emlékeztetned. Akárhogy is, elég olcsó ár. De a többi elméleted ettõl még mindig szédült fantazmagória.

– Egy pillanat! – vetette közbe Jerry. – Mi ez az egész a folyókról és vízesésekrõl? Mindenki tudja, hogy ilyesmi nem létezik a Vénuszon. Ezen a gõzfürdõn soha nincs elég hideg ahhoz, hogy a felhõk kicsapódjanak…

– Megnézted mostanában a hõmérõt? – kérdezte Hutchins gyanús nyájassággal.

– Egy kissé elfoglalt a vezetés.

– Akkor vannak híreim a számodra. Kétszázharminc Fo-on áll, és még mindig lefelé megy. Ne felejtsd el: majdnem a sarkon vagyunk és hatvenezer lábnyira a síkságok felett is tél van. Ez mind hozzájárul ahhoz, hogy egy kicsit hûvösebb a levegõ. Ha a hõmérséklet még néhány fokkal esik, esõ lesz.

A víz persze forrni fog, de mégis víz lesz. És bár George még nem akarja beismerni, de ez az egész Vénuszt más megvilágításba helyezi.

– Miért? – kérdezte Jerry, noha már kitalálta.

– Ahol víz van, ott élet is lehetséges. Túlságosan siettünk, amikor feltételeztük, csak azért, mert az átlaghõmérséklet ötszáz fok felett van, hogy a Vénusz terméketlen. Itt sokkal hidegebb van, és ezért is akartam annyira idejönni. A fennsíkokon tavak is vannak, és meg akarom õket nézni.

– De forró víz! – tiltakozott Coleman. – Semmi sem tud megélni benne!

– Vannak algák, amelyek meg tudnak élni a Földön. És ha valamit megtanultunk, amióta kutatni kezdtük a bolygókat, akkor az az, hogy ahol az életnek a legkisebb esélye van a fennmaradásra, meg is fogjuk találni. Ez az egyetlen esély, amely valaha is lehetett a Vénuszon.

– Bárcsak bizonyítani tudnád az elméletedet. De magad is láthatod: – arra a szirtre nem tudunk felmenni.

– Talán a kocsival nem. De nem lesz nehéz megmászni, még termoruhában sem. Mindössze néhány mérföldnyit kell a sark felé gyalogolnunk; a radartérképek szerint egészen sík vidék, ha egyszer a szélén túljutunk. Meg tudnánk csinálni, mondjuk, maximum tizenkét óra alatt. Mindegyikünk volt már kint ennél hosszabb ideig és sokkal rosszabb körülmények között.

Ez igaz volt. Az a védõöltözet, amelyet arra terveztek, hogy a Vénusz-síkságokon életben tartsa az embert, itt igazán könnyû viselet, ahol csak száz fokkal van melegebb, mint a kaliforniai Halálvölgyben nyár közepén.

– Nos – mondta Coleman –, ismered a szabályzatot. Nem mehetsz egyedül, és valakinek itt kell maradnia, hogy kapcsolatot tartson a hajóval. Hogyan döntjük most el: sakkal? Vagy kártyával?

– A sakk túl soká tart – mondta Hutchins. – Különösen, ha ti ketten sakkoztok. – Belenyúlt, a térképasztal fiókjába, és elõhúzott egy csomag megviselt kártyát. – Húzzál, Jerry.

– Pikk tízes. Remélem, nagyobbat húzol, George.

– Úgy is lesz. A fene…! csak treff ötös. Hát, add át üdvözletem a Vénusz-lakóknak.

Hutchins magabiztos véleménye ellenére nehéz volt a meredély megmászása. A lejtõ nem volt túl meredek, de az oxigénfelszerelés, a hûtéssel ellátott termoruha és a tudományos mûszerek fejenként több mint ötven kilót nyomtak. A kisebb gravitáció – amely a földinél tizenhárom százalékkal gyöngébb – nyújtott némi segítséget, de nem sokat, mivel omladékokon küzdöttek fel magukat; megálltak a kiszögelléseken, hogy lélegzethez jussanak, s azután tovább araszoltak a "tenger alatti" félhomályban. A smaragdszínû izzás, amely körülfolyta õket, fényesebb volt, mint a teliholdas éjszaka a Földön. A Hold kárba veszett volna a Vénuszon, gondolta Jerry, sohasem lehetett volna meglátni a felszínrõl, nincsenek óceánok, amelyeket kedvére irányíthat – és ez az állandó hajnalpír sokkal tartósabb fényforrásnak bizonyul.

Több mint kétezer lábnyit másztak, amikor a talaj enyhe lejtõvé szelídült, amelyet itt-ott csatornák szaggattak, s ezeket szemmel láthatólag folyóvíz vágta magának. Kis keresés után egy vízmosáshoz értek, amely elég széles és mély volt ahhoz, hogy megérdemelje a folyómeder elnevezést; útjukat ennek mentén folytatták.

– Most jut eszembe valami – mondta Jerry, miután néhány száz métert mentek. – Mi lesz, ha vihar tör ki az orrunk elõtt? Nincs kedvem szembeszállni holmi forró szökõárral.

– Ha vihar lesz – felelte Hutchins kissé türelmetlenül –, akkor elõre hallani fogjuk. Rengeteg idõnk marad arra, hogy magasabbra meneküljünk.

Kétségkívül igaza volt, de Jerry csöppet sem érezte magát jobban, ahogy tovább kapaszkodtak az enyhén emelkedõ mederben. Kényelmetlen érzése egyre nõtt azóta, hogy túljutottak a szirt fokán, és elvesztették a rádiókapcsolatot a felderítõ kocsival. Ebben az idõben egyedülálló és idegesítõ élmény volt, ha valaki elvesztette az érintkezést embertársaival. Idáig még nem is történt meg Jerryvel soha életében; még a Morning Star fedélzetérõl is, amikor százmillió mérföldre voltak a Földtõl, mindig küldhetett üzenetet a családjának, és perceken belül megérkezett a válasz is. De most, e mindössze néhány yardnyi szikla elvágta az emberiség többi tagjától; ha bármi történik itt velük, soha senki sem tudja meg, hacsak valamilyen késõbbi expedíció meg nem találja a holttestüket. George várna a megbeszélt idõpontig, azután visszafordulna a hajó felé – egyedül. Azt hiszem, nem vagyok igazából felfedezõ típus, mondta magában Jerry. Szeretem a bonyolult gépeket kezelni, ezért is keveredtem bele az ûrrepülésbe. De még sosem gondolkoztam el azon, hová is vezet mindez, és most már túl késõ meggondolni a dolgot…

Talán három mérföldet haladtak a sark felé, követve a kanyargó folyómedret, amikor Hutchins megállt, hogy megfigyeléseket végezzen és mintákat vegyen.

– Még mindig egyre hidegebb van! – mondta. – A hõmérséklet százkilencvenkilencre szállt le. Ez messze a legalacsonyabb hõmérséklet, amit valaha is mértek a Vénuszon. Bárcsak felhívhatnánk George-ot és tudathatnánk vele.

Jerry végigpróbálta az összes hullámhosszukat, még a hajóét is – a bolygó kiszámíthatatlanul ingadozó magasságú ionoszférája néha lehetõvé tett ilyen hosszú távú vételt is –, de egyetlen vivõhullámnak nem hallatszott ki még csak a susogása sem a vénuszi égzengés robajából és recsegésébõl.

– Ez még jobb – szólt Hutchins, és most hangjából valódi izgalom csendült ki. – Az oxigénkoncentráció is emelkedik, tizenöt a millióhoz. A kocsiban még csak öt volt, és lent, a mélyebb földeken alig lehet észlelni.

– De tizenöt a millióhoz! – tiltakozott Jerry. – Ezt senki sem tudja belélegezni l

– A rosszabbik végén fogod meg a dolgot – magyarázta Hutchins. – Ezt tényleg senki és semmi nem lélegezheti be. De valami létrehozza. Mit gondolsz, honnan származik a Föld oxigénje? Az élet hozta létre: a szaporodó növények. Mielõtt növények lettek volna a Földön, a mi atmoszféránk épp olyan lehetett, mint ez itt: széndioxid, ammónia és metán keveréke. Aztán a vegetáció lassan kibontakozott, és lassan olyanná alakította az atmoszférát, amelyet az állatok be tudtak lélegezni.

– Értem – mondta Jerry. – És azt hiszed, hogy ugyanez a folyamat kezdõdött el itt?

– Úgy látszik, igen. Valami nem messze innen oxigént termel. És erre a növényi élet a legegyszerûbb magyarázat.

– És ahol növények vannak – töprengett Jerry –, ott feltételezhetõen elõbb-utóbb állatok is lesznek.

– Igen – mondta Hutchins, összerakva felszerelését, és felfelé indulva a mederben. – Ámbár ehhez néhány százmillió évre van szükség. Lehet, hogy túl korán érkeztünk. De remélem, hogy nem.

– Ez mind nagyon szép – jegyezte meg Jerry –, de mi történik akkor, ha olyasvalamivel találkozunk, aminek nem tetszünk? Nincs fegyverünk…

Hutchins megvetõen felhorkant.

– Nincs is rá szükségünk. Nem gondoltál még arra, hogyan is festünk ebben a hacukában? Minden állat legalább egy mérföldnyire menekülne ijedtében.

Ebben volt némi igazság. Termoruhájuk fényvisszaverõ fémfóliája úgy takarta be õket fejüktõl a lábukig, mint valami hajlékony, csillogó páncél. Egyetlen rovarnak sincsen finomabban érzõ csápja, mint azok az antennák, amelyek a sisakjukon és hátizsákjukon voltak elhelyezve, és a hatalmas lencsék, amelyeken át kinéztek a világba, üres és ijesztõ szemeknek látszottak. Valóban kevés földi állat mert volna összetûzni egy ilyen jelenséggel, na de lehet, hogy a vénusziak másképp látják a dolgot.

Jerry még mindig ezen rágódott, amikor a tóhoz érkeztek. Még az elsõ felületes pillantás sem azt az életet juttatta eszükbe, amelyet kerestek, hanem a halált. Fekete tükörként feküdt a dombok hajlatában; távolabbi partját örök köd takarta, és felszínén kísérteties gõzoszlopok kavarogtak. Már csak az hiányzik, gondolta Jerry, hogy Kharón ladikja várja õket, és átvigye a túlsó partra. Vagy Tuonela hattyúja, amely fenségesen úszkál fel-alá, õrizve az Alvilág bejáratát…

Mindennek ellenére csoda volt: az elsõ természetes víz, amelyet ember valaha is talált a Vénuszon. Hutchins már le is térdelt, mintha imádkozna. De csak néhány csöppet gyûjtött az értékes folyadékból, hogy megvizsgálja zsebmikroszkópjával.

– Van valami érdekes? – kérdezte Jerry izgatottan.

Hutchins a fejét rázta.

– Ha van is, túl kevés ahhoz, hogy ezzel a mûszerrel látni lehessen. Többet tudok majd mondani, ha visszaérünk a hajóra. – Lezárta a kémcsövet, és gyûjtõzsákjába helyezte, olyan gyöngéden, mint az aranyásó, aki értékes aranyrögöt lelt éppen. Lehetséges – sõt valószínû –, hogy egyszerûen közönséges víz. De az is lehet, hogy egy egész mindenség van benne, ismeretlen élõlények, amelyek elindultak az értelem felé vezetõ, milliárd évig tartó úton.

Hutchins nem tett meg többet tíz méternél a tó partján, amikor ismét megtorpant, oly hirtelen, hogy Garfield majdnem beleütközött.

– Mi történt? – kérdezte Jerry. – Láttál valamit?

– Az a sötét köves darab, ott. Már akkor észrevettem, amikor megálltunk a tónál.

– Mi van vele? Elég közönségesnek tûnik.

– Úgy rémlik, hogy megnõtt.

Jerry egész életében emlékezett erre a pillanatra. Valahogyan eszébe sem jutott, hogy kételkedjen Hutchins megállapításában; eddigre már mindent el tudott hinni, még azt is, hogy a sziklák nõni tudnak. Az elszigeteltség és rejtélyesség érzése, a sötét, komor tó jelenléte, a távoli viharok nem szûnõ morgása és a hajnal zöld villódzása – mindez nem maradt hatástalan elméjére; elõkészítette arra, hogy szembenézzen a hihetetlennel. De félelmet sem érzett; az majd késõbb fog megjönni.

A sziklára nézett. Körülbelül ötszáz lábra lehetett becslése szerint. Ebben a homályos, smaragdzöld világításban nehéz volt megítélni a távolságokat és a méreteket. Úgy látszott, hogy a szikla – vagy akármi is volt – valamilyen, majdnem fekete anyagból való fekvõ oszlop, amely egy kisebb talajgyûrõdés tetején hever. Volt egy második, sokkal kisebb folt is hasonló anyagból; Jerry megpróbálta felmérni és megjegyezni a köztük levõ távolságot, hogy legyen mihez viszonyítania, ha változik valami.

Még akkor sem érzett rémületet, amikor látta, hogy a távolság lassan összeszûkül. Csupán váratlan és zavart izgalom fogta el. Csak amikor teljesen eltûnt a rés, döbbent rá, hogy szeme rászedte, és ekkor megmarkolta szívét a tehetetlen rémület érzése.

Ezek nem növekvõ vagy mozgó sziklák voltak: sötét dagály volt, egyre elõbbre kúszó szõnyeg, amely lassan, de feltartóztathatatlanul hengeredért feléjük a lejtõ tetejérõl.

Az eszeveszett félelem érzése szerencsére csak néhány másodpercig tartott. Garfield elsõ rémülete oldódni kezdett, mihelyt felismerte az okát. Mert az a közeledõ áradat nagyon is élénken emlékeztette egy történetre, amelyet évekkel elõbb olvasott az Amazonas hangyáiról, amelyek minden útjukba kerülõ dolgot elpusztítottak…

De akármi legyen is ez az áradat, túl lassú ahhoz, hogy igazi veszélyt jelentsen, hacsak nem vágja el a visszavonulás útját. Hutchins feszülten figyelte egyetlen távcsövükön keresztül; õ a biológus, õ mondja meg, mi a teendõ. Nem kell feltétlenül bolondot csinálnom magamból, gondolta Jerry, nem futok el, mint a leforrázott eb, ha nem muszáj.

– Az ég szerelmére – mondta végül, mikor a mozgó szõnyeg már csak száz méterre lehetett, és Hutchins még mindig nem szólt egy szót sem. – Mi az ott?

Hutchins lassan felengedett merevségébõl mint egy szobor, ha életre kel.

– Bocsáss meg – mondta. – Teljesen megfeledkeztem rólad. Természetesen növény. Legalábbis azt hiszem, jobb ha annak nevezzük.

– De ez mozog!

– Miért lep ez meg téged? A földi növények is mozognak. Láttál már valaha felgyorsított filmet a növõben levõ repkényrõl?

– Az mégiscsak egy helyben marad, nem mászkál össze-vissza.

– Akkor mi van a tenger plankton-növényeivel? Azok úszni is tudnak; ha kell.

Jerry megadta: a közelgõ tünemény megfosztotta a szavaktól.

Még mindig úgy látta ezt a dolgot, mint valami szõnyeget, vastag szõnyeget, amely rojtokban végzõdik. A vastagsága változott mozgás közben, egyes helyeken hártyavékony volt, máshol majdnem félméternyire felgyûrõdött. Ahogyan közelebb került, és már látszott az "anyaga" is, Jerryt fekete bársonyra emlékeztette. Kíváncsi volt, milyen lehet a tapintása, aztán eszébe jutott, hogy ha semmi egyéb nem történnék akkor is megégetné az ujját. Ráeszmélt, hogy a hirtelen megrázkódtatást követõ ideges gondolatcsapongás következtében arra gondol: Ha tényleg vannak Vénusz-lakók, sohasem fogunk tudni kezet fogni velük. Megégetnének, õk pedig megfagynának tõlünk.

Ez idáig az a dolog nem mutatta semmi jelét annak, hogy megérezte volna a jelenlétüket. Csak folyt elõre, mint az oktalan áradat: tulajdonképpen az is volt. Attól eltekintve, hogy kisebb akadályokat meg is mászott, akár közeledõ áradat is lehetett volna.

Aztán, amikor már csak néhány lábnyira volt a bársony folyó, megállapodott. Jobbról és balról még mindig folyt, de elõttük teljesen megállt.

– Bekerít – mondta Jerry idegesen. – Jobb lesz, ha visszavonulunk, míg meg nem gyõzõdünk arról, hogy ártalmatlan.

Megkönnyebbülésére Hutchins azonnal hátralépett. Rövid habozás után a lény újból elkezdte lassú elõrehaladását, és görbülete kiegyenesedett.

Aztán Hutchins elõrelépett – és az a valami lassan visszahúzódott. A biológus újra és újra elõrelépett, majd hátra, és az eleven folyam a lépéseivel összhangban apadt és dagadt. Sohasem hittem volna, gondolta Jerry, hogy megérem, amint látok egy embert egy növénnyel enyelegni.

– Termofóbia – szólt Hutchins. – Egyszerû automatikus reakció. Nem kedveli a mi hõnket.

– A mi hõnket! – tiltakozott Jerry. – De hiszen mi hozzájuk képest jégcsapok vagyunk!

– Persze. De a ruhánk nem, és ez csak azt érzi.

Megint hülye voltam, gondolta Jerry. Ha az ember kényelmesen hûsöl a termoruhájában, könnyen elfelejtheti, hogy a hátán levõ hûtõkészülék lángoló forróságot pumpál a környezõ levegõbe. Nem csoda, hogy a vénuszi növény megijedt tõle…

– Lássuk, hogyan reagál a fényre – mondta Hutchins. Bekapcsolta mell-lámpáját, és a zöld színû pirkadatot azonnal tiszta, fehér fényár ûzte el. Míg az ember nem tette lábát erre a bolygóra, fehér fény sohasem érte a Vénusz felszínét, még nappal sem. Mint a Föld tengereiben, itt is csak zöld színû alkonyat volt, amely lassan teljes sötétséggé mélyült.

A hatás olyan döbbenetes volt, hogy egyikük sem tudta visszafojtani meglepett kiáltását. Egy pillanat alatt eltûnt a lábuknál heverõ vastag szõnyeg mély, komor bársonyfeketéje. Helyette, ameddig csak a fényszórók elértek, gyönyörû, élénkvörös, arannyal szegélyezett minták lángoltak. Nincs az a perzsa herceg, aki takácsaitól ilyen csodálatos szõnyeget rendelhetett volna. Ez azonban a biológiai erõk véletlen terméke volt csupán. Míg fényszórójukat be nem kapcsolták, ezek a fenséges színek nem is léteztek, és ismét el fognak tûnni, ha a Föld idegen fénye már nem bûvöli õket életre.

– Tyikovnak igaza volt – mormogta Hutchins. – Bárcsak tudhatta volna.

– Igaza? Miben? – kérdezte Jerry, bár majdnem szentségtörésnek látszott a beszéd ilyen gyönyörûség jelenlétében.

– Oroszországban, még ötven évvel ezelõtt úgy találta, hogy a nagyon hideg égöv alatt élõ növények általában kékek és lilák, míg a meleg égtájakon élõk pirosak vagy narancsszínûek. Elõre megjósolta, hogy a marsi növényzet lila színû lesz, és hogy ha a Vénuszon lennének növények, akkor vörösek lennének. Mind a kettõben igaza volt. De nem állhatunk itt egész nap…

– Biztos vagy benne, hogy nem veszélyes? – kérdezte Jerry, akinek újból kételyei támadtak.

– Abszolút veszélytelen. Még ha akarja sem érintheti meg a ruhánkat. Elhalad mellettünk.

Így is volt. Most már láthatták az egész lényt – ha ugyan egyetlen növény volt, nem pedig kolónia –, amely körülbelül száz yardos körben terült el. Végigsöpört a talajon, mint ahogy a felhõ árnyéka halad a szél elõtt, és ahol megállapodott, a sziklák megszámlálhatatlan apró lyukkal voltak pöttyözve, mintha savval maratták volna ki õket.

– Igen – mondta Hutchins, amikor Jerry felhívta erre a figyelmét. – Így táplálkozik néhány zuzmó: savakat választanak ki, amelyek oldják a kõzetet. De légy olyan jó, ne kérdezgess, amíg vissza nem érünk a hajóra. Akárhány élet kevés lenne ahhoz, hogy mindent elvégezzek itt, és csak néhány óra van rá.

Ez aztán különleges botanika volt! A hatalmas növényféle érzékeny széle meglepõ gyorsaságra volt képes, amikor megpróbálta kikerülni õket. Mintha egy óriási eleven palacsintával szórakoztak volna. A kiáramló hõjüktõl való elhúzódástól eltekintve nem reagált semmi másra, arra sem, hogy Hutchins mintákat vett vagy megszondázta. Kitartóan folyt elõre, dombokon és völgyeken át, valamilyen külön növényi ösztöntõl vezérelve. Talán valami ásványi eret követett; ezt csak a geológusok dönthetik el, amikor majd megvizsgálják azokat a kõzetmintákat, amelyeket Hutchins gyûjtött az eleven szõnyeg elhaladása elõtt és után.

Alig volt idõ arra, hogy végiggondolják, vagy akár csak megfogalmazzák azt a számtalan kérdést, amely felfedezésük nyomán támadt bennük. Feltehetõleg ezek a lények eléggé gyakoriak, ha ilyen hamar rájuk bukkantak. Hogyan szaporodnak? Sarjadzással, spórákkal, osztódással vagy valami más módon? Honnan nyerik az energiájukat? Milyen rokonaik, ellenfeleik vagy parazitáik vannak? Ez nem lehet az egyetlen életforma a Vénuszon; maga az elképzelés is abszurd volna, hiszen ha van egy faj, akkor ezernek is kell lennie…

A leghétköznapibb éhség és kimerültség késztette õket végül is arra, hogy megpihenjenek. Az a lény, amit tanulmányoztak, akár körbe is ehette a Vénuszt, bár Hutchins úgy vélte, sosem megy nagyon messzire a tótól, mert idõrõl idõre visszahúzódott hozzá, és hosszú, csõszerû csápot bocsátott bele – de a földieknek pihenniük kellett.

Nagy megkönnyebbülésükre szolgált, amikor felfújták a belsõ nyomással ellátott sátrat, bemásztak a légzsilipen keresztül, és levetették termoruhájukat. Ahogy elnyújtóztak mûanyag félgömbjükben, elsõ ízben hatolt be agyukba a felfedezés igazi csodája és jelentõsége. Ez a világ körülöttük már nem ugyanaz; a Vénusz nem halott többé – csatlakozott a Földhöz és a Marshoz!

Mert az élet életet szólított az ûr óceánjain át. Minden, ami valamelyik bolygó felszínén nõtt vagy mozgott, jel volt, ígéret arra, hogy az ember nincs egyedül az izzó napok és keringõ csillagködök univerzumában. Ha még nem is talált olyan társakra, akikkel beszélni tudna, ez is várható, mert a fényévek és korok még elõtte tornyosulnak, és felkutatásra várnak. Közben azonban õriznie és ápolnia kell az életet, amelyet megtalál, akár a Földön, a Marson vagy a Vénuszon.

Így gondolkozott Graham Hutchins, a legboldogabb biológus a Naprendszerben, miközben segített Garfieldnak összegyûjteni a hulladékokat és mûanyag zsákokba zárni. Amikor leeresztették a sátrat és hazafelé indultak, nyoma sem volt annak a lénynek, amelyet elõbb szemügyre vettek. Jó is volt ez így; legalább nem jöttek kísértésbe, hogy tovább maradjanak, hiszen máris kellemetlenül közel voltak a megállapított végsõ idõponthoz.

Nem számít; néhány hónap múlva vissza fognak térni a segéderõk csapatával, sokkal megfelelõbben felszerelve, és rajtuk lesz a világ szeme. Az evolúció milliárd évekig mûködött, hogy ezt a találkozást lehetõvé tegye; most már várhatott még egy kicsit.

Egy ideig semmi sem mozdult a zöldesen villogó, köd borította tájon; sem az ember, sem a bíborszínû szõnyeg nem volt látható. Azután, átfolyva a szél vájta dombokon, a lény újból megjelent. Vagy talán egy másik egyed ugyanabból a különös fajtából; ki tudhatja?

Elfolyt a kis kõhalom mellett, amely alá Hutchins és Garfield a hulladékokat elásta. És akkor megtorpant.

Nem volt kíváncsi, mert nem gondolkozott. De a kémiai ingerek, amelyek könyörtelenül hajtották a sarki síkságon keresztül, azt kiáltották: Ide, ide! Valahol a közelben itt van minden táplálék közül a legfontosabb, amire szüksége lehet: foszfor, ami nélkül az élet szikrája sohasem villanhatott volna fel. Elkezdte szimatolni a köveket, behatolni a résekbe és vájatokba, tapogató csápokkal simítani és dörzsölni. Amit tett, semmivel nem haladta meg a földi növények, fák bármelyikének képességeit csak ezerszer gyorsabban mozgott. Mindössze néhány percre volt szüksége ahhoz, hogy elérje célját és áthatoljon a mûanyaghártyán.

És akkor óriási lakomát csapott olyan ételbõl, amely minden addig megismert eledelnél töményebb volt. Felszívta a szénhidrátokat és a proteinokat és a foszfátokat, a nikotint a cigarettacsikkekbõl, a cellulózt a papírpoharakból és kanalakból. Mindezeket felbontotta és asszimilálta különös testében, minden nehézség és baj nélkül. Ugyanígy felszívta az élõlények egész mikrokozmoszát: a baktériumokat és vírusokat, amelyek egy idõsebb bolygón ezernyi halálos fajként kifejlõdtek.

S bár ebben a hõségben és atmoszférában mindössze néhány maradhatott fenn közülük, ez is elég volt. Amint a szõnyeg visszakúszott a tóhoz, elvitte a fertõzést egész világának.

A Morning Star még csak éppen távoli hazája felé vette az útját – és a Vénusz már haldokolt. Azok a filmek, fényképek és minták, amelyeket Hutchins diadalmasan magával vitt értékesebbek voltak, mint gondolta. Ez maradt fenn mindabból, ami az élet harmadik térnyerési kísérletét jelentette a Naprendszerben.

A Vénusz felhõi alatt a Teremtés története véget ért.

Út a tengerhez

Az elsõ õszi levelek már hullani kezdtek, amikor Durven találkozott testvérével az Arany Szfinksz melletti földnyelven. Repülõjét az útmenti cserjésben hagyta, felsétált a domb tetejére, és lenézett a tengerre. Kemény szél süvített át a lápon, a korai fagy fenyegetését hozva, de lent a völgyben Shastar, a Gyönyörû még mindig meleg volt és védett a dombok koszorújában. Kihalt rakpartjai álmodozva nyúltak el a sápadt, hanyatló Nap fényében, a tenger mély kékje lágyan simogatta márványfalait. Amint még egyszer lenézett a kísértetiesen ismerõs utcákra és kertekre, ifjúságának helyszínére, Durven úgy érezte, elhagyja elszántsága. Örült, hogy itt találkozik Hannarral, a várostól egy mérföldre, nem pedig olyan körülmények közepette, amelyek egész gyerekkorát felidéznék.

Hannar kis pont volt messze lent, a lejtõ alján, s régi kényelmes, ráérõs módján kapaszkodott fölfelé. Durven egy pillanat alatt elébe mehetett volna repülõjével, de tudta, hogy nem sok köszönetet kapna érte. Így a nagy Szfinksz árnyékában várakozott, idõnként ide-oda sétálva, hogy felmelegedjen. Egyszer-kétszer odament a szörny fejéhez, és felnézett a néma arcra, amely merengve bámulta a várost és a tengert. Eszébe jutott, hogy gyerekkorában, Shastar kertjeiben hányszor nézte a szemhatárra rajzolódó kuporgó alakot, találgatva, vajon él-e.

Hannar nem látszott idõsebbnek, mint legutóbbi találkozásukkor, húsz évvel ezelõtt. Haja még mindig sötét és sûrû volt, arca ránctalan, mert kevés esemény zavarta meg Shastarnak és népének nyugalmas életét. Keservesen igazságtalannak tûnt ez, és Durven, aki beleõszült a sokéves szakadatlan robotba, görcsös irigységet érzett a szíve mélyén.

Üdvözlésük rövid volt, de nem rideg. Aztán Hannar odament a hajóhoz, amely a letört rekettyebokrok közt hevert. Botjával megkopogtatta a gömbölyû fémet.

Miközben átadta a mikrofont Mrs. Willamsnek, ráeszmélt.

– Nagyon kicsi. Egész úton ez hozott?

– Nem, csak a Holdról. A bázisról jöttem vissza, egy százszor ekkora utasszállítóval.

– És hol van a bázis? Vagy nem akarod, hogy megtudjuk?

– Nincs benne semmi titok. A hajókat kint építjük az ûrben a Saturnuson túl, ahol a Nap gravitációs értéke majdnem semmi, és nagyon kis lökés elég ahhoz, hogy kiküldjük õket a Naprendszerbõl.

Hannar botját az alattuk folyó kék vizekre, a kis tornyok színes márványára és a lassú forgalmú, széles utcákra bökte.

– El mindettõl, ki a sötétségbe és a magányba. Mit kerestek ott?

Durven ajka keskeny, eltökélt vonallá szûkült.

– Ne felejtsd el – mondta csendesen –, hogy egész életemet a Földtõl távol töltöttem.

– És boldog voltál tõle? – folytatta Hannar könyörtelenül.

Durven egy ideig töprengett.

– Többet kaptam annál – válaszolta végül. – Erõmet a legvégsõkig kihasználtam, és olyan diadalokban volt részem, amelyekrõl nem is álmodsz. Az a nap, amikor az elsõ expedíció visszatért a Naprendszerbe, megért egy életet Shastarban.

– Gondolod – kérdezte Hannar –, hogy ennél szebb városokat fogtok építeni az idegen napok alatt, ha majd örökre elhagyjátok a mi világunkat?

– Ha szükségét érezzük, akkor igen. Ha nem, akkor más dolgokat építünk. De építenünk kell. És a te néped mit alkotott az elmúlt száz esztendõben?

– Amiért nem csináltunk gépeket, amiért hátat fordítottunk a csillagoknak, és megelégedtünk a saját világunkkal, ne hidd, hogy egészen tétlenek voltunk. Itt Shastarban kifejlesztettünk egy olyan életmódot, amelyet nem hinném, hogy bárhol is felülmúltak. Az élet mûvészetét! A mienk az elsõ olyan arisztokrácia, amelynek nincsenek rabszolgái. Ez a mi eredményünk, aminek alapján a történelem meg fog bennünket ítélni.

– Ezt aláírom – felelt Durven. – De ne feledd, hogy a ti paradicsomotokat is tudósok építették, akiknek küzdeniük kellett, akárcsak nekünk, hogy álmaikat valóra váltsák.

– Nem is mindig sikerült nekik. A bolygók egyszer már legyõzték õket; miért lennének más napok világai vendégszeretõbbek?

Jogos kérdés volt ez. Annak az elsõ kudarcnak az emléke még ötszáz év múltán is keserû volt. Micsoda reményekkel és álmokkal indult az ember a bolygóra a huszadik század utolsó éveiben – hogy aztán nemcsak hogy terméketlennek és élettelennek találja õket, de ráadásul ádáz ellenségnek! A Merkúr lávatengereinek mogorva tüzeitõl a Plútó szilárd nitrogénbõl álló jéghegyeiig nem akadt egyetlen hely sem, ahol az ember védelem nélkül élhetett volna; egy évszázados eredménytelen küzdelem után vissza kellett térnie saját világába.

De a látomás nem hunyt ki egészen. Még akkor is akadtak, akik álmodozni merészeltek a csillagokról, amikor kénytelenek voltak elhagyni a bolygókat is. Ebbõl az álomból született meg a Transzcendentális Utazás, az Elsõ Expedíció – és most a régen áhított siker részegítõ bora.

– Ötven Nap-típusú csillag van a Földtõl tíz fényévnyire – felelte Durven –, és majdnem mindnek vannak bolygói. Most már úgy tudjuk, hogy a G-típusú csillagoknak éppoly szükségszerûen vannak bolygói, mint ahogyan színképük is, bár nem tudjuk, miért, így a Földhöz hasonló világuk utáni kutatásnak idõvel sikerülnie kellett, így hát nem hinném, hogy különösebb szerencsére volt szükség ahhoz, hogy az Édent ilyen hamar megleljük.

– Éden? Így hívjátok az új világotokat?

– Igen. Ez látszott a hozzá illõ elnevezésnek.

– Gyógyíthatatlan romantikusok vagytok ti, tudósok! Talán túl jó nevet választottatok. Ha jól emlékszem, nem volt minden olyan barátságos az emberhez az elsõ Édenben.

Durven sejtelmesen mosolygott.

– Ez megint csak nézõpont kérdése – válaszolta. Shastar felé mutatott, ahol az elsõ fények kezdtek felvillanni. – Ha õseink nem lakmároztak volna jócskán a Tudás Fájáról, ez sem lehetne a tiétek.

– És mit gondolsz, mi fog most történni vele? – kérdezte Hannar keserûen. – Ha egyszer megnyitottátok az utat a csillagokba, fajunk minden ereje és lendülete úgy el fog folyni a Földrõl, mint egy nyitott sebbõl.

– Nem tagadom. Máris megtörtént, és újból meg fog történni. Shastar követni fogja Babilont, Karthágót és New Yorkot. A jövõ a múlt romjain épül fel; aki bölcs, szembenéz ezzel a ténnyel, nem pedig küzd ellene. Éppen annyira szerettem Shastart, mint te – annyira, hogy most sem merek lemenni az utcáira, pedig sohasem fogom látni többé. Azt kérdezed, mi lesz belõle? Megmondom. Amit teszünk, csupán meg fogja gyorsítani a vég bekövetkezését. Már húsz évvel ezelõtt is, amikor utoljára itt voltam, éreztem, hogy akaratomat meggyöngíti a ti életetek céltalan szertartása. Hamarosan ugyanez lesz a helyzet a Föld összes városaiban, mert mindegyik Shastart majmolja. Azt hiszem, az utazás nem jöhetett elég korán; talán még te is hinnél nekem, ha beszéltél volna azokkal az emberekkel, akik visszajöttek a csillagokról, és érezted volna, hogyan szökken fel a vér ereidben, ennyi sok évszázados alvás után. Mert a ti világotok haldoklik, Hannar, amitek van, eltarthat egy darabig, de a végén kisiklik a kezetekbõl. A jövõ a mienk és mi magatokra fogunk hagyni titeket az álmaitokkal. Mi is álmodtunk, és most meg fogjuk valósítani az álmainkat.

Az utolsó fénysugár a Szfinksz homlokára esett, amint a Nap a tengerbe süllyedt, és Shastart az éjszakára bízta, ám nem a sötétségre. A széles utcák fénylõ folyók voltak, amelyek a mozgó foltok miriádját hordozták; a tornyokat és kiszögelléseket színes fények ékszerei díszítették, és a szél halk zeneszót hozott, amikor egy sétahajó lassan kifutott a tengerre. Durven halványan mosolyogva nézte, amint a hajó eltávolodik az ívben meghajló parttól, ötszáz év vagy még több is eltelt azóta, hogy az utolsó kereskedelmi hajó kirakta szállítmányát, de amíg a tenger megmarad, az emberek mindig hajózni fognak rajta.

Nem sok egyéb mondanivalójuk maradt, és Hannar nemsokára egyedül maradt a dombon. Fejét hátrahajtva nézte a csillagokat. Sosem fogja többé látni a fivérét; a Nap, amely néhány órára elrejtõzött pillantása elõl, Durven számára örökre el fog tûnni, és semmivé zsugorodik az ûr szakadékában.

Shastar mindezzel mit sem törõdve pihent csillogón a sötétségben, a tenger partján. Hannar, akire a jövõ tudata ránehezedett, úgy látta, mintha a végzet máris a város fölött lebegne. Volt igazság Durven szavaiban; az exodusnak már meg kellett kezdõdnie.

Tízezer évvel ezelõtt más felfedezõk indultak el az emberiség elsõ városaiból, hogy új földeket tárjanak fel. Megtalálták õket, és sohasem tértek vissza, és az idõ felfalta elhagyott otthonaikat. Ez történik majd Shastarral, a Gyönyörûvel is.

Mélyen botjára dõlve, Hannar lassan lesétált a domboldalon, a város fényei felé. A Szfinksz szenvedély nélkül figyelte, ahogy alakja belevész a távolságba és a sötétségbe. Ötezer év óta figyelt.

Brant még nem volt egészen húszéves, amikor népét elüldözték otthonából és nyugatra hajtották, két kontinensen és egy óceánon keresztül, miközben az étert betöltötték a megsértett ártatlanság szánalmas kiáltásai. Kevés együttérzést kaptak a világ többi lakójától, mert csak magukat okolhatták, semmi esetre sem állíthatták, hogy a Legfelsõ Tanács elhamarkodottan cselekedett. Tucatnyi elõzetes figyelmeztetést küldött nekik, és nem kevesebb, mint négy, véglegesnek mondott ultimátumot, mielõtt vonakodva akcióba lépett volna. Egy napon hatalmas akusztikus radiátorral felszerelt kis hajó érkezett hirtelen a falu fölé, és háromszáz méter magasságból több kilowattos hangerõt kezdett kibocsátani. Néhány órával késõbb a lázadók megadták magukat, és nekiláttak összecsomagolni ingóságaikat. A szállítóflotta egy héttel késõbb megjelent, és a még mindig hevesen tiltakozó embereket új otthonukba vitte, a világ másik felére.

Így szereztek érvényt a Törvénynek, amely úgy rendelkezett, hogy egyetlen közösség sem maradhat ugyanazon a helyen három emberöltõnél tovább. A Törvénynek engedelmeskedni annyit jelentett, hogy a hagyományokat lerombolják, és az õsi, szeretett otthonokat elhagyják. Éppen ez volt a célja a Törvénynek, amikor megalkották, négyezer évvel elõbb, de a pangás, amelyet megakadályozni lett volna hivatva, már nem volt sokáig elkerülhetõ. Eljön az idõ, amikor nem lesz semmiféle központi szervezet, amely érvényt szerezhetne neki, és a szétszórt falvak ott fognak maradni, ahol voltak, amíg az idõ be nem kebelezi õket, ahogyan a korábbi civilizációkat is, amelyeknek örökösei voltak.

Chaldis népének három teljes hónapjába tellett, míg felépítették új otthonaikat, kiirtottak egy négyzetmérföldnyi erdõt, elültettek néhány teljesen felesleges egzotikus gyümölcsfát, szabályoztak egy folyót, és elhordtak egy dombot, amely sértette esztétikai érzéküket. Igazán hatásos munka volt, és minden meg lett bocsátva, amikor a helyi felügyelõ valamivel késõbb körbejárt és felülvizsgálta a munkát. Chaldis nagy megelégedéssel szemlélte, amint a szállítóeszközök, az ásógépek és egy mozgó és gépies civilizáció valamennyi kelléke lassan eltûnt az égen. Távozásuk lármája alig halt el, amikor a falu egy emberként újra visszasüppedt a restségbe, amelyet remélhetõleg legalább egy évszázadig semmi sem fog megzavarni.

Brant valósággal élvezte az egész kalandot. Persze sajnálta, hogy elveszítette azt az otthont, amelyben felnõtt, és most már sohasem mássza meg azt a büszke, magányos hegyet, amely lenézett szülõfalujára. Ezen a vidéken nem voltak hegyek, csak alacsony, hullámos dombok és termékeny völgyek, amelyekben erdõk burjánzottak évezredekig, amióta a földmûvelés véget ért. Melegebb is volt itt, mint az óhazában, mert közelebb voltak az Egyenlítõhöz, és maguk mögött hagyták Észak vad teleit. Majdnem minden szempontból elõnyös volt a csere, de azért egy-két évig jólesõn parázslott a chaldisiakban a vértanúság érzése.

Ezek a politikai ügyek egyáltalán nem aggasztották Brantot. Az emberi történelem egész útja – a sötét koroktól egészen a távoli jövõig – nem volt annyira fontos e pillanatban, mint Yradne és iránta való érzelmei. Szerette volna tudni, vajon mit csinál most Yradne, és megpróbált valami ürügyet kitalálni, amellyel meglátogathatja. De ez azt is jelentené, hogy találkoznia kell a szüleivel, akik zavarba hoznák jóindulatú színlelésükkel, hogy látogatását egyszerû társasági formalitásnak tekintik.

Úgy döntött, hogy inkább a kovácsmûhelybe megy. Legalább ellenõrizheti Jon lépéseit. Kár, hogy ez történt Jonnal; nemrégen még olyan jó barátok voltak. De a szerelem a barátság leghalálosabb ellensége, és amíg Yradne nem választ közöttük, a harcra kész semlegesség állapotában kell maradniuk.

A falu körülbelül egy mérföld hosszúságban terült el a völgyben; csinos, új házai kiszámított szabálytalansággal helyezkedtek el. Néhány ember jött-ment, csöppet sem sietõsen, vagy kis csoportokban pletykáltak a fák alatt. Brantnak úgy tûnt, minden szem õt követi, és róla beszélnek, amikor elmegy mellettük – és feltételezése tökéletesen helyes is volt. Egy olyan zárt közösségben, amely ezernél is kevesebb nagyon értelmes emberbõl áll, senki sem remélheti, hogy bármi is titokban maradhat.

A kovácsmûhely egy tisztáson volt a falu túlsó végén, ahol a munkával együtt járó piszok a lehetõ legkevesebb kényelmetlenséget okozta. Eltört és félig szétszedett gépek vették körül, amelyeknek kijavítására Öreg Johannak még nem jutott ideje. A közösség három repülõjének egyike is ott hevert, meztelen bordáit a Nap felé tárva. Hetekkel ezelõtt hozták ide, azzal a kéréssel, hogy rögtön javítsák meg. Öreg Johan egy nap alatt helyre is tudja hozni – de majd csak a maga idején.

A kovácsmûhely széles ajtaja nyitva volt, és a ragyogóan kivilágított mûhelybõl a fém sivító hangja hallatszott, ahogy az automata gépek valamilyen új formát alakítottak ki gazdájuk akarata szerint. Brant óvatosan ellépdelt a robotoló rabszolgák mellett, és a mûhely viszonylag csendes hátsó részébe tartott.

Öreg Johan egy rendkívül kényelmes karosszékben hevert és pipázott. Úgy festett, mintha életében egyetlen napot sem dolgozott volna. Jóképû emberke volt, gondosan hegyesre nyírt szakállal; csak szüntelenül ide-oda repkedõ, csillogó szeme mutatott élénkséget. Közepes tehetségû költõnek hihette volna az ember – õ maga annak is képzelte magát –, de falusi kovácsnak soha.

– Jont keresed? – kérdezte két pöfékelés között. – Itt van valahol, annak a lánynak fabrikál valamit. Ha agyonütnek, se tudom, mit esztek rajta mind a ketten.

Brant halványan elpirult, és éppen valamilyen választ fontolgatott, mikor az egyik gép hangos figyelmeztetõ jelzéseket kezdett adni. Öreg Johan egy szempillantás alatt kint volt szobából, és egy percig különös recsegések, csattanások és egy csomó csúnya szó hömpölygött be az ajtón. Ám igen hamar megjelent, visszaült a székébe, és láthatólag remélte, hogy egy ideig senki sem háborgatja.

– Hadd mondjak neked valamit, Brant – folytatta, mintha semmi sem szakította volna félbe. – Húsz év múlva pontosan olyan lesz, mint az anyja. Gondoltál már erre valaha?

Brant erre nem gondolt, és kissé visszahõkölt. De húsz év egy fiatalember számára maga az örökkévalóság, ha most elnyeri Yradne kezét, mit érdekli õt, hogy mi lesz húsz év múlva? Meg is mondta Johannak.

– Legyen, ahogyan akarod – mondta a kovács, nem minden melegség nélkül. – Azt hiszem, ha mindnyájan olyan messze elõre néznénk, az emberi faj már egymillió évvel ezelõtt kihalt volna. Miért nem játszotok egy parti sakkot, mint az értelmes emberek, hogy eldöntsétek, kié legyen a lány elõször?

– Brant csalna – felelte Jon, aki hirtelen megjelent az ajtóban. Majdnem teljesen ki is töltötte: apjával szöges ellentétben nagy darab, bivalyerõs fiatalember volt. Kezében egy papírt tartott, amelyen egy tervrajz volt látható. Brant szerette volna tudni, miféle ajándékot készít Yradnénak.

– Min dolgozol? – kérdezte csöppet sem közömbösen.

– Miért mondanám meg? – kérdezte Jon békésen. Tudsz rá egyetlen elfogadható indokot?

Brant vállat vont.

– Biztos vagyok benne, hogy nem fontos. Csak udvarias akartam lenni.

– Ne vidd túlzásba – szólalt meg a kovács. – A múltkor is, amikor udvariaskodtál, Jon egy hétre fekete karikát mázolt a szemed köré. Nem emlékszel? – A fiához fordult, és nyersen rászólt: – Lássuk azt a rajzot, hadd mondjam meg, miért nem lehet megcsinálni!

Kritikus szemmel vizsgálgatta, míg Jon a növekvõ zavar jeleit mutatta. Ekkor Johan helytelenítõleg horkantott egyet, és azt kérdezte:

– Honnan fogod venni a komponenseket? Egyik sem szabványos, és a legtöbb mikro-alatti.

Jon reménykedve nézett körül a mûhelyben.

– Nem kell nagyon sok belõlük. Egyszerû munka, és arra gondoltam…

– …hogy majd én megengedem neked, hogy elrontsd az integrátorokat, miközben megpróbálod megcsinálni ezeket a darabokat? Hát majd meglátjuk. Az én tehetséges fiam, kedves Brant, megpróbálja bebizonyítani, hogy esze is van, nem csak izmai, és csinál egy olyan játékszert, amely körülbelül ötven évszázada elavult. Remélem, neked jobb ötleteid akadnak. Amikor én annyi idõs voltam, mint ti…

Hangja és visszaemlékezései hallgatásba vesztek. Yradne sündörgött be a gépterem zakatoló zajából, és halványan mosolyogva figyelte õket.

Ha Brantot és Jont megkérik, hogy írják le Yradnét, válaszukból úgy tûnnék, mintha két teljesen különbözõ leányról lenne szó. Természetesen volnának azonos vonások. Mindketten egyetértettek volna abban, hogy a haja gesztenyeszínû, a szeme nagy és kék, és a bõre a legritkább színû: majdnem gyöngyházfehér. De Jon számára a lány törékeny kis lénynek tûnt, akit cirógatni és védelmezni kell, míg Brantnak a magabiztossága és az akaratereje annyira nyilvánvaló volt, hogy kétségbe volt esve, vajon lehet-e valaha is valamiben a szolgálatára. Látásmódjuk különbsége részben megmagyarázható Jon tizenkétcentis magasság- és húszcentis derékbõség-többletével, de alapjában véve mélyebb pszichológiai forrásokból táplálkozott. Az a személy, akit szeretünk, valójában nem is létezik, csupán egy kép, amelyet az elme lencserendszerén át kivetítünk valamilyen felületre, amelyre a lehetõ legkisebb torzulással rávetíthetõ. Brantnak és Jonnak egészen más eszményei voltak, és mindketten azt hitték, hogy Yradne testesíti meg. Ami õt magát egyáltalán nem lepte volna meg, mert kevés dolog okozhatott neki meglepetést.

– Lemegyek a folyóhoz – mondta. – Benéztem hozzád útközben, Brant, de már elmentél.

Ez Jonra mért csapás volt, de a lány gyorsan egyenlített:

– Gondoltam, elmentél Lorayne-nel vagy valamelyik másik lánnyal, de azt tudtam, hogy Jont otthon találom.

Jon csak úgy sugárzott e váratlan és eléggé pontatlan vallomás hallatán. Összetekerte rajzait, és berohant a házba.

– Várj meg! Azonnal jövök! – szólt vissza a válla fölött.

Brant egy pillanatra sem vette le a szemét Yradnéról, miközben kényelmetlenül egyik lábáról a másikra állt. A lány tulajdonképpen nem hívott senkit, és Brant, amíg határozottan nem utasították el, nem akarta elhagyni a csatateret. De eszébe jutott, hogy van egy meglehetõsen régi mondás arról, hogy két ember társaság, három viszont éppen az ellenkezõje.

Jon visszatért, és egy megdöbbentõ, zöld köpenyben feszített, amelyen átlós irányban vörös foltok virítottak. Csak nagyon fiatal ember viselhetett ilyesmit, még éppen hogy csak elment Jonnak. Brant azon töprengett, van-e ideje arra, hogy hazasiessen, és felvegyen valami ennél is kápráztatóbbat. Úgy találta, túl nagy a kockázat, megfutamodást jelenthet az ellenség elõl, és a csata véget érhet, még mielõtt visszaérkezhetne az erõsítéssel.

– Egész kis tömeg – jegyezte meg öreg Johan tapintatlanul, amikor elbúcsúztak. – Mi lenne, ha én is elmennék veletek? – A fiúk zavartan néztek össze, de Yradne vidám kis nevetést hallatott; ezért is nehéz lett volna nem szeretni. Az öreg egy ideig a kapu elõtt állt és mosolygott, miközben a fiatalok eltávolodtak a fák között, le a hosszú, füves lejtõn a folyóhoz. De aztán szeme már nem követte õket; elmerült álmaiban, amelyek éppen olyan hiúak voltak, mint minden emberi álmodozás: saját letûnt ifjúságának álmai. Nagyon hamar hátat fordított a napfénynek, és most már mosolygás nélkül eltûnt a mûhely zajos forgatagában.

Az Észak felé kúszó nap elhaladt az Egyenlítõ fölött; a nappalok hamarosan hosszabbak lesznek, mint az éjszakák, és a tél veresége teljes. Az északi félteke számtalan falva készült, hogy köszöntse a tavaszt. Mióta a nagyvárosok kihaltak, és az ember visszatért az erdõk és a mezõk közé, sok olyan õsi hagyományt is felélesztettek, amelyeket a városi civilizáció ezeréves szendergésre ítélt. Néhány ilyen szokást szándékosan élesztettek fel az antropológusok és a szociológusok a harmadik évezredben, akiknek lángesze oly sok alapképletet ismert fel az emberi kultúrában messzi korokig visszamenõleg, így történt, hogy a tavaszi napéjegyenlõséget most is olyan szertartásokkal ünnepelték meg, amelyek minden mesterkéltségük ellenére kevésbé tûntek volna furcsának a primitív embernek, mint azoknak az iparvárosoknak a lakói szemében, amelyeknek füstje valamikor beszennyezte a Föld egét.

A Tavaszünnep elõkészületei mindig rengeteg áskálódásra és civakodásra adtak alkalmat a szomszédos falvak között. Mindegyik falu nagy megtiszteltetésnek érezte, ha az ünnepségek házigazdája lehet, bár emiatt legalább egy hónapra minden más tevékenység abbamaradt. Egy újonnan letelepült közösség, amely még alighogy meggyökeredzett, természetesen aligha vállalhatott ekkora felelõsséget. Brant népe azonban ötletes módon próbálta eltüntetni a friss megaláztatás nyomait, öt másik falu volt még százmérföldes körzetben, és mindegyiket meghívták Chaldisba a Fesztiválra.

A meghívást nagyon óvatosan fogalmazták meg. Finoman céloztak arra, hogy Chaldis nyilvánvaló okokból nem is remélheti, hogy olyan aprólékosan kidolgozott programmal állhat elõ, mint ahogy ez kívánatos lenne, és ebben az is benne rejlett, hogy ha a vendégek igazán jól akarják magukat érezni, jobban teszik, ha máshová mennek. Chaldis legfeljebb egy szomszéd érkezését várta. Ám a környékbeliekben a kíváncsiság legyõzte az erkölcsi felsõbbrendûség érzését. Valamennyien azt válaszolták, hogy örömmel jönnek, így hát Chaldisnak nem sikerült kibújnia a reá háruló felelõsség alól.

A völgyben nem szállt le az éjjel, és keveset aludtak. Magasan a fák fölött a mesterséges napok egész sora égett állandó, kékesfehér ragyogással, számûzve a csillagokat és a sötétséget, és körös-körül mérföldekre felborította a vadon élõ állatok természetes életrendjét. A hosszabbodó nappalokon és rövidülõ éjeken át emberek és gépek csatáztak, hogy befejezzék a nagy amfiteátrumot, amelynek négyezer embert kellett befogadnia. Egy dologban legalább szerencséjük volt: ez alatt az éghajlat alatt nem volt szükség tetõre, sem mesterséges fûtésre. Azon a vidéken, amelyet oly vonakodva hagytak el, a hó még március végén is vastagon takarta a földet.

A nagy napon Brant korán felébredt az égbõl alázuhanó repülõ hangjára. Fáradtan nyújtózkodott; arra gondolt, vajon mikor kerül újból ágyba, aztán felöltözködött. Lábával egy rejtett kapcsoló felé rúgott, mire a falból elõhengeredett egy merev mûanyag burok, és teljesen befedte a süppedõ habszivacs-téglalapot, amely néhány centiméterrel a padló fölé emelkedett. Ágynemûvel nem volt dolga, mert a szoba önmûködõen a testhõmérsékletet tartotta. Brant élete sok efféle módon egyszerûbb volt távoli õseinél – ötezer év tudományának szüntelen és majdnem elfeledett erõfeszítései folytán.

A szobát bevilágította az egyik áttetszõ falon át beömlõ fény, és hihetetlen rendetlenséget tárt a szem elé. A padló egyetlen üres darabja alatt az ágy volt elrejtve, de mire az est leszáll, valószínûleg ezt is szabaddá kell tenni. Brant szenvedélyes gyûjtõ volt, semmit sem szeretett eldobni. Ez nagyon szokatlan tulajdonság egy olyan világban, ahol kevés dolognak van értéke, hisz oly könnyen elõ lehet állítani õket. Brant azonban nem azokat a tárgyakat gyûjtötte, amelyeket az integrátorok elõ szoktak állítani. Az egyik sarokban egy farönk volt a falnak támasztva, amelyet emberformájúra faragtak ki. Másutt jókora homokkõ-és márvány tömbök hevertek a padlón szanaszét, hogy Brantnak eszébe jusson megmunkálni õket. A falakat teljesen befedték a festmények, többnyire absztrakt ábrázolások. Nem sok ész kellett ahhoz, hogy az ember kitalálja, Brant mûvész, de azt már nem volt olyan könnyû megállapítani, hogy vajon jó-e.

Átvágott e romokon, és valami táplálék után nézett. Konyha nem volt; egyes történészek szerint egészen 2500-ig használatos volt, de már jóval elõtte a legtöbb család körülbelül olyan gyakori idõközökben készítette el maga az ebédjét, mint például egy-egy ruhadarabját. Brant átsétált a nappaliba és egy fémdobozhoz lépett, amely mellmagasságban a falba volt építve. Közepén olyasvalami volt, amit a legutolsó öt évszázadban minden emberi lény ismert: egy tízjegyû impulzustárcsa. Brant feltárcsázott egy négyjegyû számot, és várt. Semmi sem történt. Kissé bosszúsan megnyomott egy rejtett gombot, mire a készülék eleje kettényílt, és feltárta belsejét, ahol a szabályok szerint most étvágygerjesztõ reggelinek kellett volna lennie. De nem volt semmi.

Brant feltárcsázhatta volna a központi élelmezési gépet, hogy magyarázatot kérjen, de valószínûleg nem kapott volna választ. Egészen nyilvánvaló volt, mi történt: az élelmezési részleg oly szorgosan készülõdött az egész napi túlterhelésre, hogy nagy szerencse, ha egyáltalán kap valami reggelit. Megszakította az összeköttetést, aztán újból próbálkozott egy kevésbé túlterhelt számmal. Ezúttal halk berregés hangzott fel, majd tompa csattanás, s az ajtók szétcsúsztak, hogy feltárjanak valami sötét, gõzölgõ italt, néhány nem túlságosan étvágygerjesztõ szendvicset és egy nagy szelet dinnyét. Brant fintorogva nekilátott pótreggelijének, és azon tûnõdött, hogyan juthatott el az emberiség a barbárság eme fokára.

Szülei még aludtak, amikor csendben kiment a házból a széles, füves térre, a falu közepére. Még mindig nagyon korán volt és a levegõ kissé csípõs, de tiszta és derûs; még nem párologtak el az utolsó harmatcseppek. Több repülõ hevert a gyepen, és ontotta magából az utasokat, akik nyomban szerteszéledtek, hogy szemügyre vegyék Chaldist. Míg Brant figyelt, az egyik gép zümmögve a magasba emelkedett, gyenge ionfelhõt bocsátva ki magából. Egy pillanattal késõbb a többi is követte; csak néhány tucat utast bírtak el, és többször kellett fordulniuk napszálltáig.

Brant odaténfergett a látogatókhoz; igyekezett öntudatosnak látszani, de nem annyira, hogy minden közeledést lehetetlenné tegyen. A legtöbb idegen nagyjából korabeli volt, az idõsebbek csak ésszerûbb idõpontban fognak majd megérkezni, õszinte kíváncsisággal néztek rá, amit érdeklõdéssel viszonozott. Észrevette, hogy a bõrük sokkal sötétebb, mint az övé, a hangjuk lágyabb és nem olyan árnyalt. Némelyiknél még tájszólás nyomai is felfedezhetõk voltak, mert a közvetlen kommunikáció ellenére még mindig éltek a világnyelv tájjellegû változatai. Legalábbis Brant feltételezte, hogy õk beszélnek tájszólással, bár egyszer-kétszer elkapta a mosolyukat, amikor az õ beszédét hallgatták.

A vendégek egész reggel gyülekeztek a téren, és útjukat a nagy aréna felé vették, amelyet könyörtelenül kihasítottak az erdõbõl. Sátrak és színes zászlók voltak itt, s a levegõt betöltötte a kiabálás és nevetés, mert a délelõtt a szórakozó fiataloké volt. Bár Athén hunyorgó, igaz, sosem kialvó fáklyaként sodródott tízezer éven át az idõ folyamán, a sport módjai alig változtak az elsõ olimpiai napok óta. A férfiak még mindig futottak és ugrottak és birkóztak és úsztak; igaz, sokkal jobban mint õseik. Brant elég jól futott rövid távon, és sikerült harmadiknak befutnia száz méteren. Ideje alig valamivel volt több nyolc másodpercnél, ami nem nagyon jó, mert a csúcs hétnél is kevesebb. Brant nagyon megdöbbent volna, ha megtudja, hogy volt idõ, amikor a világon mindössze néhányan tudták megközelíteni a tízet.

Jon nagyon jól szórakozott, még magánál is termetesebb ifjakat nyekkentett a türelmes pázsitra, és amikor összeszámolták a délelõtt eredményeit, kiderült, hogy Chaldis szerezte a legtöbb pontot, bár viszonylag kevés számban lett elsõ.

Amint dél közelgett, a tömeg amõba módjára kezdett szétfolyni az Öt Tölgy Tisztására, ahol a molekuláris szintetizátorok már hajnal óta dolgoztak, hogy sok száz asztalt telerakhassanak étellel, itallal. Nagy szakértelemmel készítették el a prototípusokat, amelyeket azután tökéletes hûséggel másoltak le utolsó atomjáig. Mert bár a táplálék elõállításának mechanizmusa teljesen megváltozott, a fõszakács mûvészete tovább élt, és olyan diadalok felé haladt, amelyekben a természet már egyáltalán nem játszott szerepet.

A délután fõ mûsorszáma egy hosszú verses dráma volt, amelyet meglehetõs ügyességgel állítottak össze olyan költõk mûveibõl, akiknek nevét már régóta elfelejtették. Egészében véve Brant unalmasnak találta, bár itt-ott volt néhány szép sora, amely megragadt az emlékezetében:

Mert esõs, zord teleknek vége,

Vétkek és havak szaka letûnt…

Brant ismerte a havazást, és örült, hogy maga mögött hagyhatta. A vétek azonban archaikus szó volt, amelyet három vagy tán négyezer évvel ezelõtt használtak utoljára, de volt valami baljós, izgalmas csengése.

Nem találkozott Yradnéval egészen szürkületig, amikor a tánc megkezdõdött. Magasan a völgy fölött fények úsztak, és elárasztották az erdõt állandóan változó kék, piros és arany mintákkal. Elõbb kettesével, hármasával, aztán tucatjával és százával vonultak be a táncosok az amfiteátrum nagy kerek térségére, míg nevetõ, keringõ alakok tengerévé nem változott az egész. Ez végre olyasvalami volt, amelyben Brant elegánsan le tudta gyõzni Jont.

A zene az emberi kultúra egészét tükrözte; egy percen át dobok lüktetése reszkettette meg a levegõt, amely valami õsi dzsungelból is jöhetett volna; majd a finom elektronikus hangszerek negyedhangokból álló bonyolult hangfüggönyöket szõttek.

Brant sok lánnyal táncolt már, amikor rátalált Yradnéra. Nagyon szép volt, csak úgy ragyogott az életörömtõl, és úgy tûnt, nem nagyon siet csatlakozni hozzá, amikor annyi ifjú közül válogathat. De végül mégis együtt keringtek az örvényben, és Brantnak nem kis örömet szerzett az a gondolat, hogy Jon valószínûleg mogorván figyeli õket valahonnan távolról.

A zene szünetében elszakadtak a táncolóktól, mert Yradne kijelentette, hogy egy kicsit fáradt. Ez pompásan megfelelt Brantnak, és már együtt is ültek az egyik nagy fa alatt. Nézték az eleven, nyüzsgõ áradatot, azzal a nyugalommal, amely a tökéletes elengedettség állapotában fogja el az embert.

Brant volt az, aki megtörte a varázst. Meg kellett tennie mert sokáig várhat, amíg ismét eljön az alkalom.

– Yradne – mondta –, miért kerülsz engem?

A lány ártatlanul, tágra nyílt szemmel nézett rá.

– Ó, Brant – felelte –, nem szép tõled, hogy ezt mondod; tudod, hogy nem igaz! Bárcsak ne lennél olyan féltékeny. Nem várhatod el tõlem, hogy állandóan a nyomodban legyek.

– Jól van! – bólintott Brant elgyengülve, és azon törte a fejét, nem csinál-e bolondot magából. De most már ezzel az erõvel folytathatja is.

– Tudod, hogy egyszer döntened kell, melyikünket választod. Ha mindig halogatod, végül hoppon maradsz, akárcsak a két nénéd.

Yradne csilingelve kacagott: nagyon mulatságosnak érezte ezt a gondolatot, hogy valaha is öreg és csúnya lehet.

– Ha te ilyen türelmetlen vagy – válaszolta évõdve –, azt hiszem, Jonra mindig számíthatok. Láttad, mit adott nekem?

– Nem – mondta Brant, és megfordult vele a világ.

– Mondhatom, jó megfigyelõ vagy! Nem is vetted észre a nyakláncomat?

Yradne drágakõ csokrot viselt, amelyet vékony aranylánc tartott. Nagyon szép függõ volt, de semmi szokatlan nem volt benne, és Brant nem is mulasztotta el, hogy ezt megjegyezze. Yradne titokzatosan mosolygott, és ujját rátette a kövekre. A levegõt azonnal lágy zene hangjai töltötték be, amelyek elõször összevegyültek a tánc muzsikájával, aztán teljesen elfojtották.

– Látod – mondta a lány büszkén –, most akárhová megyek, a zene velem jön. Jon azt mondta, olyan sokórás anyag van benne, hogy sosem fogom megtudni, mikor kezd ismételni. Nem ügyes?

– Talán az – szólt Brant morcosan –, de nem egészen új. Valamikor mindenki hordott magával ilyesmit, míg aztán sehol sem volt csend a Földön, úgyhogy be kellett tiltani. Képzeld, micsoda hangzavar támadna, ha mindnyájunknak lenne ilyen!

Yradne mérgesen lökte el magától.

– Már megint féltékenykedsz arra, amit te magad nem tudsz megcsinálni. Ajándékoztál valaha is nekem valamit, ami csak fele ilyen ügyes vagy hasznos? Elmegyek. Ne is próbálj elkísérni!

Brant tátott szájjal bámult utána, egészen megdöbbent a heves válaszától. Aztán észbekapott és utána kiáltott:

– Hé, Yradne, én nem úgy gondoltam… – De a lány már eltûnt.

Nagyon rossz hangulatban indult kifelé az amfiteátrumból. Egyáltalán nem segített rajta, hogy megpróbálta ésszerûen megmagyarázni Yradne kitörésének okát. Megjegyzése, bár célzatos volt, de igaz is, és néha nincs bosszantóbb, mint az igazság. Jön ajándéka szellemes, de hétköznapi játék csupán, amely csakis azért érdekes, mert ebben a pillanatban egyedülálló.

De mit adhatott volna õ Yradnénak? Nem volt semmi egyebe, csak a festményei, és ezek nem voltak igazán jók. A lány semmi érdeklõdést nem mutatott irántuk, és nagyon nehéz volt megértetni vele, hogy õ nem arcképfestõ, tehát inkább meg sem próbálja, hogy portrét fessen róla. Nem is értette meg igazából és nem tudta elrejteni a csalódását. Brant szívesen vette az ihletet a természetbõl, de sohasem másolta le azt, amit látott. Amikor egy-egy képe elkészült (idõnként ez is megtörtént), gyakran csakis a cím utalt az eredeti ihletforrásra.

A tánczene még mindig körülötte lüktetett, de már nem kötötte le; ha volt valami, amit nem bírt ki, az a mások szórakozásának a látványa. Úgy döntött, hogy elmenekül. Az egyetlen békés hely, amely az eszébe jutott, a folyópart, lent, a frissen ültetett mohaszõnyegen túl.

Leült a víz mellé és gallyakat hajigált a folyóba, és figyelte õket, ahogy lefelé sodródnak. Idõnként más sétálók is erre tévedtek, de többnyire párosával, és ügyet sem vetettek rá. Irigyen bámulta õket, és elmerengett a dolgok ilyetén kellemetlen fordulatán.

Már az is szinte jobb lenne, gondolta, ha Yradne valóban elhatározná, hogy Jont választja. De a lány a legkisebb jelét sem mutatta, hogy valamelyiküket is elõnyben részesítené. Talán valóban csúfot ûzött belõlük, ahogyan néhányan állították – köztük Öreg Johan is –, bár éppoly valószínû az, hogy igazán képtelen volt választani. Az kellene, gondolta Brant leverten, hogy egyikünk valami igazán nagyszerût mûveljen, amivel a másik nem tudja felvenni a versenyt.

– Halló – mondta egy vékony hangocska a háta mögött.

Hátrafordult: egy nyolcéves forma kislány nézett rá, fejét kissé féloldalra hajtva, mint valami kíváncsi veréb.

– Szervusz – felelte lelkesedés nélkül. – Miért nem nézed a táncot?

– És te? Miért nem táncolsz? – vágott vissza a kicsi azonnal.

– Fáradt vagyok – mondta, és remélte, hogy ez megfelelõ kifogás. – Nem szabadna egyedül szaladgálnod. Eltévedhetsz.

– Már el is tévedtem – felelte a kislány boldogan, és leült melléje a partra. – Szeretek eltévedni.

Brant viszont azt szerette volna tudni, melyik faluból jött; egészen helyes kis jószág volt, és még helyesebb lenne, ha kevesebb csokoládét kent volna szét az arcán. Úgy tûnt, hogy magányosságának vége. Mert a kislány olyan idegesítõ nyíltsággal bámult rá, amely szerencsére ritkán marad meg a gyermekkoron túl.

– Én tudom, mi bajod van – szólalt meg hirtelen.

– Igazán? – érdeklõdött Brant udvariasan.

– Te szerelmes vagy!

Brant elejtette a gallyat, amelyet éppen a folyóba akart dobni, és feltekintett, hogy jobban megnézze magának a kínzóját. A kislány azonban olyan komoly együttérzéssel pillantott vissza, hogy beteges önsajnálata egy pillanat alatt nevetésbe fulladt. A kislány ettõl nagyon megbántódott, úgyhogy gyorsan leküzdötte a nevetését.

– Mibõl vetted észre? – kérdezte most már mélységes komolysággal.

– Mindenfélét olvastam róla – felelte ünnepélyesen. – És egyszer láttam egy filmet, amelyben volt egy férfi, aki lement a folyóhoz, és pontosan úgy ült ott, mint te, de aztán rögtön bele is ugrott. És akkor valami borzasztóan szép zene hangzott fel.

Brant elgondolkodva nézte ezt a koraérett gyermeket, és megkönnyebbülésfélét érzett, amiért nem az õ közösségükbe tartozik.

– Sajnálom, hogy zenével nem szolgálhatok – mondta komoran. – Amellett a folyó sem elég mély.

– Messzebb mélyebb – mondta a gyermek segítõkészen. – Ez itt még semmi. Hanem, amikor elhagyja az erdõt! Láttam a repülõbõl.

– És mi lesz vele azután? – kérdezte Brant, bár egyáltalán nem érdekelte a folyó sorsa, de örült, hogy a beszélgetés ártalmatlanabb fordulatot vett. – Gondolom, eléri a tengert…

Hölgyhöz nem illõ, felháborodott horkanást hallott.

– Ugyan, te buta! A hegynek ezen az oldalán minden folyó a Nagy Tóba fut. Tudom, hogy olyan nagy, mint egy tenger, de az igazi tenger a másik oldalon van.

Brant nagyon keveset tudott még új otthonának földrajzi környezetérõl, de arra rájött, hogy a gyereknek igaza van. Az óceán alig húsz mérföldre volt északra, de alacsony dombok sora választotta el tófûk. A Nagy Tó száz mérföldre feküdt, a szárazföld belsejében, életet adva azoknak a földeknek, amelyek puszta sivatagok voltak, mielõtt a geológusmérnökök újjáalakították ezt a földrészt.

A zseniális gyermek térképet állított össze kis gallyakból, és türelmesen magyarázott tompa eszû tanítványának:

– Itt vagyunk mi. És itt a folyó és a dombok, a tó pedig ott van a lábadnál. Itt a tenger. És mondok neked egy titkot.

– Mit?

– Sosem találod ki!

– Nem hinném, hogy ki tudom találni.

A kislány hangja bizalmas suttogássá halkult:

– Ha tovább mész a part mentén, akkor Shastarba érkezel. Nincs nagyon messze.

Brant megpróbált meglepetést színlelni, de nem sikerült.

– Nem hiszem el, hogy hallottál róla! – kiáltott a kislány csalódottan.

– Sajnálom – válaszolta Brant. – Azt hiszem, valami város volt, hallottam is róla valahol. De hát tudod, annyi volt belõlük. Karthágó és Chicago és Babilon és Berlin… az ember nem tarthatja észben mindegyiket. És különben is mindnek vége van.

– Shastarnak nem. Az még itt van.

– Tudom, a késõbbiek közül némelyik még megvan, és az emberek gyakran meglátogatják õket. Körülbelül ötszáz mérföldre a régi otthonomtól is volt valamikor egy egészen nagyváros, amelyet úgy hívtak, hogy…

– Shastar nem akármilyen régi város! – vágott közbe a gyerek titokzatosan. – A nagyapám mesélt róla: õ volt is ott. Egyáltalán nincs lerombolva, és még mindig tele van olyan csodálatos dolgokkal, amilyenek már senkinek nincsenek.

Brant befelé mosolygott. A Föld elhagyott nagyvárosai évszázadokon át a legendák forrásai voltak. Négy—vagy inkább ötezer éve annak, hogy Shastart az utolsó lakója is elhagyta. Ha még állnak is az épületek, ami elképzelhetõ, akkor is sok-sok évvel ezelõtt minden értékes dolgot el kellett hogy vigyenek onnan. Úgy látszik az a nagypapa kitalált néhány szép tündérmesét, hogy szórakoztassa a gyereket. Brant rokonszenvvel gondolt a nagypapára.

Hitetlenségére ügyet sem vetve, a kislány tovább fecsegett. Brant csak félig-meddig figyelt a szavaira, idõnként közbeszúrva egy-egy udvarias igen-t és nahát-ot, ahogy éppen adódott. Hirtelen csend támadt.

Felnézett és látta, hogy kis barátja nagy bosszúsággal figyel a fölöttük húzódó fasor felé.

– Viszlát – mondta hirtelen. – Valahol máshol kell elbújnom. Jön a nõvérem.

Eltûnt, éppoly váratlanul, mint ahogyan jött. A családja már mindenütt keresheti, gondolta Brant, de hálás volt neki, mert elûzte a komorságát.

Néhány óra múlva ráeszmélt, hogy ennél is sokkal többet köszönhet neki.

Simon az ajtófélfának dõlve figyelte az emberek jövés-menését, amikor Brant rátalált. Az emberek kissé meggyorsították lépteiket, amikor el kellett haladniuk Simon ajtaja elõtt, mert fáradhatatlan beszélõkéje volt, és ha egyszer csapdába ejtette áldozatát, legalább egy óra hosszat nem volt menekülés. Rendkívül szokatlan dolog volt, hogy valaki önként a karmai közé sétáljon, mint most Brant.

Simonnak az volt a baja, hogy pompás ésszel áldotta meg a természet, de túlságosan lusta volt ahhoz, hogy használja. Talán szerencsésebb lett volna, ha energikusabb korban születik; Chaldisban csak annyi dolga volt, hogy más emberek rovására köszörülje az elméjét, s ezzel inkább hírhedtségre, mint népszerûségre tett szert. Mégis abszolút nélkülözhetetlen volt: valóságos tudományraktár, s adatai nagyrészt pontosak.

– Simon – kezdte Brant minden bevezetés nélkül. – Tudni szeretnék valamit errõl a vidékrõl. A térképek nem mondanak túl sokat. Nagyon újak. Mi volt itt régebben?

Simon megvakarta erõs szakállát.

– Nem hinném, hogy nagyon másmilyen lett volna. Milyen régre gondolsz?

– Ó, hát a városok idejére.

– Természetesen nem volt ilyen sok fa. Ez itt valószínûleg mezõgazdasági terület volt, élelmiszer-termelésre használták. Láttad azt a mezõgazdasági gépet, amit kiástak, amikor az amfiteátrumot építették? Jó régi lehetett, még csak nem is villannyal mûködött.

– Igen – mondta Brant türelmetlenül. – Láttam. De mondj valamit a környék nagyvárosairól. A térkép szerint volt egy Shastar nevû hely néhány száz mérföldre nyugatra, a parton. Tudsz róla valamit?

– Aha, Shastar – mormogta Simon, húzva az idõt. – Nagyon érdekes hely, azt hiszem, még egy képem is van róla valahol. Egy pillanat. Megyek, megnézem.

Eltûnt a házban, és majdnem öt percig távol maradt. Ez alatt az idõ alatt nagyon alapos könyvtári kutatást végzett, bár a könyvek korában élt ember ezt aligha találhatta volna ki tevékenységébõl. Chaldis minden feljegyzése egy egyméterszer egyméteres fémdobozban volt, örökre szubatomikus kódba zárva: ez tartalmazta egymilliárd nyomtatott könyv minden adatát. Majdnem a teljes emberi tudás és a fennmaradt irodalom egésze itt rejtõzött.

Nem holmi passzív bölcsesség volt, mert könyvtárosa is volt. Amint Simon jelezte kérését a fáradhatatlan gépnek, a kutatás elindult lefelé, egyik rétegbõl a másikba, az áramkörök majdnem végtelen hálózatán. Csak a másodperc töredékébe telt, míg lokalizálta a szükséges információt, mert Simon megadta a nevet és a megközelítõ dátumot. Azután hátradõlt, miközben a képek agyába özönlöttek, könnyû önhipnózis alatt. A tudás mindössze néhány óráig marad a birtokában – céljának megfelelõen elég hosszú ideig –, és aztán lassan elhalványul. Simon nem vágyott arra, hogy jól szervezett agyát lényegtelen adatokkal tömje tele: a nagyvárosok felemelkedésének és bukásának egész története nem különösebben jelentõs történelmi kitérõ volt csupán. Érdekes, bár sajnálatos epizód, és a visszahozhatatlan múlt része.

Brant türelmesen várt, míg Simon elõkerült.

– Nem találtam semmiféle képet – mondta az. – A feleségem már megint takarított. De elmondom neked, amire emlékszem Shastarral kapcsolatban.

Brant elhelyezkedett, olyan kényelmesen, ahogyan csak tudott, mert bizonyára hosszú ideig fog tartani.

– Shastar az egyik legutolsó nagyváros volt, amelyet az ember megépített. Persze, azt tudod, hogy a városok egészen késõn keletkeztek az emberi kultúrában, mindössze körülbelül tizenkétezer évvel ezelõtt. Sok ezer éven át gyarapodtak számban és jelentõségben, végül voltak, amelyekben több millió ember lakott. Nagyon nehéz nekünk elképzelni, milyen lehetett az élet ezekben az acél- és kõsivatagokban, ahol még egy fûszál sem volt sok mérföldnyi távolságban. De szükség volt rájuk, mielõtt a közlekedés és a hírközlés tökéletessé nem vált, és az embereknek közel kellett élniük egymáshoz, hogy végrehajtsák azokat a bonyolult kereskedelmi és ipari mûveleteket, amelyektõl az életük függött… Az igazi nagyvárosok akkor kezdtek eltûnni, amikor a légi közlekedés általánossá vált. Azokban a távoli, barbár idõkben a támadás fenyegetése is segített abban, hogy az emberek szétszóródjanak. De hosszú ideig…

– Tanulmányoztam már ennek a kornak a történetét – vetette közbe Brant, nem egészen híven az igazsághoz. – Mindent tudok a…

– …hosszú ideig szép számmal megmaradtak olyan kisvárosok, amelyeket inkább kulturális, mint kereskedelmi szálak fûztek össze. Tíz-húsz-harmincezer lakásuk volt csak, és századokkal túlélték az óriások pusztulását. Ez az, amiért Oxford és Princeton és Heidelberg még jelent valamit a számunkra, míg sokkal nagyobb városok már csak puszta nevek. De még ezek is halálra lettek ítélve, amikor az integrátor feltalálása lehetõvé tette, hogy minden közösség, bármilyen kicsiny is, könnyedén elõállíthassa mindazt, amire a civilizált élethez szükség van… Shastar akkor épült, amikor technikai értelemben véve már nem volt szükség városokra, de még azelõtt, hogy az emberek ráeszméltek volna, hogy a városi kultúra a vége felé közeleg. Úgy tûnik, tudatos mûvészi munka eredménye volt, amelyet egyszerre terveztek meg, és akik benne éltek, többnyire valamilyen mûvészetet ápoltak. De nem tartott sokáig az egész; a kegyelemdöfést a Nagy Kivonulás adta meg.

Simon hirtelen elcsendesedett, mintha azokon az eseménydús századokon merengene, amikor a csillagokhoz vezetõ utat megnyitották, és a világ kettészakadt. Ezen az úton ment el az emberi faj zöme-virága, és ezután úgy tûnt, hogy a történelem véget ért a Földön. Ezer évig vagy még tovább az eltávozottak vissza-visszatértek a Naprendszerbe, mohón meséltek idegen napokról és messzi bolygókról és nagy birodalomról, amely majd egy napon összefogja a Tejútrendszert. De vannak szakadékok, amelyeken még a leggyorsabb hajók sem tudnak átkelni, és ilyen szakadék nyílott meg most a Föld és bolyongó gyermekei között. Egyre kevesebb közös témájuk volt; a visszatérõ hajók mind ritkábbak lettek, míg végül nemzedéknyi korok múltak el látogatók nélkül. Simon sem tudott ilyesmirõl majdnem háromszáz évre visszamenõleg.

Szokatlan dolog volt, hogy Simont beszédre kell nógatni, de Brant most ezt tette:

– Engem jobban érdekel maga a hely, mint a története. Gondolod, hogy még mindig megvan? – kérdezte.

– Ide akartam kilyukadni – szólt Simon, hirtelen felriadva ábrándozásából. – Természetesen igen; azokban az idõkben jól építkeztek. De miért érdekel annyira, ha szabad tudnom? Hirtelen elsöprõ szenvedély ébredt benned a régészet iránt?… Ó, azt hiszem, értem!

Brant jól tudta, mennyire hasztalan próbálkozás eltitkolni valamit is egy Simonhoz hasonló, minden-lében-kanál elõtt.

– Azt reméltem – mondta védekezõleg –, hogy még lehetnek olyan dolgok, amit érdemes megkeresni.

– Talán – mondta Simon kétkedve. – Egyszer nekem is el kell oda mennem. Hiszen majdhogynem a szomszédban van. De te hogyan fogod elérni? A falu aligha engedi, hogy kikölcsönözz egy repülõt! Gyalogolni pedig nem tudsz annyit. Legalább egy hétig tartana, míg odaérnél.

Pontosan ez volt az, amire Brant készült. Ahogy az elkövetkezõ napokban gondosan meg is magyarázta majdnem mindenkinek a faluban: semmihez nem érdemes a könnyebbik végén hozzáfogni. Ami nem egyéb, mint erényt csinálni a szükségbõl.

Brant hallatlan titkolózással tette meg elõkészületeit. Azért nem akarta feltárni terveit – már amilyen tervek voltak ezek –, nehogy az a körülbelül tucatnyi ember, akiknek Chaldisban joga volt repülõt igénybe venni, esetleg úgy döntsön, hogy õk nézik meg elsõnek Shastart. Persze csak idõ kérdése volt, hogy megtörténjék, de az elmúlt hónapok lázas tevékenysége meggátolta az efféle felfedezõ körutakat. Semmi sem lenne megalázóbb, mint betámolyogni Shastarba egy heti gyaloglás után, csak azért, hogy hûvösen üdvözölje valamelyik szomszéd, aki tíz perc alatt tette meg oda az utat.

Másrészt éppolyan fontos volt az, hogy az egész falu, különösen pedig Yradne észrevegye, milyen kivételesen nagy erõfeszítésre készül. Csak Simon tudta a teljes igazságot, és zsörtölõdve beleegyezett, hogy egyelõre senkinek sem szól egy szót sem. Brant remélte, hogy valódi céljáról sikerült elterelnie a figyelmet azzal, hogy a Chaldistól keletre fekvõ terület iránt mutatott érdeklõdést, ahol szintén akadhattak még érdekes régészeti lelõhelyek.

Megdöbbentõ, mennyi élelmiszerre és felszerelésre van szüksége az embernek két—vagy háromheti távolléthez! Brant az elsõ számítgatások után meglehetõsen elszontyolodott. Még az is megfordult a fejében, hogy megpróbál elkunyerálni vagy kölcsönkérni egy repülõt, de kérését úgysem teljesítették volna. De hát lehetetlen, hogy mindazt magával vigye, amire az úton szüksége lehet.

A megoldás teljesen magától értetõdõ lett volna bárkinek, aki egy kevésbé gépesített korban él, de Brantnak jó idejébe tellett, hogy eszébe jusson: a repülõ mindenféle földi szállítóeszközt megölt, kivéve egyet, a legõsibbet és legmozgékonyabbat és az egyetlent, amely önellátó és jól megvan minden emberi segítség nélkül is.

Chaldisnak hat lova volt – elég kevés egy ekkora közösség számára. Egyes falvakban a lovak száma nagyobb volt az emberekénél, de Brant népe, amely vad hegyvidéken élt, ez ideig nem sok alkalmat talált a lovaglásra. Maga Brant is életében egyszer vagy kétszer lovagolt mindössze, akkor is nagyon rövid ideig.

A csõdör és az öt kanca Treggor gondjára volt bízva, egy kis csökött emberkére, aki semmi iránt nem érdeklõdött az életben az állatok kivételével. Nem tartozott Chaldis kiemelkedõ szellemi képességû emberei közé, de tökéletesen boldognak látszott magánállatkertjében, amelyhez sokféle kutya, egy hódpár, több majom, egy oroszlánkölyök, két medve és egy fiatal krokodil tartozott, valamint néhány olyan vadállat, amelyet a falu lakói csak tisztes távolból mertek megcsodálni. Treggor békés életét nagy bánat felhõzte: hogy eddig még nem sikerült beszereznie egy elefántot.

Brant várakozásának megfelelõen Treggort a kifutó kapujára támaszkodva találta. Egy idegen volt vele, akit mint a szomszéd faluból érkezett lóbarátot mutatott be Brantnak. A két férfi különös hasonlósága, ami öltözködésükben éppúgy megmutatkozott, mint arckifejezésükben, a magyarázatot is feleslegessé tette.

Az ember mindig érez egy kis idegességet szakértõk jelenlétében, és Brant némileg félénken körvonalazta problémáját. Treggor komolyan figyelt, és hosszú szünetet tartott, mielõtt válaszolt.

– E-gen – mondta lassan, hüvelykujjával a kancák felé bökve. – Akármelyik jó lenne, ha tudnád, hogyan kell vele bánni. – Eléggé kétkedve mérte végig Brantot. – Tudod, olyanok, mint az emberek: ha egyszer nem tetszel nekik, semmire sem mész velük.

– Semmire – visszhangozta az idegen, nyilvánvaló élvezettel.

– De bizonyára meg tudna tanítani engem, hogyan kell velük bánni…

– Talán igen, talán nem. Emlékszem, egyszer egy fiatal fickó, éppen olyan, mint te, meg akart tanulni lovagolni. A lovak egyszerûen a közelükbe sem engedték. Nem volt nekik rokonszenves.

– A lovak ezt kifejezésre tudják ám juttatni – vette közbe a másik sötéten.

– Úgy van – helyeselt Treggor. – De ha szimpatikus vagy nekik, akkor nincs miért aggódnod.

Brant úgy vélte, megérti, miért részesítik elõnyben kartársai a kevésbé válogatós gépeket.

– Nem akarok lovagolni – felelte kissé hevesen. – Csak azt akarom, hogy a ló elvigye a felszerelésemet. Vagy elképzelhetõ, hogy ez ellen is tiltakozik?

Enyhe szarkazmusa kárba veszett. Treggor ünnepélyesen bólintott.

– Ez esetben nem lenne baj – mondta. – Azt mindegyik hagyja, hogy kötõféken fogva vezessék. Daisyt kivéve, õt aztán sosem tudnád engedelmességre késztetni.

– Tehát úgy gondolja, kölcsön vehetnem az egyik… izé… kezesebb jószágot egy idõre?

Treggor bizonytalanul csoszogott körbe, két egymással ellentétes vágy között õrlõdve. Egyrészt hízelgett neki, hogy valaki használni akarja szeretett állatait, de félt is, hogy valami baj éri õket.

– Nos – mondta vonakodva –, kissé kellemetlen pillanatnyilag…

Brant jobban szemügyre vette a kancákat, és megértette, miért. Csak az egyik mellett toporgott kiscsikó, de látni való volt, hogy ez a hiányosság hamarosan helyrejön. Itt az újabb bonyodalom, amelyre nem is gondolt.

– Meddig leszel el? – kérdezte Treggor.

Legfeljebb három hétig, talán csak kettõig. Treggor gyors számításokat végzett.

– Akkor elviheted Napsugarat – vonta le a következtetést. – Semmi gondot nem fog okozni, a legkezesebb jószág, akivel valaha is dolgom volt.

– Nagyon szépen köszönöm – mondta Brant. – Megígérem, hogy vigyázni fogok rá. Most volna szíves bemutatni bennünket egymásnak?

– Nem értem, miért csináljam ezt meg – dörmögte Jon kedélyesen, miközben a kosarakat Napsugár csillogó szõrû hátára erõsítette –, amikor még azt sem akarod megmondani, hová mégy vagy mit akarsz megkeresni.

Brant az utolsó kérdésre akkor sem tudott volna válaszolni, ha akart volna. Világosabb pillanataiban tudta, hogy semmiféle értékes dolgot nem fog találni Shastarban. Csakugyan nehéz volt elképzelni bármit is, amivel népe még nem rendelkezett, vagy ne tudna azonnal megszerezni, ha akarja. De maga az utazás lenne a bizonyítéka – az elképzelhetõ legmeggyõzõbb bizonyítéka – Yradne iránt érzett szerelmének.

A lányra kétségkívül hatást gyakoroltak elõkészületei, és Brant gondosan kidomborította, milyen veszélyekkel kell szembenéznie. Nagyon kényelmetlen lesz az alvás a szabadban, és nagyon egyhangú lesz az étrendje. Még az is megtörténhet, hogy eltéved, és soha nem látja senki sem többé. Tegyük fel, hogy még mindig vannak veszedelmes vadállatok fent a hegyekben vagy az erdõkben.

Öreg Johan, akinek nem volt érzéke a történelmi hagyományokhoz, kijelentette, szerinte egy kovácsra nézve sértõ, hogy bármi dolga legyen olyan primitív csökevénnyel, mint egy ló. (Napsugár ezért finoman megbökdöste, nagyon ügyesen és pontosan, amikor a kovács lehajolt, hogy megvizsgálja patáit.) De gyorsan elkészített néhány kosarat, amelyekbe Brant mindent bele tudott rakni, amire az utazáshoz szüksége volt – még a rajzeszközeit is, amelyektõl nem volt hajlandó megválni. Treggor tanácsot adott a lószerszám használatát illetõen, és õsi prototípusokat is elõásott, amelyek fõleg kötélbõl készültek.

Még kora reggel volt, amikor az utolsó simítások is megtörténtek; Brant úgy tervezte, hogy annyira feltûnés nélkül fog elindulni, amennyire csak lehet, és teljes sikere kissé bántotta. Csak Jon és Yradne jött el búcsúztatására.

Elgondolkodva, hallgatagon sétáltak a falu végéig és átmentek a folyón átívelõ keskeny fémhídon. Akkor Jon mogorván megszólalt: – Hát nehogy kitörd azt a buta nyakadat. – Aztán megszorította Brant kezét, kettesben hagyva õt Yradnéval. Nagyon szép gesztus volt, és Brant méltányolta.

Kihasználva gazdája elfoglaltságát, Napsugár elkezdett bóklászni a folyó menti magas fûben. Brant egy ideig sután egyik lábáról a másikra állt, aztán lelkesedés nélkül megszólalt.

– Hát akkor talán megyek is.

– Mennyi ideig leszel távol? – kérdezte Yradne. Most nem viselte Jon ajándékát: talán már meg is unta. Brant ezt remélte – aztán eszébe jutott, hogy a lány éppily gyorsan elveszítheti érdeklõdését bármi iránt, amit útjáról hoz neki.

– Ó, körülbelül két hétig… ha minden jól megy – tette hozzá sötéten.

– Vigyázz magadra – mondta Yradne bizonytalan sürgetéssel a hangjában – és ne légy meggondolatlan.

– Igyekszem mindent megtenni, ami tõlem telik – felelte Brant, s még mindig nem indult el –, de az embernek néha kockázatot kell vállalnia.

Ez a töredezett párbeszéd még jó ideig eltarthatott volna, ha Napsugár nem ragadja magához a kezdeményezést. Brant érezte, hogy karja megrándul, és a ló futólépésben elindult. Visszanyerte egyensúlyát, és éppen búcsút akart inteni Yradnénak, amikor a lány odarohant hozzá, megcsókolta és eltûnt a falu irányában, mielõtt a fiú magához tért.

Amikor Brant már nem láthatta, a lány lelassított. Jon még mindig jóval elõtte járt, de Yradne nem próbálta meg utolérni. Furcsa, ünnepélyes érzés kerítette hatalmába, egyáltalán nem ehhez a ragyogó tavaszi reggelhez illõ. Nagyon kellemes tudat volt, hogy valaki szerelmes belé, de megvoltak a hátrányai is, ha nem csak a jövõre gondol.

Egy röpke pillanatig Yradne azon gondolkodott, hogy becsületesen viselkedett-e Jonnal, Branttal, sõt – önmagával szemben is. Egyszer döntenie kell; nem lehet örökre elhalasztani. Mégsem tudta, eldönteni, melyik fiút szereti jobban, és azt sem tudta, egyáltalán szerelmes-e egyikbe is.

Soha senki nem mondta meg neki, és õ még nem ismerte fel, hogy amikor az ember azt kérdezi önmagától: "Vajon igazán szerelmes vagyok?", akkor a válasz mindig nemleges.

Chaldison túl az erdõ öt mérföldre keletre elnyúlt, aztán ritkult, és az a nagy síkság következett, amely a földrész egészére kiterjedt. Hatezer éve ez a föld volt a világ egyik legnagyobb sivatagja, és átalakítása az atomkorszak elsõ nagy eredményei közé tartozott.

Brant keletnek szándékozott menni, amíg ki nem ér az erdõbõl, és aztán nekiindulni az északi fennsíknak. A térképek szerint valamikor a dombok gerincén út húzódott, amely a parti városokat mintegy láncban fûzte össze, s az utolsó láncszem Shastar volt. Ezt a nyomot aligha lesz nehéz követni, bár Brant nem remélte, hogy magából az útból sok fennmaradt annyi évszázad múltán.

Szorosan a folyó mellett haladt; abban reménykedett, hogy nem változtatott medret, amióta a térképek elkészültek. Ez volt a vezetõje és országútja is az erdõn keresztül; amikor a fák túlságosan áthatolhatatlan falat alkottak, õ és Napsugár mindig tovább tudtak gázolni a sekély vízben. Napsugár egészen jól együttmûködött vele; itt nem volt fû, ami elvonja a figyelmét, így hát kevés nógatás kellett neki; serényen ügetett elõre.

Alig déli tizenkét óra után a fák lassan tünedezni kezdtek. Brant elérte azt a határt, amely századokon át elválasztotta azokat a területeket, amelyeket az ember már nem akart birtokolni. Valamivel késõbb az erdõ a háta mögé került, és már kint is volt a nyílt síkságon.

Megnézte a térképet és megállapította, hogy a fák jócskán elõbbre nyomultak kelet felé, amióta a térkép készült. De vezetett az alacsony domboktól északra egy világos útvonal, és a dombokat estig bizonyára elérheti.

Ennél a pontnál bizonyos technikai jellegû nehézségek támadtak, amelyekre nem számított. Napsugár hirtelen rengeteg étvágygerjesztõ fû kellõs közepére került – márpedig ilyesmiben régóta nem volt része –, és képtelen volt ellenállni a csábításnak, így hát minden három-négy lépés után jót harapott a fûbõl. Mivel Brant nagyon rövid kötéllel irányította zablájánál fogva, a folytonos rángatás majd kitekerte a karját. Amikor meghosszabbította a kötelet, még kellemetlenebb lett a dolog, mert így nem tudta irányítani a lovat.

Brant igazán kedvelte az állatokat, de hamarosan nyilvánvalóvá vált elõtte, hogy Napsugár visszaél a türelmével. Még fél mérföldet tettek meg; akkor egy fához terelte, amelynek különösen finom és hajlékony ágai voltak. Napsugár óvatosan figyelte barna szeme sarkából, amint a fiú egy jó, suhogó pálcát vágott és tüntetõleg az övébe tûzte. Ezután a ló gyors ügetésbe kezdett.

Ahogy ezt Treggor megállapította, a ló csakugyan rendkívül értelmes állat volt.

A dombvonulat, amely Brant elsõ úticélja volt, még kétezer láb magas sem lehetett, és a lejtõ eléggé enyhe volt. De akadt számos bosszantó dombocska és kisebb völgy, amelyeken át kellett haladni a gerincig, és már közeledett az este, amikor elérték a legmagasabb pontot. Délre Brant látta azt az erdõt, amelyen átvágott, és amely most már nem állta útját. Chaldis valahol a közepén volt, bár nem tudta pontosan, hol; meglepõdve tapasztalta, hogy nyomát sem látja azoknak a nagy tisztásoknak, amelyeket népe az erdõbe vágott. Délkeletre a síkság néhol kis facsoportokkal tarkított, végtelenbe nyúló sima fûtengernek látszott. A szemhatáron Brant apró, lassan kúszó pontokat pillantott meg, és úgy vélte, bizonyára vadállatok nagy csordája halad arra.

Észak felé csillogott a tenger, mindössze egy tucatnyi mérföldre az alföldön túl. Majdnem feketének tûnt most, naplementekor, kivéve ott, ahol apró szirtek megtörték, és tajtékot vetett.

A sötétség beállta elõtt Brant talált egy szélvédett helyet; egy erõs bokorhoz kötötte Napsugárt, és felállította azt a kis sátrat, amelyet Öreg Johan készített számára. Ez elméletileg nagyon egyszerû mûvelet volt, de – amint ezt elõtte sokan mások tapasztalhatták – végsõkig igénybe vette az ügyességét és a türelmét. Végül mégis mindennel elkészült és lepihent.

Vannak dolgok, melyeket a legnagyobb elme sem láthat elõre, csupán a keserû tapasztalat tanítja meg rá. Ki sejthette volna, hogy az emberi test olyan érzékeny arra az alig észrevehetõ lejtõre, amelyen a sátrat Brant felállította? Még kényelmetlenebbek voltak azok a csekély hõmérsékleti különbségek, amelyeket valószínûleg különféle légáramlatok okoztak, és amelyek – úgy tûnt – szabadon járták át a sátrat. Brant el tudott volna viselni bármilyen egyenletes hõmérsékletet, de az elõre nem látható változások õrjítõk voltak.

Nyugtalan álmából vagy tízszer felriadt, legalábbis úgy tûnt, és hajnal felé lelkiereje egészen elhagyta. Fázott, nyomorultul érezte magát, tagjai megmerevedtek, mintha napokon át nem aludt volna rendesen, és nagyon kevés rábeszélés kellett volna ahhoz, hogy abbahagyja az egész vállalkozást. Arra készen állt, hogy szembenézzen a veszéllyel a szerelem hevében – de a derékzsába egészen más dolog.

Az éjszaka kényelmetlenségeit hamarosan elfeledte a felkelõ Nap káprázatában. Itt a hegyek közt a levegõ friss volt, és a tenger felõl fújó széltõl sós is. Minden csupa harmat, minden fûszálon hatalmas cseppek, de a gyorsan emelkedõ Nap hamar felszippantotta õket. Jó érzés volt élni, még jobb fiatalnak lenni, és mindennél jobb szerelmesnek lenni.

Alig kezdték meg aznapi vándorlásukat, rábukkantak az útra. Brant azért nem találta meg elõbb, mert messzebb, a tenger felé hajló lejtõn vezetett, õ pedig azt hitte, hogy a hegygerincen találja meg. Csodálatosan építették meg, és az évezredek nyoma alig látszott rajta. A természet hiába próbálta megsemmisíteni; itt-ott sikerült ugyan néhány méternyi sávon könnyû földtakaróval befednie, de aztán saját szolgái fordultak ellene, s a szél meg az esõ ismét tisztára söpörte. Egyetlen hosszú szalagként több mint ezer mérföldön át szegélyezve a tengert, még mindig összekötötte azokat a városokat, amelyeket az ember annyira szeretett gyermekkorában.

Egyike volt a világ nagy útjainak. Valamikor nem volt több ösvénynél, amelyen a vad törzsek mentek a tengerpartra, hogy üzletet kössenek messzi földekrõl érkezõ, csillogó szemû, ravasz kalmárokkal. Aztán újabb és keményebb gazdákat is megismert: egy hatalmas birodalom katonáit, akik oly ügyesen alakították-egyengették az utat, hogy minden korokon át változatlan maradt. Kikövezték, hogy hadseregeik mennél gyorsabban vonulhassanak, és az úton a légióik mennykövekként száguldoztak annak a városnak a parancsára, amelynek a nevét viselték. Évszázadokkal késõbb a város végsõ szükségében hazaszólította õket; és az út azután öt évszázadig pihent.

De újabb háborúk következtek: félholdas zászlók alatt a Próféta hadai nyugat felé törtek, a kereszténység ellen. Még késõbb – századok múltán – az utolsó, legnagyobb csatát itt vívták meg: acélszörnyek csaptak össze a sivatagban, és még az ég is halált esõzött.

A centuriók, a lovagok, a páncélos hadosztályok, még maga a sivatag is – minden eltûnt. De az út megmaradt, az ember összes alkotásai közül a legmaradandóbb. Elég hosszú korszakokig hordozta terheit; és most ezernyi mérföldjein nem haladt más, mint egy fiú meg egy ló.

Brant három napig követte az utat, vigyázva arra, hogy ne veszítse szem elõl a tengert. Hozzászokott a nomád életmód apróbb kényelmetlenségeihez, s már az éjszakákat sem érezte elviselhetetlennek. Az idõ csodálatos volt – hosszú, meleg nappalok és enyhe éjszakák –, de a szép varázslat lassan a vége felé járt.

Úgy számította, hogy a negyedik nap estéjén alig öt mérföldre lehet Shastartól. Az út most elkanyarodott a parttól, hogy kikerüljön egy, a tengerbe nyúló nagy félszigetet. Emögött volt az a védett öböl, amelynek partján a város egykor felépült; Brant úgy vélte, hogy az út a fennsík után nagy kanyarban észak felé fordul, és a dombokról majd Shastarba jut.

Szürkült, s Brantnak semmi reménye sem lehetett arra, hogy még aznap megpillantsa úti célját. Az idõ megváltozott, és nyugat felõl sebesen kövér, haragos felhõk gyülekeztek. Brant most felfelé ment – mert az út lassan emelkedett, amint átszelte az utolsó meredélyt –, és az orkán utolérte. Letáborozott volna éjszakára, ha talált volna valami védett helyet, de a hegy mögötte hosszú mérföldeken át csupasz volt, és nem volt mit tenni: folytatnia kellett útját.

Messze elõtte, a hegygerincen valami alacsony, sötét folt rajzolódott a fenyegetõ égre. A remény, hogy ott menedéket találhat, elõre hajtotta Brantot; Napsugár lehajtott fejjel feszült neki a szélnek, és eltökélten haladt mellette.

Még mindig egy mérföldre voltak a tetõtõl, amikor eleredt az esõ, elõször ritkás nagy cseppekben, aztán mindent elsötétítõ zuhanó falként. Nem lehetett néhány lépésnél messzebbre látni, még ha az ember kinyitotta is a szemét a csapkodó esõben. Brant úgy átázott, hogy már semmiféle nedvesség nem árthatott neki; tulajdonképpen elérte a bõrigázásnak azt a fokát, amikor az állandóan ömlõ esõ már mazochista élvezetet kelt. De a viharral vívott küzdelemhez szükséges fizikai erõkifejtés kezdte kimeríteni.

Úgy tûnt, egy örökkévalóságig tartott, amíg az út kiegyenesedett, és tudta, hogy elérte a tetõt. Szemét méregetve nézett a homályba, és nem messze elöl nagy, sötét foltot látott, amelyrõl egy pillanatig azt hitte, valami épületféle. Még ha romokban van is, bizonyára menedéket nyújt a viharral szemben.

Az esõ szûnni kezdett, miközben megközelítette azt a sötét foltot. Fent a felhõk ritkultak, és áteresztették a nyugati égbolt utolsó, halvány fényét. Ez épp elég volt ahhoz, hogy Brant lássa: nem épület áll ott, hanem hatalmas kõállat fekszik a hegycsúcson a tenger felé nézve. Nem volt ideje arra, hogy jobban szemügyre vegye – gyorsan felverte sátrát a tövében, a feje fölött dühöngõ széltõl védve.

Teljesen besötétedett, mire megszárította testét és vacsorát készített. Egy ideig pihent kis, meleg oázisában, a boldog kimerültségnek abban az állapotában, amely a kemény és sikeres erõfeszítés jutalma. Aztán feltápászkodott, magához vett egy zseblámpát és kiment az éjszakába.

A vihar elfújta a felhõket, és a csillagok ragyogtak. Nyugaton a növekvõ hold keskeny sarlója gyorsan szállt le, a Nap nyomát követve. Brant megérezte – maga sem tudta, hogyan – északon a tenger álmatlan jelenlétét. Ott lent a sötétségben terült el Shastar, a hullámok örök ostromában; de akárhogy erõltette is a szemét, semmit sem látott. Körüljárta a nagy szobrot, lámpája fényénél megvizsgálta a kõ anyagát. Simaságát sehol nem törte meg sem illesztés, sem repedés nyoma, és bár az idõ beszennyezte és elszínezte, kopás sem látszott rajta. Lehetetlen volt kiszámítani a korát; talán régebbi Shastarnál, de talán mindössze néhány évszázada készült. Brant nem tudta megállapítani.

A lámpa kemény, kékesfehér sugara egy ideig imbolygott a szörny nedvesen csillogó oldalán, majd megpihent a nagy, nyugodt arcon és az üres szemeken. Emberi arcnak is lehetett volna nevezni, de ezután a hang megbicsaklott és a szó elakadt. Nem volt sem hím, sem nõstény, elsõ pillantásra teljesen közömbösnek tûnt minden emberi szenvedély iránt; aztán Brant látta, hogy a korok viharai rajta hagyták nyomukat. Megszámlálhatatlanul sok esõcsepp gördült le a gyémántkemény arcon, mígnem olümposzi könnyek nyomát viselte magán – talán azért a városért ontott könnyeket, amelynek születése és halála most majdnem egyformán távolinak tetszett.

Brant annyira fáradt volt, hogy amikor felébredt, a Nap már magasan járt. Egy percig feküdt a sátorba halványan beszûrõdõ fényben, majd feleszmélt és tudatára ébredt, hogy hol van. Akkor felkelt és pislogva kiment a napfényre, szemét eltakarva a vakító világosság elõl.

A Szfinksz kisebbnek látszott, mint éjjel, bár így is elég impozáns volt. Brant most vette csak észre, hogy érett, õszarany színû – ilyen színû kõ nincs a természetben. Ebbõl tudta, hogy a szobor nem tartozik semmiféle történelem elõtti kultúrához, mint ahogyan addig vélte. A tudomány hozta létre valami elképzelhetetlenül tartós szintetikus anyagból, és Brant úgy sejtette, hogy megalkotásának idõpontja a közötte és a létrehozóit megihletõ mesés eredeti szfinksz között eltelt idõszaknak a közepére eshet.

Lassan, egy kissé félve attól, mire bukkanhat, hátat fordított a Szfinksznek, és észak felé tekintett. A domb meredeken lejtett és az út végigvezetett a hosszú lejtõn, mintha türelmetlenül sietne üdvözölni a tengert; és az út végén látszott Shastar.

A város felfogta a napfényt és visszavetette Brantra, alkotói álmainak minden színében tarkállva. A széles utcákat szegélyezõ tágas épületekben az idõ látszólag nem tett kárt; a nagy márványszalag, amely a tengert visszaszorította, még mindig ép volt; a parkok és a kertek, bár benõtte õket a gyom, még nem váltak dzsungellá. A város talán két mérföldön át követte az öböl hajlatát, és fele akkora távolságra nyúlt be a szárazföldbe; a múlt mértékével mérve nagyon kicsiny volt. De Brant szemében óriásinak tûnt, az utcák és terek kibogozhatatlanul bonyolult labirintusának. Aztán kezdte felfedezni tervrajzának rejtett szimmetriáját, észrevette a fõútvonalakat s azt az ügyességet, amellyel a tervezõk elkerülték a monotóniát és a harmónia hiányát egyaránt.

Brant hosszú ideig mozdulatlanul állt a dombtetõn, s csak a szeme elé táruló csodát nézte. Egyedül volt az egész tájban, apró, jelentéktelen alak, nagy emberek vívmányai elõtt. A történelem tudata, annak a hosszú emelkedõnek a víziója, amelyen az ember felküszködte magát egymillió vagy még több éven át, szinte lenyûgözte. Abban a percben Brant úgy érezte, hogy a hegy tetejérõl inkább az idõ, mint a tér tárul fel elõtte, és fülében az örökkévalóság szelei suttogtak, amint elsuhantak a múltba.

Napsugár nagyon idegesnek látszott, amint a külvároshoz közeledtek. Még sosem látott ilyesmit életében, és Brantra átragadt nyugtalansága, hiába küzdött ellene. Akármennyire fantáziátlan is valaki, évszázadok óta lakatlan épületekben érez valami baljóslatút – márpedig Shastar házai jó ötezer esztendeje üresen álltak.

Az út nyílegyenesen futott el két magas, fehér fémoszlop között; akárcsak a Szfinksz, ezek is foltosak voltak, de kopásnak nyoma sem látszott rajtuk. Brant és Napsugár elhaladt e néma õrszemek mellett, és egy hosszú, alacsony épület elé érkeztek, amely bizonyára a városba látogató vendégek fogadására szolgálhatott.

A távolból még úgy látszott, hogy Shastart csak tegnap hagyták el lakosai, de most már Brant a pusztulás ezernyi jelét láthatta. Az épületek színes kövét bevonta az idõ patinája, az ablakok tátongó szemüregek voltak, itt-ott egy-egy csodálatosképpen megmaradt üvegdarabbal.

Brant megkötötte Napsugárt az elsõ épületnél, és a törmeléken és magasan összegyûlt szeméten keresztül utat tört magának a bejárathoz. Nem volt ajtó, ha ugyan egyáltalán volt valaha is, s egy magas, boltíves folyosón át egy elõcsarnokba jutott, amely, úgy látszott, az egész épület hosszában húzódik. Szabályos közökben nyílások vezettek újabb szobákhoz, és rögtön elõtte széles lépcsõsor vezetett fel az egyetlen, felsõ emeletre.

Majdnem egy órájába került, amíg átkutatta az épületet, s amikor elhagyta, végtelen szomorúságot érzett. Gondos kutatása semmi eredménnyel nem járt. Valamennyi helyiség, nagy és kicsiny egyaránt, tökéletesen üres volt; úgy érezte magát, mint egy hangya, amely egy tisztára kopott csontvázon kúszik.

Kint a napfényben aztán kissé jobb hangulatra derült. Ez az épület valószínûleg valami hivatal lehetett, és sosem volt benne egyéb, mint okmányok és tájékoztató gépek, a városban másutt azonban talán másképpen állnak a dolgok. A kutatás hatalmas feladata mindenesetre nyomasztotta.

Lassan haladt elõre a tenger felé, tisztelettel eltelve ment a széles sugárutakon, és megcsodálta a két oldalon tornyosuló épületek homlokzatát. A város közepe táján elérkezett a számos park egyikébe. Bozóttal és gyommal volt benõve, de még mindig szép nagy területeket pázsit fedett, ezért aztán úgy határozott, hogy itt hagyja Napsugárt, míg õ folytatja a kutatást – nem volt valószínû, hogy nagyon messzire elkóborol, hiszen itt bõven talál füvet.

Olyan nyugalom honolt a parkban, hogy Brantnak egy ideig nem volt kedve elhagyni és újból elmerülni a kihalt városban. Voltak itt olyan növények, amilyeneket még sohasem látott: azoknak a növényeknek elvadult utódai, amelyeket valaha régen Shastar népe termesztett. Amint Brant ott állt a magas fû és az ismeretlen virágok között, elõször ütötte meg fülét a reggel nyugodt csöndjén átszûrõdve az a hang, amelynek hallatára azontúl mindig Shastar jutott eszébe. A tenger felõl jött, és bár egész életében sohasem hallotta még, valami fájdalmas emléket ébresztett a szívében. Ott, ahol más hangok nem hangzottak már fel, a magányos tengeri sirályok még mindig szomorúan szólongatták egymást a hullámokon keresztül.

Nyilvánvaló volt, hogy több napra lesz szüksége ahhoz, hogy akár a legfelszínesebben is megvizsgálja a várost, éppen ezért legelõször is valamiféle lakhelyet kell találnia. Brant több órát töltött el a lakónegyed keresésével, míg végül sejteni kezdte, hogy valami furcsa dolog van itt Shastarban. Valamennyi épület, ahová belépett, kivétel nélkül úgy látszott, hogy munkára, szórakozásra, vagy hasonló célokra szolgált valamikor; de egyiket sem tervezték lakásnak. A megoldásra lassan bukkant rá. Ahogy kezdte áttekinteni a város alaprajzát, észrevette, hogy majdnem minden útkeresztezõdésnél nagyjából egyforma, alacsony, egyemeletes építmények vannak, kör vagy ovális alakúak, sok nyílással minden irányban. Amikor Brant belépett az egyikbe, több nagy fémkaput látott, mindegyik mellett a jelzõlámpák függõleges sora, Így aztán megtudta, hol éltek Shastar lakosai.

Elsõ pillanatban a föld alatti otthonok gondolatát roppant visszataszítónak érezte. Aztán legyõzte ellenállását, és ráeszmélt, hogy ez a megoldás milyen ésszerû és mennyire kikerülhetetlen lehetett, így nem volt szükség arra, hogy a felszínt telezsúfolják és a napvilágot eltakarják olyan épületekkel, amelyeket az alvás és étkezés tisztán gépies folyamatainak színhelyéül terveztek. Azáltal, hogy mindezt a föld alá vitték, Shastar lakosai nemes, tágas várost tudtak építeni – és mégis olyan kis méretû lehetett, hogy az ember egy óra alatt teljesen bejárhatta.

A felvonók természetesen használhatatlanok voltak, de vészkijárati lépcsõk is vezettek le a sötétségbe. Valamikor ez az egész alvilág ragyogó fényárban úszhatott, most azonban Brant habozott, mielõtt lement a lépcsõn. Nála volt a lámpája, de még sohasem járt a föld alatt, és attól félt, hogy eltéved valami földalatti katakombában. Aztán vállat vont, és elindult a lépcsõn; végül is nem lehet veszélyes, ha megteszi az elemi óvintézkedéseket – és több száz más kijáratnak kell lennie, még ha eltéved is.

Leereszkedett az elsõ szintre, és egy hosszú, széles folyosóra jutott, amely olyan messzire nyúlt, amennyire lámpájának fénysugara világított. Mindkét oldalán számozott ajtók sorai húzódtak, és Brant majdnem egy tucattal megpróbálkozott, míg ráakadt egy olyanra, amelyik kinyílt. Lassan, sõt tiszteletteljesen lépett be a kicsiny otthonba, amely az írásos történelem idõszakának immár csaknem fele óta lakatlan.

Tisztaság és rend uralkodott, mert itt nem volt por meg piszok, ami lerakódott volna. A szép, arányos szobák nem voltak bebútorozva; semmi érték nem maradt hátra a lassú ütemû, egy korszakon át húzódó kivonulás után. A félig-meddig beépített berendezés egy része még a helyén volt; az ételelosztó, jól ismert adagoló tárcsájával oly megdöbbentõen hasonlított a Brant otthonában levõre, hogy puszta látványa szinte eltüntette az évszázadok különbségét. A tárcsa, ha kissé nehezen is, még forgott, és aligha lepõdött volna meg, ha megjelenik egy ebéd a materializációs kamrában.

Brant több lakást átkutatott még, mielõtt visszatért a felszínre. Bár semmi értékeset nem talált, egyre növekvõ rokonszenvet érzett azok iránt, akik valaha itt éltek. De még mindig úgy gondolt rájuk, mint nála alacsonyabb rendû lényekre, mert az, hogy ilyen városban laktak – akármilyen szép, akármilyen ragyogóan megtervezett is –, Brant szemében a barbárság egyik jelképe volt.

Az utolsó lakásban, ahová belépett, egy élénk színekben pompázó szobát talált: a falon freskó, mely táncoló állatokat ábrázolt. A képekbõl valami pajzán humor áradt, amely bizonyára nagyon megnyerte azoknak a gyermekeknek a szívét, akiknek festették õket. Brant érdeklõdéssel vette szemügyre a festményeket, mert ezek voltak az elsõ képzõmûvészeti munkák, amelyekkel Shastarban találkozott. Már éppen folytatni akarta az útját, amikor a szoba, egyik sarkában megpillantott egy porkupacot, és amikor lehajolt, hogy jobban megnézze, egy baba még felismerhetõ darabjait látta. Semmi szilárd anyag nem maradt épen néhány színes gomb kivételével, amelyek szétporlottak a keze közt, amikor felvette õket. Azon gondolkozott, vajon miért hagyta itt ezt a szomorú kis emléket tulajdonosa; aztán lábujjhegyen távozott, és visszatért a felszínre a magányos, de napfényes utcákra. Többé nem ment vissza a föld alatti városba.

Estefelé újból ellátogatott a parkba, hogy megnézze, nem követett-e el valami ostobaságot Napsugár, és megtette az elõkészületeket arra, hogy az éjszakát a kertben szétszórt számos kis épület egyikében töltse. Itt virágok és fák vették körül, és szinte azt képzelhette, hogy újra otthon van. Jobban aludt, mint bármikor Chaldisból való elindulása óta, és utolsó éber gondolatai most nem szálltak Yradne felé. Shastar varázsa már hatott rá; hiába tett úgy, mintha lenézné ezt a civilizációt; a végtelen bonyolultsága sokkal gyorsabban formálta át, mint gondolta volna. Minél tovább tartózkodott Shastarban, annál messzebb került attól a naiv, mégis magabiztos fiútól, aki csupán néhány órával elõbb belépett a városba.

A második nap megerõsítette az elsõ nap benyomásait. Shastar nem egy év alatt halt meg, nem is egy nemzedék alatt. Lakosai lassanként vándoroltak el, amint az új – és mégis milyen õsi! – társadalmi forma kialakult, és az emberek visszatértek az erdõkbe és a hegyekbe. Semmit sem hagytak maguk után, kivéve egy olyan életforma márvány emlékmûveit, amely mindörökre letûnt. Még ha valami érték maradt volna is, a kíváncsi kutatók ezrei, akik az azóta eltelt ötven évszázadban itt jártak, régen elvitték volna. Brant sok nyomára bukkant elõdeinek; nevük városszerte a falakra volt vésve, mert az emberek az ilyesfajta halhatatlanságnak sohasem tudtak ellenállni.

Meddõ kutatásába végül belefáradva lement a partra, és leült a móló széles kõgátjára. A néhány lábnyira alatta levõ tenger teljesen nyugodt volt és égszínkék; annyira csöndes és tiszta volt, hogy a fiú látta a mélyben úszkáló halakat, és egy helyen egy oldalára fordult roncsot is megpillantott, amelyrõl hosszú, zöld hajként csüngött a hínár. De tudta, idõnként a hullámok mennydörögve zúdulnak ezekre a szilárd falakra, mert a háta mögött a széles mellvédet kövek és kagylók vastag szõnyege borította, amelyet a századok viharai löktek oda.

A táj bágyasztó nyugalma és a becsvágy hiábavalóságáról, szóló feledhetetlen szemléltetõ oktatás, amelyben itt részesült, a csalódást vagy a vereség érzését teljesen megszüntette. Bár Shastarban semmiféle anyagi értékkel nem gyarapodott, Brant nem sajnálta, hogy megtette ezt az utat. Itt a gáton ülve, háttal a szárazföldnek, a vakító kékségtõl káprázó szemmel máris messze érezte magát régi problémáitól, és minden szomorúság nélkül, csupán szenvtelen érdeklõdéssel gondolt arra a fájdalomra, és szorongásra, amely az utóbbi hónapokban eltöltötte.

Miután egy darabig a tengerparton sétált, lassan visszament a városba, hogy megnézze, nem térhet-e vissza egy másik úton. Egy nagy, kör alakú épület elõtt megállt. Az alacsony kupolatetõ valamilyen áttetszõ anyagból készült. Nem nagy érdeklõdéssel pillantott rá, mert érzelmileg kimerült, és úgy vélte, bizonyára ismét egy színházra vagy hangversenyteremre akadt. Már majdnem elment a bejárat mellett, amikor valami homályos sugallatra mégis bement a nyitott kapun.

Bent a fény olyan kevés ellenállásba ütközve szûrõdött át a mennyezeten, hogy Brant szinte úgy érezte, mintha a szabadban volna. Az egész épület több nagy teremre oszlott, amelyeknek rendeltetését hirtelen izgalommal értette meg. A sokatmondó derékszögû elszínezõdések azt mutatták, hogy a falakat valamikor képek borították; lehetségesnek látszott, hogy néhány még megmaradt, és érdekes lett volna látni, mit nyújthat Shastar a komoly mûvészetek terén. Brant, aki még mindig hitt saját felsõbbrendûségében, nem várt különösebb élményt, így hát még nagyobb volt megdöbbenése.

A nagy fal egész hosszában lángoló színek olyan hatást gyakoroltak rá, mint kürtök harsonája. Egy pillanatig kõvé meredve állt az ajtóban, mert nem tudta megragadni a formáját vagy a jelentését annak, amit látott. Aztán lassan kezdte kibogozni annak a hatalmas és bonyolult falfestménynek részleteit, amely hirtelen a szemébe robbant.

Majdnem száz láb hosszú volt és hasonlíthatatlanul a legcsodálatosabb dolog, amit Brant életében valaha is látott. Shastar tisztelettel töltötte el és lenyûgözte, ám tragédiája, különösképpen, hidegen hagyta. De ez most a szívébe markolt és olyan nyelven szólalt meg, amelyet megértett; és közben a múlt iránt tanúsított lenézése úgy szertefoszlott, ahogy a vihar szétszórja a leveleket.

A szem természetszerûleg balról jobbra haladt végig a festményen, hogy a feszültség görbéjét a tetõpontjáig kísérje. Baloldalt volt a tenger, olyan mélykék, mint Shastar mellett a víz, és rajta különös hajókból álló flotta, amelyet emeletes evezõsorok és dagadó vitorlák hajtottak egy távoli szárazföld felé. A kép valószínûleg nem csupán több mérföldes távolságot, hanem több éves idõszakot is átfogott; mert most a hajók partot értek és a széles síkságon hadsereg táborozott, zászlói, sátrai és harci szekerei eltörpültek az ostromlott városerõdítmény falai mellett. A tekintet megmászta ezeket a még sértetlen falakat és megpihent – ahogy ezt nyilván várták tõle – egy nõi alakon, amely a falak ormán állott, és nézte a hadakat, amelyek az óceánon át idáig követték õt.

Elõrehajolt, hogy átnézzen a mellvéd lõrésén, és a szél a hajába kapott, úgy, hogy a feje körül aranyszínû köd keletkezett. Arcára olyan bánat volt írva, amely túl mély volt ahhoz, hogy szavakkal ki lehessen fejezni, de ez a szomorúság nem csökkentette arca hihetetlen szépségét – ez a szépség lenyûgözte Brantot, aki jó ideig képtelen volt levenni róla a szemét. Amikor ez végre sikerült neki, követte az asszony pillantását lefelé, azokra az áttörhetetlennek látszó falakra és az árnyukban nyüzsgõ katonák csoportjára. Olyasvalami köré gyûltek, amit a perspektíva annyira megrövidített, hogy beletelt egy kis idõbe, míg Brant felismerte, mi is az. Aztán látta, hogy egy hatalmas ló képmása, görgõkre szerelve, úgy, hogy könnyen mozgatható volt. Nem keltett visszhangot elméjében, így gyorsan visszatért a falon álló magányos alakhoz. Most már látta, hogy az egész hatalmas kép erõvonalai körülötte húzódnak, aki a képnek mintegy a tengelyében helyezkedett el. Mert amint a tekintet tovább vándorolt a festményen, s vele együtt a gondolat is a jövõbe röppent, lerombolt bástyákhoz érkezett, az égõ város füstje elsötétítette az eget, és a hajóhad hazafelé vette útját.

Brant csak akkor távozott, amikor már úgy besötétedett, hogy alig látott. Miután elsõ megdöbbenésén túljutott, alaposabban megvizsgálta a festményt; egy ideig hiába kereste a mûvész aláírását, nem találta. Valami szöveget vagy címet próbált felfedezni, de ilyen nyilván soha nem is volt – talán mert a történetet túlságosan jól ismerték ahhoz, hogy erre szükség lett volna. A közbeesõ századok során azonban Shastar egyik látogatója két verssort karcolt a falra:

Ezért az arcért indult ezer hajó

S égtek porig Ilion tornyai?

Ilion! Furcsa, varázsos név; de Brantnak semmit sem jelentett. Szerette volna tudni, történelmi név-e vagy irodalmi alak neve, és nem tudta, hogy elõtte már hányan törték a fejüket ezen.

Amikor kilépett a fényes szürkületbe, még mindig maga elõtt látta a szomorú, éteri szépséget. Talán ha Brant maga nem lett volna mûvész, és nem lett volna olyan fogékony állapotban, a hatás nem lett volna ilyen óriási. Pedig az ismeretlen mester ilyen hatást akart kelteni, fõnixként életre kelve egy nagy legenda kihunyó zsarátnokaiból. Megragadta ezt a szépséget, és minden jövendõ korok számára megõrizte, hogy lássák, a szépség szolgálata a célja, és ez egyetlen igazolása az életnek.

Brant hosszú ideig ült a csillagok alatt, nézte, hogy a növekvõ Hold hogyan merül le a város tornyai mögé, és olyan kérdések gyötörték, amelyekre, jól tudta, sosem fog választ kapni. A termekbõl valamennyi többi kép eltûnt, nyom nélkül szétszóródott, nem csupán a földön, de az egész világmindenségben. Vajon mennyire hasonlítottak erre az egyetlen zseniális mûre, amely most már mindörökre képviseli majd Shastar mûvészetét?

Reggel, furcsa éjszakai álmok után, Brant visszatért a képhez. Egy terv körvonalazódott agyában; annyira vad és becsvágyó, hogy elõször megpróbált nevetni rajta, de a gondolat nem hagyta nyugton. Szinte vonakodva állította fel összecsukható festõállványát és készítette elõ festékeit. Egyetlen dolgot talált Shastarban, amely egyedi és gyönyörû is volt; talán képes lesz rá, hogy valami halvány visszfényét elvigye Chaldisba.

Persze a hatalmas képnek legfeljebb egy kis töredékét másolhatta le, de a választás könnyû volt. Sosem próbálta megfesteni Yradne arcképét, most pedig egy olyan nõt fog lefesteni, aki, ha valaha létezett, akkor is ötezer éve elporladt már.

Többször is abbahagyta a munkát, s eltöprengett ezen a paradoxonon, de végül úgy tûnt, meglelte a magyarázatát. Sohasem festette le Yradnét, mert kételkedett a maga tehetségében és félt a lány bírálatától. Itt, gondolta Brant magában, nincs probléma. Nem merült fel benne az a kérdés, hogyan fog Yradne viselkedni, ha visszatér Chaldisba, és egy másik nõ arcképét ajándékozza neki.

Valójában saját magának festett, és senki másnak. Elõször életében közvetlen kapcsolatba került a klasszikus mûvészet egy nagy alkotásával, és ez levette a lábáról. Idáig dilettáns volt; lehet, hogy sosem lesz belõle ennél több, de legalább megkísérli.

Kitartóan dolgozott egész nap, és erejének puszta megfeszítése bizonyos lelki nyugalmat hozott. Estére felvázolta a várfalakat és a bástyákat, és éppen elkezdhette volna az arcképet. Aznap éjszaka jól aludt.

Másnap reggel derûlátását jórészt elvesztette. Élelmiszertartaléka fogytán volt, és talán maga a gondolat, hogy az idõ sürgeti, nyugtalanította. Úgy tûnt, semmi sem sikerül: a színek nem feleltek meg, és a festmény, amely olyan sokat ígért az elõzõ napon, most percrõl percre kevésbé elégítette ki.

Mindennek a tetejébe a fény is gyönge volt, bár alig múlt dél, és Brant úgy sejtette, hogy kint az ég egészen beborult. Egy kicsit pihent abban a reményben, hogy újból kitisztul, de mivel ennek semmi jele sem mutatkozott, újból nekilátott a munkának. Most kellene megcsinálnia vagy soha; ha ezt a hajat nem tudja most tisztességesen megfesteni, abbahagyhatja az egészet…

A délután elröpült, de Brant a munka hevében alig érzékelte az idõ múlását. Egyszer-kétszer mintha távoli hangokat hallott volna, és azt hitte, vihar készül, mert az égbolt még mindig nagyon sötét volt.

Nincs vérfagyasztóbb érzés, mint a hirtelen és teljesen váratlan tudat, hogy az ember nincs egyedül. Nehéz lenne megmondani, milyen impulzusra tette le Brant lassan az ecsetjét és fordult még lassabban a tíz méterre mögötte levõ nagy bejárati kapu felé. Az ott álló férfi bizonyára zajtalanul lépett be és Brant nem tudta, mióta figyelte õt. Egy pillanat múlva két társa csatlakozott hozzá, de õk sem kísérelték meg átlépni a küszöböt.

Brant lassan felállt, agya lázasan zakatolt. Egy pillanatig majdnem azt képzelte, hogy Shastar múltjának kísértetei jöttek vissza. Azután az értelme felülkerekedett. Végeredményben miért ne találkozhatna itt más látogatókkal, amikor õ maga is az?

Néhány lépést tett elõre, és az egyik idegen szintén. Amikor már csak néhány méter választotta el õket egymástól, a másik nagyon tiszta hangon, de igen lassan megszólalt: – Remélem, nem zavartunk meg.

A társalgás nem kezdõdött nagyon drámai módon, és Brant egy kissé meglepõdött a férfi kiejtésén – vagyis inkább azon a rendkívüli gondosságon, ahogy beszélt. Úgy látszott, attól tart, Brant nem értené meg különben.

– Semmi baj – válaszolta Brant ugyanilyen lassan. – De azért megleptetek… nem nagyon reméltem, hogy találkozom itt valakivel.

– Mi sem – mondta a másik egy futó mosollyal. – Fogalmunk sem volt, hogy még lakik valaki Shastarban.

– Én nem itt lakom – magyarázta Brant. – Csak látogató vagyok itt, akárcsak ti.

A három férfi egymásra pillantott, mintha valami titkos tréfán szórakoznának. Aztán az egyikük leakasztott övérõl egy kis fémtárgyat és beszélt néhány szót bele, de túl halkan ahhoz, hogy Brant megérthesse. Feltételezte, hogy a társaság többi tagja már úton van erre, és bosszankodott, hogy magányának most már teljesen vége szakad.

Ketten az idegenek közül odamentek a nagy falfestményhez és bíráló szemmel vizsgálgatták. Brant szerette volna tudni, mit gondolnak; valahogyan bántotta, hogy meg kell osztania kincsét azokkal, akik nem érzik iránta ugyanazt a tiszteletet – azokkal, akiknek a számára nem jelenthet többet egy szép képnél. A harmadik férfi Brant mellett maradt és igyekezett minél kevésbé feltûnõen összehasonlítani a másolatot az eredetivel. Úgy látszott mindhárman szándékosan kerülik a további beszélgetést. Hosszú és zavaró csönd támadt; aztán a másik két férfi ismét csatlakozott hozzájuk.

– Nos, Erlyn, mi a véleményed róla? – kérdezte az egyik, és kezével a festményre mutatott. Úgy tetszett, pillanatnyilag Brant egyáltalán nem érdekli õket.

– Nagyon szép kései harmadik évezredbeli primitív, van olyan jó, mint bármi, amink van. Nincs igazam, Latvar?

– Nem egészen. Én nem mondanám, hogy kései harmadik évezred. Elõször is, a téma…

– Ó, te és az elméleteid! De talán igazad van. Túl jó ahhoz, hogy az utolsó korszakból származzék. Ha jobban meggondolom, inkább 2500 körülire tenném. Mit szólsz hozzá, Trescon?

– Nekem is ez a véleményem. Talán Aroon vagy egyik tanítványa.

– Hülyeség! – mondta Latvar.

– Ostobaság! – horkant fel Erlyn.

– No jó – felelte Trescon kedélyesen. – Én csak harminc éve tanulmányozom ezt a korszakot, ti pedig azóta foglalkoztok vele, amióta elindultunk, így hát meghajlok nagyobb tudástok elõtt.

Brant növekvõ csodálkozással követte a beszélgetést és egyre kevésbé értette a dolgot.

– Mindhárman mûvészek vagytok? – szakadt ki végül belõle a kérdés.

– Hát persze – felelte Trescon fölényesen. – Mi másért lennénk most itt?

– Ne hazudj ilyen fene nagyot – mondta Erlyn, anélkül, hogy felemelte volna a hangját. – Akkor sem lesz belõled mûvész, ha ezer évig élsz. Csak szakértõ vagy, és ezt jól tudod. Akik tudnak csinálni valamit, csinálnak, akik meg nem, azok bírálnak.

– Honnan jöttetek? – kérdezte Brant kissé bizonytalanul.

Még sosem találkozott ilyenféle emberekkel. Középkorúak voltak, mégis volt bennük valami csaknem fiús lendület és lelkesedés. Minden mozdulatuk, gesztusuk egy kicsit túlméretezett volt, és amikor egymással beszéltek, olyan gyorsan pergett a nyelvük, hogy Brant csak nehezen tudta követni szavaikat.

Mielõtt bárki válaszolhatott volna, újra közbejött valami. Vagy tíz ember jelent meg a bejáratnál – és egy pillanatra megtorpantak, amikor megpillantották a nagy festményt. Aztán sietve csatlakoztak a Brant körül álló kis csoporthoz, s így Brant egy kisebb tömeg középpontjába került.

– Nos, Kondar – szólt Trescon, és Brantra mutatott. – Találtunk valakit, aki tud felelni a kérdéseidre.

Az a férfi, akit megszólítottak, végigmérte Brantot, a befejezetlen festményre pillantott és egy kissé elmosolyodott. Aztán Tresconhoz fordult és kérdõen tekintve felhúzta szemöldökét.

– Nem – mondta Trescon velõsen.

Brant kezdett bosszankodni. Valami olyasmi történt, amit nem értett, és ez bántotta.

– Talán megmondanátok, mirõl van szó? – kérdezte panaszosan.

Kondar különös arckifejezéssel nézett rá. Aztán nyugodtan megszólalt.

– Talán jobban meg tudom magyarázni a dolgokat, ha kijössz.

Úgy beszélt, mint akinek sosem kell kétszer kérni, hogy tegyenek meg valamit, és Brant szó nélkül követte, a többiek pedig szorosan a nyomában. A külsõ bejáratnál Kondar félreállt és intett Brantnak, hogy menjen tovább.

Még mindig természetellenesen sötét volt, mintha egy viharfelhõ elnyelte volna a napot; de az árnyékot, amely Shastarra borult, nem felhõ vetette.

Tucatnyi szempár figyelte Brantot, amint ott állt az égre meredve s megpróbálva kiszámítani a város felett úszó hajó méreteit. Olyan közel volt, hogy az ember elvesztette távolságérzékét, és csak a fémhajlatok lendületes ívét látta, amely elmosódott a szemhatáron. Valami zajnak kellett volna lennie, jeleként azoknak az energiáknak, amelyek ezt a rettenetes tömeget nyugalomban tartják Shastar felett; de mélyebb csönd volt, mint amilyet Brant valaha is tapasztalt. Még a tengeri sirályok rikoltozása is megszûnt, mintha õket is megrémítette volna a betolakodó, aki elrabolta egüket.

Végül Brant a mögéje gyülekezett emberek felé fordult. Tudta, hogy arra várnak, mit fog tenni vagy mondani; és furcsán fensõbbséges, mégsem barátságtalan viselkedésük oka hirtelen világossá vált. Ezeknek az embereknek a számára, akik az istenek hatalmával rendelkeznek, alig volt õ több egy vadembernél, aki véletlenül ugyanazt a nyelvet beszéli, maradványát saját, félig elfelejtett múltjuknak, amikor õseik még Brant õseivel osztották meg a Földet.

– Érted most már, kik vagyunk? – kérdezte Kondar.

Brant bólintott.

– Hosszú ideje már, hogy elmentetek – mondta. – Már csaknem elfelejtettünk benneteket.

Ismét felnézett a nagy acélívre, amely befedte az eget, és arra gondolt, milyen különös, hogy oly sok évszázad után az elsõ kapcsolat felvételére itt, az emberiség elhagyott városában került sor. De úgy látszott, jól emlékeznek Shastarra a csillagok között, mert Trescon és barátai tökéletesen járatosnak mutatkoztak az itteni dolgokban.

És akkor, messze északon Brant szeme elkapott egy váratlanul visszatükrözött napsugarat. Az égnek a hajó alatt látszó csíkján céltudatosan mozogva egy másik fémóriás haladt, amely akár ikerpárja is lehetett volna emennek, bár a távolság miatt kicsinynek látszott. Sebesen áthaladt a szemhatáron és másodpercek alatt eltûnt.

Tehát nem ez volt az egyetlen hajó, és vajon még mennyi lehet? Errõl Brantnak valahogyan eszébe jutott a nagy festmény, amelyet éppen otthagyott és a fenyegetõ szándékú támadó hajóhad, amely a megpecsételt sorsú város felé vitorlázik. És ezzel a gondolattal, faji emlékezetének rejtett barlangjaiból elõkúszott az idegenektõl való félelem, amely valamikor az egész emberiség átka volt. Kondarhoz fordult és vádló hangsúllyal felkiáltott:

– Maguk meg akarják hódítani a Földet!

Egy pillanatig senki sem szólt. Aztán Trescon, némi kajánsággal a hangjában, azt mondta: – Elõre, Parancsnok… elõbb-utóbb úgyis meg kell magyaráznia. Jó alkalom a gyakorlásra.

Kondar parancsnok gondterhelten elmosolyodott, ami elõbb megnyugtatta Brantot, aztán még rosszabb elõérzettel töltötte el.

– Igazságtalan vagy velünk, fiatalember – mondta komolyan. – Nem hódítjuk meg a Földet. Ellenkezõleg: kiürítjük.

– Remélem – mondta Trescon, aki Brant védnökeként kezdett viselkedni –, hogy ez alkalommal a tudósok megtanulták a leckéjüket… bár kételkedem benne. Csak annyit mondanak: "Történhetnek balesetek", és amikor az egyik bajt elhárították, már csinálják is a következõt. Ez idáig talán a Szigmamezõ a leglátványosabb kudarcuk, de a fejlõdés sohasem áll meg.

– És ha eléri a Földet, mi történik akkor?

– Ugyanaz, ami az ellenõrzõ berendezéssel történt, amikor a Mezõ elszabadult: szépen, egyenletesen szétszóródik a kozmoszban. És vele együtt ti is, hacsak kellõ idõben el nem viszünk benneteket.

– Miért? – kérdezte Brant.

– Ugye, nem vársz tõlem igazán tudományos magyarázatot? A bizonytalansági tényezõvel van kapcsolatban. A régi görögök – vagy talán az egyiptomiak – felismerték, hogy egyetlen atomnak sem lehet meghatározni a helyét abszolút pontossággal; van egy kicsiny, de véges valószínûsége annak, hogy a világmindenségben valahol megtalálható. Azok az emberek, akik létrehozták a Mezõt, meghajtásra akarták felhasználni. Ez megváltoztatná az atomikus esélyeket, úgyhogy a Véga körül keringõ ûrhajó hirtelen úgy dönthetne, hogy valójában a Betelgeuse körül akar keringeni.

– Nos, úgy látszik, a Szigmamezõ csak a feladata felét tudja elvégezni. Csupán megsokszorozza a valószínûségeket, de nem szervezi meg õket. És most a Mezõ össze-vissza kószál a csillagok között, csillagközi porral és idõnként napsugárral táplálkozik. Még senki sem találta meg a módját, hogyan lehetne semlegesíteni, bár volt már egy borzalmas javaslat, amely szerint létre kell hozni az ikerpárját és össze kell ütköztetni õket. Ha ezt megpróbálják, akkor tudom, mi fog történni.

– Nem értem, miért kellene aggódnunk – mondta Brant. – Még mindig tíz fényévnyire van innen.

– Tíz fényév túlságosan is közel van, ha olyasmirõl van szó, mint a Szigmamezõ. Vaktában halad cikcakkban, ezt hívják a matematikusok a Részeg Útjának. Ha nem kedvez nekünk a szerencse, már holnap itt lehet. De húsz az egyhez az esélye annak, hogy a Földet nem érinti; néhány év múlva újra hazamehettek, mintha mi sem történt volna.

"Mintha mi sem történt volna!" Bármit hoz is a jövõ, a régi életmódnak már örökre vége. Ami most Shastarban történik, annak ilyen vagy olyan módon az egész világon végbe kell mennie. Brant tágranyílt szemmel figyelte, ahogyan furcsa gépek gördültek végig a pompás utcákon, eltakarították az elmúlt korok törmelékeit és a várost újra lakhatóvá tették. Miként egy csaknem kihunyt csillag lobbanhat fel hirtelen egy utolsó dicsõ órára, úgy néhány hónapra Shastar lesz a világ egyik fõvárosa, ahol a tudósok, technikusok és adminisztrátorok, akik az ûrbõl érkeznek, megszállnak.

Brant egyre jobban megismerkedett a megszállókkal. Erejük és könnyedségük és az a szinte gyermeteg öröm, amelyet emberfeletti hatalmuk szerzett nekik, állandó csodálatra késztette. Ezek – az unokatestvérei – az egész világmindenség örökösei; és még el sem kezdték kimeríteni a világegyetem csodálatos lehetõségeit, még nem fáradtak bele titokzatosságába. Minden tudásuk ellenére még mindig érezték a kísérletezés ízét, sõt sok mindenben még valami boldog felelõtlenséget is éreztek. Maga a Szigmamezõ jól példázta ezt: hibát követtek el, de úgy tûnt, egyáltalán nem bánják, és egészen bizonyosak abban, hogy elõbb vagy utóbb rendbe hozzák a dolgot.

A Shastart betöltõ zûrzavar ellenére, amely az egész bolygóra átterjedt, Brant makacsul kitartott feladata mellett. Valami megfoghatót, szilárdat adott ez számára a változó értékek világában, és ezért kétségbeesetten belekapaszkodott. Trescon vagy társai idõnként meglátogatták és tanácsot adtak – többnyire kitûnõ tanácsokat, bár nem mindig fogadta meg õket. És néha, amikor elfáradt és pihentetni akarta a szemét vagy az agyát, kiment a nagy, üres kiállítótermekbõl a város átalakult utcáira. Jellemzõ volt új lakosaira, hogy, bár mindössze néhány napja éltek itt, minden tõlük telhetõt megtettek azért, hogy Shastar tiszta és jól szervezett legyen, és olyan széppé tegyék, hogy meglepte volna elsõ építõit.

Négy nap elteltével – ez volt a leghosszabb idõ, amelyet Brant egyetlen mûre valaha is szentelt – Brant befejezte a munkát. Tovább pepecselhetett volna a végtelenségig, de ezzel csak elronthatta volna a dolgot. Mivel nem volt elégedetlen erõfeszítéseinek eredményével, elindult Trescon keresésére.

A kritikus, szokása szerint, társaival vitatkozott azon, mit kell megmenteni az emberiség mûkincsei közül. Latvar és Erlyn erõszakkal fenyegetõzött, ha még egy Picassót a hajókra raknak, vagy ha kidobnak még egy Fra Angelicót. Mivel Brant egyikrõl sem hallott, nem érezte szükségét, hogy kifejtse véleményét.

Trescon némán állt a festmény elõtt, idõnként az eredetire pillantva. Elsõ megjegyzése egészen váratlan volt.

– Ki ez a lány? – kérdezte.

– Te mondtad nekem, hogy Helénának hívták… – kezdte Brant válaszát.

– Úgy értem, ki az, akit valóban lefestettél.

Brant a vásznára tekintett, aztán az eredetire. Furcsa volt, hogy még nem vette észre a különbségeket korábban, de kétségtelenül voltak Yradnéra emlékeztetõ vonások abban a nõben, aki a várfalon állt. Ez nem az a hû másolat volt, amelynek nekikezdett. Saját agya és szíve szólalt meg ujjain keresztül.

– Értem, mire célzol – mondta lassan. – Van egy lány a faluban; tulajdonképpen azért jöttem ide is, hogy valamilyen ajándékot keressek neki… valamit, ami tetszene neki.

– Akkor elpocsékoltad az idõdet – felelte Trescon nyersen.

– Ha igazán szeret téged, elég hamar közölni fogja, ha meg nem, nem veheted rá. A dolog egyszerû.

Brant nem találta ezt ilyen egyszerûnek, de úgy döntött, nem vitatkozik.

– Nem mondtad meg, mi a véleményed a képrõl – panaszkodott.

– Ígéretes munka – felelte Trescon óvatosan. – Harminc vagy… nos, húsz év múlva eljuthatsz valahová, ha kitartasz. Persze az ecsetkezelés kissé durva, és az a kéz olyan, mint egy köteg banán. De szép, bátor vonalvezetésed van, és jobb a véleményem rólad, amiért nem készítettél pontos másolatot. Azt minden bolond meg tudja csinálni; ez mutatja, hogy van benned eredetiség. Nagyobb gyakorlatra van szükséged és mindenekelõtt több tapasztalatra. Nos, azt hiszem, ezzel szolgálhatunk.

– Ha a Földrõl való elmenetelre utalsz – mondta Brant –, akkor egyáltalán nem ez a tapasztalat az, amire vágynék.

– Jót fog tenni neked. A Csillagutazás nem kelt benned semmiféle izgalmat?

– Nem, csak kellemetlen érzést. De nem tudom komolyan venni, mert nem hiszem, hogy el tudtok vinni minket innen.

Trescon kissé keserûen mosolygott.

– Meglehetõsen gyorsan fogtok menni, ha a Szigmamezõ elszívja a csillagok fényét az égrõl. És jó lesz, ha megjön: van egy olyan érzésem, hogy éppen idejében érkeztünk. Bár gyakran ûztem tréfát a tudósokból, örökre megszabadítottak bennünket attól a tespedéstõl, amelybe az emberiség süllyedt.

– El kell hagynod a Földet, Brant; azok, akik egész életükben egy bolygó felszínén éltek, nem látták még soha a csillagokat, csak halvány árnyékukat. El tudod képzelni, mit jelent az ûrben függeni a nagy csillagrendszerek között, miközben színes napok lángolnak körülötted? Nekem volt részem benne, és láttam csillagokat bíborszínû gyûrûben úszni, mint a ti Saturnus bolygótok, de ezerszer nagyobbat. És el tudod képzelni az éjszakát egy világban, a Galaxis szívéhez közel, ahol az egész égbolt csillagködben ragyog, amely még nem adott életet napoknak? A ti Tejutatok csupán maroknyi szétszórt, harmadrendû napból áll; várj csak, míg a Központi Ködöt megpillantod!

– Ezek a nagy dolgok, de a kicsinyek éppolyan csodálatosak. Használd ki mindazokat a lehetõségeket, amelyeket a világegyetem nyújthat; és ha akarsz, térj vissza a Földre emlékeiddel. Akkor elkezdhetsz dolgozni; akkor, és nem elõbb, tudni fogod, mûvész vagy-e.

Brantra e szavak nagy hatást gyakoroltak, de nem gyõzték meg.

– Ezek szerint – mondta – igazi mûvészet nem is létezhetett az ûrutazások korszaka elõtt.

– Egy egész kritikai iskola alapul ezen a tételen; kétségtelenül az ûrutazás egyike volt a legjobb dolgoknak, amelyek a a mûvészettel történtek. Utazás, felfedezés, kapcsolat más kultúrákkal – nagy ösztönzõje ez a szellemi tevékenységnek. – Trescon a mögöttük levõ falon lángoló freskóra mutatott. – Azok az emberek, akik ezt a legendát megteremtették, hajósok voltak, és a fél világ kereskedelme kikötõikben zajlott. De néhány ezer év múltán a tenger már túl kevés ösztönzést adott a gondolkodásra vagy a kalandozásra, és ideje volt kimenni a világûrbe. Nos, elérkezett az idõ a számodra is, akár tetszik, akár nem.

– Nem tetszik. Szeretnék elõbb Yradnéval összeházasodni.

– Azok a dolgok, amelyeket az emberek akarnak és azok, amelyek a javukra válnak, nagyon is különböznek egymástól. Szerencsét kívánok a képedhez; nem tudom, kívánjak-e szerencsét a másik törekvésedhez. A nagy mûvészet és a családi boldogság kölcsönösen összeférhetetlen. Elõbb vagy utóbb választanod kell.

Elõbb vagy utóbb választanod kell. E szavak visszhangoztak még Brant agyában, miközben a dombtetõ felé igyekezett, és a nagy úton erõs szél ellenében kellett mennie. Napsugárnak nem tetszett, hogy szabadsága véget ért, így még lassabban haladtak, mint ahogyan a lejtõ megkívánta volna. De a táj fokozatosan kitágult körülöttük, a látóhatár kihúzódott a tengerig, és a város egyre inkább színes téglákból épült játékszernek tetszett – fölötte lebegett a mozdulatlan, könnyû hajó.

Brant elõször látta a hajót teljes egészében, mert most szemével majdnem egy magasságban úszott, és egyetlen pillantással át tudta fogni. Nagyjából henger alakú volt, de soklapú bonyolult szerkezetekben végzõdött, amelyeknek rendeltetését nem lehetett kitalálni. A nagy, meghajlott hátból ugyancsak rejtélyes dudorok, csövek és kupolák meredtek ki. Erõ és célszerûség uralkodott rajta, de semmi szépség, és Brant idegenkedve szemlélte.

Ez az egeket bitorló szomorú szörnyeteg – bárcsak eltûnhetne, mint az oldala mellett úszó felhõk! De nem tûnik el attól, hogy õ akarja; a most gyülekezõ erõkhöz képest, Brant jól tudta, sem õ, sem problémái semmit sem nyomnak a latban. Ez volt az a pillanat, amikor a történelem visszafojtja lélegzetét, a csöndes pillanat a villámlás és az elsõ összeütközés között. A mennydörgés hamarosan rá fog zúdulni a világra; és lehet, hogy nemsokára világ sem lesz, õ és népe pedig otthontalan menekültek lesznek a csillagok között. Ez volt az a jövõ, amellyel nem akart szembenézni – a jövõ, amelytõl sokkal jobban rettegett, mint Trescon és társai, akiknek számára a mindenség ötezer éve csak játékszer, és akik ezt sohasem érthetik meg.

Úgy vélte, nincs rendjén, hogy mindennek éppen az õ idejében kell megtörténnie, hosszú évszázadok nyugalma után. De az emberek nem alkudhatnak a végzettel, és nem választhatnak tetszésük szerint a béke vagy a kaland között. Kaland és változás köszöntött ismét a világra, és ezzel számolnia kell – ahogyan õseinek is ezt kellett tenniük, amikor az ûrkorszak elkezdõdött, és elsõ törékeny hajóik megostromolták a csillagokat.

Elbúcsúzott Shastartól, aztán hátat fordított a tengernek. A nap szemébe tûzött, és úgy látta, az út elõtte ragyogó, reszketõ ködben úszik, amely remegett, mint a délibáb, vagy mint a Hold fénye a hullámzó vízen. Egy pillanatig Brant azt hitte, hogy káprázik a szeme, aztán látta, hogy nem errõl van szó.

Ameddig a szem ellátott, az út és a mezõ megszámlálhatatlanul sok ökörnyállal volt átszõve, olyan finoman és áttetszõen, hogy csak a rájuk sütõ Nap fedte fel jelenlétüket. Az utóbbi negyedmérföldön már keresztülhaladt rajtuk, és éppúgy nem jelentettek akadályt, mint a füstkarikák.

Egész délelõtt pókok milliói hullhattak le a szél hátán az égbõl; és miközben feltekintett a kékségbe, Brant még mindig el tudott kapni a csillogó napfényben tündöklõ, szálló selyemszálak között néhányat az elkésett utazók közül. Nem ismerve utazásuk célját, ezek az apró lények rábízták magukat egy olyan mélységre, amely barátságtalanabb és feneketlenebb volt, mint bármi más, amellyel Brantnak szembe kell néznie, ha eljön az ideje, hogy búcsút mondjon a Földnek. Olyan tanulság volt ez, amelyre emlékezni fog az eljövendõ hetekben és hónapokban.

A Szfinksz lassan eltûnt a szemhatáron, Shastarral együtt, a dombok elhomályosuló hajlatában. Brant csak egyszer nézett vissza a guggoló szörnyre, amelynek idõtlen virrasztása most már vége felé járt. Aztán lassan ment elõre a Nap felé, miközben újra meg újra titokzatos ujjak simogatták az arcát, miközben a selyemfonalakat sodorta a szél – a szél, amely hazulról fújt.

Kalandok a Holdon

1

Mit találhatunk a Hold felszínén?

Az elsõ utazó – természetesen csak képzeletbeli utazó – Lukiánosz ûrhajósa, Ikaromenipposz, még nem beszélt róla, megelégedett az eléje táruló Föld csodálatos látványával.

Astolfo, az Õrjöngõ Lóránd Holdra repülõ lovagja már észrevette különösségét, furcsaságát. Dombjain és buckáin a földi hiúságokat találta és egy palackban barátja elveszett eszét.

Cyrano de Bergerac a virágos, illatozó földi Paradicsommal találkozott a Holdon, végtelen smaragd pázsitokkal, kedvesen csobogó patakokkal, jázmin- és mirtuszerdõkkel, bolondosan simogató szellõvel.

Verne hõsei, Barbicane, Nicholl és Ardan, kietlen, vigasztalan, sivár pusztaságot láttak száguldó ûrhajójuk ablakából. "Az óriás katlan feneke, alján a száz meg száz kialudt kis kráterrel olyan lyukacsos volt, mint a szita… Valami végtelen szomorúság ülte meg ezt a tájat: teljesen kopár domborzatok, hegyroncsok, ormok és hegyek letört darabjai borították a talajt, mintha a Holdnak ez a része felrobbant volna…"

Jerzy Zulawski utazói is kopár, fagyos sarkvidéket fedeztek fel a Holdon, de – nagy szerencséjükre – a másik oldalon oázisokat, életlehetõséget is találtak.

Makay István magyar ûrhajósai szürke köveken jártak, kiszáradt, repedezett rétegeken, csak aknákban és üregekben találtak tengõdõ zuzmókat és mohákat és tengõdõ emberi lényeket.

Cavor és Bedford, Wells regényének szereplõi hóvá fagyott légkört, kaktuszhoz hasonló növényeket láttak, amikor kinéztek a cavorit-gömb üvegén.

És a tudomány?

"Green szerint – írja Hédervári Péter – a Hold felszínét bizonyos vastagságú por borítja. Ez a por a medencék területén vas-nikkel gömböcskékbõl, finom, bazaltos eredetû törmelékbõl, salakból, megszilárdult lávacseppekbõl és lávaszálakból, fonalakból, a medencék keletkezése után kialakult kráterekbõl származó szilikátos anyagból áll."

Elveszett, elenyészett a "földi Paradicsom" képe, eltûntek az oázisok, a kaktuszok, a Hold-borjak, a szeleniták és más Hold-lakók, csak a szürke kõ maradt és a szürke por.

Mit kezdhet ilyen kevéssel az irodalom?

2

Ha végigpillantunk a fantasztikus Hold-utazások évezredes történetén, úgy látjuk, hogy ezekben a históriákban ritkán játszott drámai szerepet aranysárga égi kísérõnk valóságos vagy képzelt talaja. Csak a csodálatos intuíciójú Wells fedezte fel, hogy milyen kalandokat indíthat az ismeretlen vidék, milyen veszélyek és izgalmak forrása lehet, milyen nehézségek elé állíthatja a hõsöket a környezet;

Cavor és Bedford minden részletében elképzelt, pontosan leírt világot talál a Holdon, lényegében mást, mint az elhagyott Föld világa. Törvényei ismeretlenek, titkokat rejtenek, és minden különös és idegen.

Cavorék közvetlenül a leszállás után bajba keverednek. A megfagyott légkör olvadozik ûrhajójuk alatt, és õk gurulni kezdenek. Majdnem halálra zúzzák magukat a sziklás lejtõkön gördülõ, ugráló üveggömbben.

Aztán, amikor már a Hold bozótjaiban barangolnak, valósággal megnyílik alattuk a talaj. Nagy dübörgéssel félrehúzódik a mélybe vezetõ akna fedele, és Cavorék majdnem belezuhannak az aknába.

Késõbb, amikor a szeleniták elfogják és lekísérik õket a Hold barlangjaiba, megriadnak a lábuk alatt látszó feneketlen mélységtõl. Harcolni kezdenek. A harcot a környezet félelmetes idegensége robbantja ki.

Feljutnak a Hold felszínére, keresni kezdik a menekülést jelentõ gömböt, amelyet elrejt a táj. Bedford valóságos sarkvidéki kalandot él át, míg lihegve és zihálva, életéért küzdve kúszik a lehûlõ havas környezetben a megtalált gömb felé.

Wells regényében tehát drámai funkciója van a tájnak, akár az útirajzokban vagy a felfedezésekrõl írt kalandos beszámolókban. Igaz, hogy hõsei valódi harcot az emberhez hasonló élõlényekkel vívnak, de állandó konfliktusban, összeütközésben vannak a természettel is. Õsi motívum ez, mesék és mítoszok állandó témája, amelyrõl mintha elfeledkezett volna a XIX. század irodalma, miközben szemét szinte kizárólag a társadalmi kérdésekre szögezte. Wells, illetve a tudományos fantasztikus irodalom újra felfedezte és megjelenítette ezt a konfliktust.

Aztán a tudomány lecsupaszította és elnéptelenítette a Holdat. Nehéz aranypénznek, istennõnek, palacsintának, gennyes vattának, vagy az i betû fölé rajzolt pontnak látni és versbe foglalni azt az égitestet, amelynek krátereit, sivatagait, hegyeit térképen, fényképen, filmen vagy a tv képernyõjén bárki láthatja.

A tudomány tényei hátrább szorítják a képzeletet.

Ha a Holdon nincs levegõ, akkor nem tenyészhetnek dombjain hólyagos kaktuszbozótok vagy zuzmók, nem is szólva arról, hogy hangyaszerû, értelmes élõlények sem élhetnek barlangjaiban.

De a képzelet sohasem adja meg magát.

A tudomány csak a szürke port hagyta a Holdon, és az írók, képletesen szólva, belemarkoltak ebbe a porba, megnézték és úgy találták, hogy éppen elég dráma és konfliktus okozója lehet.

Tehát a tudomány új szárnyakat adott a képzeletnek és a tudományos-fantasztikus irodalomnak.

Amikor az elsõ ember leereszkedett ûrhajójából és a Hold porába lépett, nemcsak kíváncsiságát és tudásvágyát vitte magával, hanem minden érzelmét és gondolatát, egész történelmét is. És ahol ember van, ott dráma is van.

3

A zûrzavarból, amelybe a Hold-utazásokkal és holdbéli kalandokkal foglalkozó science fiction a Hold tudományos, igazi meghódításával került, nem minden író talált kiutat.

Különbözõ álmegoldásokkal próbálkoztak.

Holdbéli detektívtörténetek gyilkosságokkal, ûrhajós Sherlock Holmes-okkal; szerelmi háromszögek a Hold laboratóriumaiban; kémek és ellenkémek vetélkedõje és más efféle históriák kerültek elõ a science fiction lomtárából. Kicsit érdekesebbek voltak azok a novellák és regények, amelyek a Holdon letelepülõ emberek mindennapi gondjairól, a vízellátásról, növények meghonosításáról, az unalom leküzdésérõl vagy közlekedési "problémákról" szóltak. Ezekben a történetekben humoros alakok sora bukkant fel: a szakács, aki a Hold kisebb gravitációját felhasználva mindig a levegõben forgatja meg a palacsintát, a konzervatív kereskedõ, aki nem érti, miért akarnak az emberek más bolygókra utazni.

Egy egészen buta történetben meg arról volt szó, hogy mongolok és sziú indiánok harcolnak a Hold tulajdonáért. Leonardo da Vinci egykori Hold-utazásának bizonyítékait éppen úgy megtalálták ezekben a mesékben, mint idegen ûrhajók roncsait vagy a repülõ csészealjak titkos bázisát. Egész sereg novella beszél a Hold kincseinek – gyémántnak, drágakõnek, fémnek, urániumnak stb. stb. – a feltárásáról és a Földre szállításáról.

Az igazi megoldás Arhur C. Clarke agyában született meg.

Clarke megnézte, hogy mi az a holdpor. És elképzelte a portengert és a porjachtot, amely kirándulókat visz a portengeren túli hegyekhez. Akár egy autóbusz…

És ha egy közönséges földi autóbusz utasai kerülhetnek nehéz helyzetbe – ahogy számos regényben, drámában és novellában meg is történt már –, akkor mért ne juthatnának bajba a porjacht utasai?

Ezután már csak szó szerint kellett venni az olyan szólásmondásokat – az angolban is biztosan vannak ilyenek –, melyek szerint a föld "megnyílt valakinek a talpa alatt", vagy valakit "elnyelt a föld".

A holdpor megnyílt és elnyelte a porjachtot. A helyzet nehéz, ilyenkor mutatkozik meg a szereplõk embersége és az író cselekményt bonyolító, jellemformáló, feszültséget teremtõ tehetsége.

Túlzás volna azt állítani, hogy Clarke irodalmi újító akár stílusában, akár jellemeinek megalkotásában; még azt sem mondhatjuk, hogy cselekményszövése hasonlíthatatlanul eredeti. Tagadhatatlan azonban, hogy kitûnõen szerkeszt, regényének cselekménye feszültséggel teli és izgalmas, jó arányérzékkel építi fel a porral küszködõ emberek drámáját, és törés nélkül viszi a megnyugtató befejezésig.

Mégis legnagyobb érdeme talán a holdpor megszemélyesítése, alattomos, veszélyes, ismeretlen tulajdonságainak, "jellemvonásainak" leírása. A holdpor, illetve belsõ, felhalmozódott természeti energiái úgy lesnek az emberre, mint kis homoktölcsére mélyén a hangyalesõ bogár a hangyára.

A holdpor leküzdésének drámája egyúttal a holdpor megismerésének, vagy tágabban, általánosabban, a tudományos megismerésnek is drámája. És a regény olvasásakor néha úgy tûnik, hogy az emberi szereplõk elhomályosulnak a hallgatag, mozdulatlan, vagy csak néha-néha moccanó holdpor fenyegetõ alakja mellett. Joseph Conrad tudott így írni a tengerrõl, Herman Melville a fehér bálnáról, vagy mostanában Abe Kóbó a homokról. A különbség csak az, hogy Clarke tréfálkozni, nevetni is tud. Hiszen a természet és az ember harca, akármilyen tragikus is, mindig tartalmaz humoros mozzanatokat.

4

Arthur C. Clarke 1917-ben született angol farmercsaládban. Érdeklõdését korán felkeltette a tudomány és a tudományos-fantasztikus irodalom. Iskoláit elvégezve 1936-ban Londonba költözött, és tagja, majd titkára lett a Brit Bolygóközi Társaságnak.

Ismeretterjesztõ cikkek sokaságát írta a Naprendszer meghódításáról, a rakétákról, az ûrhajózás gyakorlati lehetõségeirõl.

A második világháború kitörésekor bevonult az angol légierõhöz, eleinte rádiótechnikus volt, aztán radarkísérletekkel és elektronikával foglalkozott. Ekkoriban írta késõbb világhírûvé lett Földön kívüli közvetítõállomások címû tanulmányát is, amelyben azt javasolta, hogy három, egymással szinkronban keringõ mûholddal kell az egész Földre kiterjedõ televízió adást megoldani.

Tudományos-fantasztikus novellái elõször amerikai lapokban jelentek meg, és technikai, tudományos pontosságukkal keltettek érdeklõdést, írásainak ezt a vonását Clarke azóta is megõrizte.

1948-ban jelent meg elsõ regénye, s élete ettõl kezdve sikerek sorozata. Egymás után írta tudományos-fantasztikus regényeit és tudományos-ismeretterjesztõ mûveit. Az utóbbiakért az UNESCO 1962-ben Kalinga-díjjal tüntette ki. Ismeretterjesztõ könyvei közül legnagyobb sikere a számos nyelvre, többek közt magyarra is lefordított A jövõ körvonalai címû futurológiái tanulmányának volt.

Igen terjedelmes tudományos-fantasztikus irodalmi munkássága. Jó néhány regényt és novellagyûjteményt adott ki, és realizmusával, humorával, villámló ötleteivel, filozofáló hajlandóságával nemcsak az olvasók millióinak szeretetét vívta ki, hanem a kritika elismerését is. Clarke a világ science fiction irodalmának nagy alakjai közé tartozik.

Neki, illetve a 2001 – Ûrodisszeia címû, Kubrick-kal közösen írt forgatókönyvének köszönhetõ a tudományos-fantasztikus film megújulása.

Közéleti személyiség is, haladó szellemû, a humanizmus és a béke pártján álló író, aki a tudományos-fantasztikus irodalom nemzetközi, konferenciáin, tanácskozásain, kongresszusain a békés egymás mellett élés, a nemzetközi együttmûködés szószólója.