Isaac Asimov

TELJES ALAPÍTVÁNY - BIRODALOM - ROBOT UNIVERZUMA IV.

Copyright © 2003 by Isaac Asimov All rights reserved.

Published by arrangement with Doubleday, a division of The Doubleday Broadway Publishing Group, a Division of Random House, Inc.

Fordította: Bárányi Gyula, Németh Attila

Borító: Jantner János

ELŐJÁTÉK AZ ALAPÍTVÁNYHOZ

G. K. 12 028-12 069

Első rész

ETO DEMERZEL

G. K. 12 028

DEMERZEL, ETO – …Míg ahhoz kétség sem férhet, hogy Eto Demerzel nagyon is valós hatalommal rendelkezett a kormányban I. Cleon császár uralkodásának java része alatt, a történészek annál többet vitáznak szerepének mibenlétén. A klasszikus interpretáció szerint az osztatlan Galaktikus Birodalom utolsó évszázadának erős és könyörtelen elnyomói közé tartozott, ám egyes, a közelmúltban nyilvánosságot kapott revizionista nézetek azt bizonygatják, hogy zsarnoksága jóindulattal párosult. Sok szóbeszéd kering Hari Seldonhoz fűződő kapcsolatáról, de semmi biztos nem tudható, különösen arról az epizódról, amely Laskin Joranum, az üstökösként feltűnt…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA[1]

1.

– Ismétlem, Hari – mondta Yugo Amaryl –, a barátod, Demerzel nagy bajban van. – A „barátod” szónak alig észrevehető hangsúlyt adott, ami azért kellőképpen éreztette utálatát.

Hari Seldon észrevette, de elengedte a füle mellett. Fölnézett trikomputeréről, és így szólt:

– Én is ismétlem, Yugo, ez badarság. – Aztán, hangjában egy csöppnyi ingerültséggel, még hozzátette: – Miért rabolod fölöslegesen az időmet ezzel az ismételgetéssel?

– Mert azt hiszem, fontos. – Amaryl kihívóan letelepedett egy székbe. Ezzel azt kívánta jelezni, hogy őt nem olyan könnyű kidobni. Ha már itt van, itt is marad.

Nyolc évvel korábban még hőkutasként dolgozott Dahl szektorban – a társadalmi ranglétra lehető legalacsonyabb fokán. Seldon emelte ki a nyomorból, és tette matematikussá, értelmiségivé, sőt mi több, pszichohistorikussá.

A férfi soha egy percig sem felejtette el, ki volt régen, és kicsoda most, mint ahogy azt sem, kinek köszönheti a változást. Ez azt jelentette, hogy ha élesebb hangot kellett megütnie Hari Seldonnal szemben – természetesen csakis az ő érdekében –, akkor sem az idősebb ember iránt érzett tisztelete és szeretete, sem saját érdekei nem akadályozhatták meg benne. Ezzel az éles hanggal is tartozott neki.

– Nézd. Hari – mondta, s bal kezével közben a levegőt csépelte –, valamilyen okból, amelyet képtelen vagyok fölfogni, te nagyra tartod ezt a Demerzelt. Én azonban nem. És senki más, akinek a véleményére adok – természetesen rajtad kívül –, nem kedveli. Engem személy szerint nem érdekel, mi történik vele, téged azonban, Hari, úgy látszik, igen, így kötelességem tudomásodra hozni a fejleményeket.

Seldon elmosolyodott, legalább annyira a másik őszinteségén, mint aggodalma fölöslegességén. Kedvelte Yugo Amarylt – sőt nem is egyszerűen csak kedvelte. Egyike volt annak a négy embernek, akivel a trantori menekülés ideje alatt ismerkedett össze; a másik három Eto Demerzel, Dors Venabili és Raych. Hozzájuk hasonlóakkal azóta sem találkozott.

A maguk módján mind a négyen nélkülözhetetlenek voltak a számára. Yugo Amaryl például azért, mert gyorsan megértette a pszichohistória alapelveit, és azóta egyre újabb ötletekkel állt elő. Jó volt tudni, hogy ha vele, Seldonnal valami történik, míg a tudományág matematikája nincs teljesen kidolgozva – márpedig iszonyú lassan haladtak az elébük tornyosuló akadályok miatt –, legalább lesz egy éles elme, aki folytathatja a kutatást.

– Sajnálom, Yugo – mondta. – Nem akartam türelmetlen lenni veled szemben, és hidd el, nagyon is érdekel az aggodalmad. Csak ez a munka, ez a tanszékvezetőség…

Ezúttal Amaryl mosolyodott el, és ha nem uralkodik magán, még tán föl is nevet.

– Sajnálom, Hari, csak az mulattat, mennyire alkalmatlan vagy erre az állásra.

– Ezt én is jól tudom, de majd beletanulok. A helyzet az, hogy minél ártalmatlanabbnak kell látszanom, márpedig senkit sem tartanak ártalmatlanabbnak a Streeling Egyetemen a Matematikai Tanszék vezetőjénél. Lényegtelen dolgokkal üthetem el az egész napot, és közben titokban folytathatom veletek a pszichohistóriai kutatásokat. A gond azonban az, hogy valóban lényegtelen dolgok töltik ki az időmet, így alig jut belőle… – Tekintete körbejárt az irodában, és végül megnyugodott a komputereken, amelyekhez csak neki és Amarylnak volt kulcsa. Ha e kulcsok nélkül bárki beindítja őket, olyan bonyolult rejtjelezéssel találja magát szembe, amit soha az életben nem fejt meg.

– Ha egyszer megérted majd a feladatod lényegét – mondta Amaryl –, kiosztod másokra, és onnantól kezdve lesz időd.

– Remélem – felelte Seldon kételkedve. – De mondd csak, mi olyan fontos Eto Demerzellel kapcsolatban?

– Egyszerűen az, hogy hatalmas császárunk első minisztere minden erejével lázadást igyekszik kirobbantani.

Seldon a homlokát ráncolta.

– Már miért akarna ilyesmit?

– Azt nem mondtam, hogy akarja. Egyszerűen csak teszi – akár tud róla, akár nem –, és néhány politikai ellenfele még alá is játszik. Nézd, nekem ez ellen semmi kifogásom. Szerintem ideális körülmények közt csak nyerhetnénk vele, ha elkergetnék a palotából, el a Trantorról… sőt a Birodalom határain túlra. De tudom, hogy te nagyra tartod, ezért figyelmeztetlek. És mert gyanítom, hogy nem követed annyira a politikai eseményeket, amennyire kellene.

– Fontosabb dolgaim vannak – válaszolta Seldon szelíden.

– Mint a pszichohistória. Egyetértek. De miként reménykedhetünk abban, hogy a kutatásaink valaha is sikerrel zárulnak, ha tudomást sem veszünk a politikáról? Úgy értem, a jelenkori politikáról. Mindig a most az a pillanat, amelyben a jelen jövőbe fordul át. Nem tanulmányozhatjuk csak a múltat: a jelen és a közeli jövő az a két tényező, amelyre támaszkodva eredményt mutathatunk föl.

– Úgy érzem – szólt Seldon –, ez a vita egyszer már lezajlott közöttünk.

– És le is fog még párszor. Egyelőre a szavaim úgy peregnek le rólad, mint a falra hányt borsó.

Seldon sóhajtott, hátradőlt a székén, és mosolyogva figyelte Amarylt. Akár azt is rásüthette volna, hogy tiszteletlen, de a fiatalembernek a pszichohistória iránt érzett elhivatottsága mindent jóvá tett.

Amarylon még mindig látszottak hőkutaséletének nyomai – széles válla és izmos teste nehéz fizikai munkához szokott emberről árulkodott. Még most sem hagyta magát eltunyulni, és ez Seldont is arra ösztökélte, hogy néha fölkeljen az asztal mellől. Benne nem volt meg Amaryl nyers izomereje, de a harcművészetek terén még mindig jól elboldogult – persze elmúlt már negyven, és tudta, hogy ezt se csinálhatja örökké. Egyelőre azonban lelkesen sportolt. Hála a napi testmozgásnak, dereka karcsú maradt, s lába meg karja sem hájasodott el.

– Nem hiszem el, hogy pusztán azért aggódsz Demerzelért, mert a barátom – mondta. – Valami más okod is van.

– Nem nehéz rájönni. Míg Demerzel barátod helye biztos, te is nyugodtan dolgozhatsz itt az egyetemen.

– Na tessék. Tehát mégis érdekemben áll barátkoznom vele. Akkor meg mit nem értesz?

– Azt megértem, ha kihasználod. De minek barátkozni vele? Mellesleg, ha Demerzel elveszti a hatalmát, maga Cleon veszi át a Birodalom irányítását, és az csak meggyorsítja a hanyatlást. Ki sem dolgozhatjuk a pszichohistória gyakorlati módszereit, máris nyakunkon az anarchia, és akkor egész biztosan nem menthetjük meg az emberiséget.

– Értem. De tudod, én amúgy sem hiszem, hogy a pszichohistória segítségével megakadályozhatjuk a Birodalom bukását.

– Ha nem is akadályozhatjuk meg, mindenesetre a hatásait enyhíthetjük, nem igaz?

– Talán.

– Na látod. Minél tovább dolgozhatunk békében, annál nagyobb az esélye, hogy megakadályozhatjuk a bukást, vagy legalábbis csökkenthetjük a hatásait. Ebben az esetben pedig, visszafelé következtetve, talán előnyösebb, ha megmentjük Demerzelt, akár szeretjük – mint például én –, akár nem.

– De hisz épp te mondtad, hogy szívesebben látnád már a palotán kívül, sőt távol a Trantortól és az egész Birodalomtól.

– Igen, de úgy mondtam, ideális körülmények közt. Márpedig mi nem élünk ideális körülmények közt. Szükségünk van az első miniszterre, még ha nem más is, mint az elnyomás és a zsarnokság megtestesítője.

– Aha. De miből gondolod, hogy a Birodalom jelenlegi állapotában az első miniszter elvesztése annak azonnali bukását okozná?

– A pszichohistóriából.

– Jóslásokra használod föl? Hiszen még az alapelveket se fektettük le! Miféle jóslatokat gyárthatsz így?

– Segítségül hívom az intuíciót, Hari.

– Az intuíciót bármikor segítségül hívhatod; de mi valami többet akarunk, nem igaz? Egy olyan matematikai módszert, mely megadja nekünk a jövő különböző irányokba való fejlődésének valószínűségét ilyen vagy olyan körülmények között. Ha belenyugszunk, hogy az intuíció vezessen bennünket, nincs is szükségünk a pszichohistóriára.

– Az egyik nem feltétlenül zárja ki a másikat, Hari. Én mindkettőről beszélek, a kombinációjukról, amely talán többet adhat, mint a kettő külön-külön – legalábbis míg meg nem találjuk a pszichohistória tökéletesítésének módját.

– Ha egyáltalán megtaláljuk – jegyezte meg Seldon. – De mondd csak, honnan fenyegeti Demerzelt a veszély? Mi az az erő, amely az ő megbuktatására törekszik? Különben biztos, hogy csupán a bukását akarják?

– Igen – felelte Amaryl, és arcára komor kifejezés ült ki.

– Akkor áruld el. Szánd meg tudatlanságomat.

Amaryl elvörösödött.

– Ne gúnyolódj, Hari… Na jó, biztos hallottál már Jo-Jo Joranumról.

– Természetesen. Az egy demagóg… Várj csak, honnan is jött? A Nishayáról, igaz? Jelentéktelen világ. Kecskepásztorok lakják, vagy valami ilyesmik. Minőségi sajtokat exportálnak.

– Az az! Mellesleg nem egyszerűen demagóg. Elég széles a tábora, és napról napra tovább erősödik. Állítása szerint a társadalmi igazságszolgáltatásért harcol, és azért, hogy az emberek nagyobb beleszólást kapjanak a politikába.

– Igen – bólogatott Seldon. – Ennyit én is hallottam. A szlogenje így hangzik: ,A kormány a népé.”

– Nem egészen, Hari. Úgy szól: „A kormány a nép.” Seldon újra bólintott.

– Tudod, ez a gondolat még tetszik is nekem.

– Nekem szintén. És támogatnám is, ha Joranum komolyan gondolná. Csakhogy nem, legfeljebb mint első lépcsőfokot. Mint az út részét, nem mint eredményt. Meg akar szabadulni Demerzeltől, azután már könnyen manipulálhatja majd Cleont; végül magához ragadja a trónt, hogy ő legyen a nép. Magad is mondtad, hogy volt már ilyenre példa a Birodalom történetében, ráadásul manapság a vezetés gyengébb lábakon áll, mint azelőtt. Egy olyan csapás, amely a korábbi évszázadokban csupán megremegtette volna, most össze is zúzhatja. Egy polgárháború szétrombol mindenféle rendet, és a Birodalomnak esélye sem lesz a fölépülésre – nekünk pedig nem lesz kész a pszichohistóriánk, hogy megmondhassuk az embereknek, mi a teendő.

– Értem, mit mondasz, de nem hinném, hogy Demerzeltől olyan könnyű megszabadulni.

– Te nem tudod, milyen erőt gyűjthet össze Joranum.

– Nem számít, milyet. – Seldon homlokán mintha egy gondolat árnyéka suhant volna át. – Vajon a szülei nevezték el Jo-Jónak? Olyan gyerekesen hangzik.

– A szüleinek ehhez semmi közük. Az igazi keresztneve Laskin, amely meglehetősen gyakori a Nishayán. Ő választotta helyette a Jo-Jót, valószínűleg vezetéknevének első szótagjából.

– Annál nagyobb bolond, nem gondolod?

– Nem. A követői szeretik kántálni: „Jo… Jo… Jo… Jo”, vég nélkül. Egészen hipnotikus hatása van.

– Nos – mondta Seldon, és fölkészült, hogy visszatérjen trikomputeréhez, és beigazítsa a létrehozott többdimenziós szimulációt –, majd meglátjuk, mi lesz belőle.

– Tényleg ilyen közömbösen fogadnád? Mondom, a veszély bármelyik pillanatban valóságossá válhat.

– Dehogyis! – torkolta le Seldon, és pillantása megfagyott, hangja megkeményedett. – Nem ismered az összes tényt.

– Miféle tényeket?

– Ezt majd egy másik alkalommal beszéljük meg, Yugo. Most folytasd a munkádat, Demerzel és a Birodalom gondját pedig hagyd csak rám.

Amaryl összeszorította a száját. Az engedelmesség szokása felülkerekedett benne.

– Igen, Hari.

De azért az ajtóban csak megfordult, és kibukott belőle:

– Nagy hibát követsz el. Seldon halványan elmosolyodott.

– Nem hiszem, de tudomásul vettem a figyelmeztetésedet, és nem felejtem el. Mindazonáltal aggodalomra semmi okod.

Amikor azonban Amaryl mögött becsukódott az ajtó, Seldon mosolya lehervadt. Valóban semmi ok az aggodalomra?

2.

Seldon ugyan nem feledkezett meg Amaryl figyelmeztetéséről, de nem is gondolt rá különösebben sokat. Épp hogy elmúlt negyvenéves, és a szokásos pszichológiai megrázkódtatás még mindig éreztette hatását.

Negyven! Többé már a legnagyobb önámítással sem nevezheti magát fiatalnak. Az élet eddig végtelen, feltérképezetlen messzeségként terült el szeme előtt, horizontja a távolba veszett – de ennek most vége. Nyolc évet töltött el a Trantoron, és az idő gyorsan telt. Újabb nyolc év, és kis híján ötvenéves lesz. Az öregkor ott leselkedik rá minden sötét zugban.

És igazából még hozzá sem kezdett a pszichohistóriához! Yugo Amaryl boldogságtól sugározva beszélt törvényekről, és egyenlet levezetéseit vakmerő feltételezésekkel ötvözte, melyek intuíción alapultak. De hogyan lehetne ellenőrizni a feltevéseket? A pszichohistória még nem érte el a kísérleti stádiumot sem – holott teljes vizsgálatához az elengedhetetlen. Egész világok szükségesek a kísérletekhez, melyek évszázadokig tartanak majd – és persze sikerük érdekében minden etikai megfontolást félre kell tenni.

Leküzdhetetlen problémával került szembe, ráadásul idegesítette minden egyes perc, amelyet a tanszék ügyei vettek el idejéből. A nap végén komor hangulatban sétált haza.

A séta rendszerint nyugtatóan hatott lelkiállapotára. A Streeling Egyetem magasba törő kupolája alatt egészen úgy érezhette magát az ember, mintha szabad térségen járna, ugyanakkor nem kényszerült elviselni az időjárás olyan szélsőségeit, mint amilyet Seldon a császári palotában tett első (és egyetlen) látogatása alkalmával tapasztalt. Voltak fák, gyepes területek, sétányok, akárcsak régi egyetemén, odahaza, a Heliconon.

Erre a napra a felhős ég illúzióját írta elő a program; a napfény (mely természetesen nem az igazi napból eredt) szabálytalan időközönként hol eltűnt, hol előbukkant megint. És a levegő egy kicsit hűvös volt, épp csak egy kicsit.

Seldon úgy érezte, az utóbbi időben egyre gyakoribbak az ilyen hűvös napok. Vajon a Trantoron takarékoskodni kezdtek az energiával? Vagy csak a hatásfok csökkent? Esetleg (s erre a gondolatra még jobban elkomorult) ő öregszik, és a vére válik egyre hígabbá? Kezét zakója zsebébe süllyesztette, és behúzta a nyakát.

Általában nem kellett tudatosan irányítania magát. Teste tökéletesen megtanulta már az utat az irodájától a komputerszobáig, onnan pedig a lakásáig, és ugyanígy vissza. Eközben gondolatai messze jártak. Ma azonban öntudatlanságába egy hang hatolt be. Egy értelmetlen hang.

– Jo… Jo… Jo… Jo…

Halk, távoli hang volt, de felébresztett benne egy emléket. Igen, Amaryl figyelmeztetése. A demagóg. Hát itt lenne az egyetem területén?

Tudatos parancsok híján a lábai vaktában indultak el, és végül az egyetemi park rétszerű, nyílt területén találta magát, amelyet rendszerint táncórákra, sportolásra és szónoklatgyakorlásra használtak.

A rét közepén most szép nagy csapat diák gyűlt össze, és lelkesen kántált. Egy emelvényen számára ismeretlen férfi állt, aki ritmusos, mély hangon beszélt.

De nem az az ember volt, nem Joranum – őt látta már néhányszor a holovízióban. Amaryl figyelmeztetése óta Seldon mindenre fokozottan figyelt. Joranum nagydarab férfi volt, és mosolyában mindig egyfajta gonosz huncutság villogott. A képet sűrű homokszőke haj és világoskék szem tette teljessé.

Ez a szónok azonban kis termetű volt, ráadásul vékony, nagy szájú és fekete hajú. Seldon nem is figyelt a szavaira, csupán egyetlen jelszó maradt meg benne: „Hatalmat az egyéntől a népnek!” A sokaság erre helyeslően fölordított.

Jól van, gondolta Seldon; de mégis, hogy akarja mindezt megvalósítani, már ha komolyan gondolja?

A tömeg utolsó sorai közt járt, és tekintetével ismerőst keresett. Észrevette Finangelost, egy természettan-matematika szakos hallgatót. Jó eszű fiú volt, sötét bőrű, gyapjas hajú.

– Finangelos! – kiáltott oda neki.

– Seldon professzor – üdvözölte a fiatalember, miután pár pillanatig értetlenül bámult rá, mintha nem ismerné meg az előtte villódzó számítógép-terminál nélkül. Odatörtetett a tömegben. – Csak nem azért jött, hogy meghallgassa ezt a fickót?

– Nem, csupán meghallottam a zajt, és kíváncsi lettem. Ki ez?

– A neve Namarti, professzor úr. Jo-Jónak toboroz híveket.

– Azt hallom – felelte Seldon, és ismét fölfigyelt a kántálásra. Úgy tűnt, olyankor hangzik fel, amikor a szónok fontosabb ponthoz ér a beszédében. – De ki ez a Namarti? Nem ismerős a neve. Melyik tanszéken van?

– Nem az egyetemre való, professzor úr. Jo-Jo embere.

– Ha nem az egyetemre való, semmi joga engedély nélkül beszélni itt. Mit gondol, van engedélye?

– Fogalmam sincs, professzor úr.

– Akkor ideje megtudnunk.

– Seldon már fúrta is bele magát a tömegbe, de Finangelos elkapta a zakója ujját.

– Ne kössön bele, professzor úr. Nehézfiúk vannak vele.

– A szónok mögött hat fiatal férfi állt, egymástól pár lépésnyire, szétvetett lábbal, karba fűzött kézzel, mogorván nézelődve.

– Nehézfiúk?

– Arra az esetre, ha valami gond támadna.

– Ez aztán már igazán beleütközik az egyetem szabályzatába. A „nehézfiúinak” soha nem adtak volna semmiféle engedélyt. Finangelos, értesítse a biztonsági szolgálatot. Mellesleg már rég itt kellene lenniük.

– Ha engem kérdez, szerintem nem akarnak összetűzést – morogta Finangelos. – Kérem, professzor úr, ne próbálkozzék semmivel. Ha akarja, elmegyek a biztonságiakért, de ígérje meg, hogy addig nem tesz semmit.

– Mire ideérnek, én talán már el is rendezzek mindent.

– Megindult előre a tömegben. Nem is bizonyult nehéznek: a jelenlevők közül néhányan megismerték, a többiek meg látták a vállán a professzori jelzést. Elérte az emelvényt, két kézzel rátámaszkodott, és kis nyögés kíséretében fölugrott az egyméteres alkotmányra. Bosszúsan arra gondolt, hogy tíz évvel korábban még egy kézzel is megcsinálta volna, nyögés nélkül.

– Felegyenesedett. A szónok félbehagyta beszédét, és most gyanakodva, hűvösen őt méregette.

– Kérem az előadói engedélyét, uram – szólalt meg Seldon nyugodtan.

– Ki maga? – kérdezte a szónok érces hangon.

– Az egyetem tanári karának tagja – felelte Seldon ugyancsak hangosan. – Az engedélyét kérem, uram.

– Nincs joga engem kérdőre vonni! – A fiatal férfiak a szónok háta mögött közelebb gyűltek.

– Ha nincs engedélye, azt tanácsolom, azonnal hagyja el az egyetem területét.

– És ha nem hagyom el?

– Nos, meg kell mondanom, már riasztottam az egyetem biztonsági szolgálatát. – A tömeghez fordult. – Diákok! – kiáltotta. – Az egyetem területén érvényben van a szólásszabadság és a gyülekezési jog, de könnyen megvonhatják tőlünk mindkettőt, ha megengedjük, hogy idegenek a saját szakállukra…

– Egy súlyos kéz csapott a vállára. Összerezzent. Megfordult, és szembe találta magát az egyik fiatalemberrel azok közül, akiket Finangelos „nehézfiúknak” nevezett.

– Tűnj el innen, de gyorsan – szólt a fickó erős akcentussal, amit Seldon hirtelen nem tudott hova tenni.

– Mit érnének vele? – kérdezte. – Hisz a biztonságiak bármelyik pillanatban itt lehetnek!

– Ebben az esetben – mondta Namarti vad vigyorral – lázadás lesz. Mi nem ijedünk meg tőle.

– Hát persze hogy nem – vágott vissza Seldon. – De itt nem lesz lázadás. Menjenek el szép csöndben. – Megint a hallgatókhoz fordult, és lerázta válláról a testőr kezét. – Ugye, egyetértenek?

– Valaki a tömegben fölordított:

– Ez Seldon professzor! Rendes ember! Ne bántsák!

– Seldon megérezte, hogy a tömeg nem támogatja egy emberként. Tudta jól, néhányan szívesen vennék, ha valaki ellátná a biztonságiak baját; ugyanakkor sokan ismerték és szerették őt, mások pedig egyszerűen nem tartották illendőnek, hogy a tanári kar tagja ellen erőszakot alkalmazzanak.

Női hang csendült:

– Vigyázzon, professzor úr!

Seldon fölsóhajtott, és végigmérte a szemben álló termetes fiatal férfiakat. Fogalma sem volt, mire mehet ellenük, még ha elég jók is a reflexei, elég feszesek is az izmai, és bármilyen tapasztalt verekedő is.

Az egyik nehézfiú megindult felé, természetesen tele önbizalommal. Szerencsére azonban nem túl gyorsan, így Seldon fölkészíthette korosodó testét a támadásra. Ráadásul a férfi előretartotta a kezét, s ez még könnyebbé tette a dolgot.

Seldon elkapta a karját, megcsavarta, aztán rántott egyet rajta (megint egy nyögéssel – miért kell neki folyton nyögnie?), és a fickó, részben saját lendületétől hajtva, a levegőbe emelkedett. Hangos csattanással landolt az emelvény szélén, jobb válla szemmel láthatóan kifordult a helyéből.

Erre a váratlan fordulatra vad üvöltés tört föl a tömegből. Feltámadt a büszkeség a fiatalokban.

– Adjon nekik, prof! – ordította egy magányos hang. Mások is átvették a biztatást.

Seldon hátrasimította a haját, és igyekezett visszafogni szuszogását. Lábával letaszította a kificamodott vállú, nyögdécselő férfit az emelvényről.

– Na, van még valaki? – kérdezte közvetlen hangon. – Vagy hajlandóak most már békésen elvonulni?

Szembefordult Namartival és öt bérencével, de mivel azok határozatlanul hallgattak, ő szólalt meg ismét:

– Figyelmeztetem önöket, a tömeg az én oldalamra állt. Ha megpróbálnak bántani, darabokra szedik magukat… Na jó, ki következik? Rajta, de csak egyesével!

Az utolsó mondatnál megemelte a hangját, és ujjával apró, hívogató mozdulatokat tett. A sokaság fölüvöltött örömében.

– Namarti flegmán állt tovább. Seldon elugrott mellette, elkapta a fejét, és a könyökhajlatába szorította. A hallgatók egymás után kapaszkodtak föl az emelvényre, azt ordítozva: „Csak egyesével! Csak egyesével!”, és elálltak a testőrök útját.

Seldon erősen megnyomta a másik légcsövét, és a fülébe súgta:

– Higgye el, Namarti, tudom, mit csinálok. Évekig gyakoroltam. Ha csak egyet mozdul, és megpróbál kiszabadulni, úgy összetöröm a gégéjét, hogy suttogásnál erősebb hangot többé életében nem tud majd kiadni. Ha félti a hangját, tegye azt, amit mondok. Mikor lazítok a fogáson, közölje a bérenceivel, hogy tűnjenek el innen. Ha bármi mást mond, az lesz az utolsó szó, melyet normális emberi hangon kiejtett. És ha még egyszer meglátom az egyetem területén, nem lesz kegyelem. Befejezem, amit elkezdtem.

Egy pillanatra engedett a szorításon.

– Tűnjetek el mind! – hörögte Namarti. Az emberei sietve elkotródtak, sebesült társukat támogatva.

Mikor pár perccel később megérkeztek a biztonsági szolgálat emberei, Seldon így fogadta őket:

– Bocsánat, uraim, vaklárma volt.

Elhagyta a parkot, és tovább folytatta útját hazafelé, ha lehet, még a korábbinál is bosszúsabban. Olyan oldalát mutatta meg nyilvánosan, ami, úgy érezte, senkire sem tartozik. Itt Hari Seldon, a matematikus volt, nem pedig Hari Seldon, a rettenthetetlen verekedő.

Ráadásul, gondolta komoran, valószínűleg Dors fülébe is eljut a hír. Legjobb lesz, ha ő maga mondja el, különben olyan kiszínezett változatot fog visszahallani, amelyhez képest a történtek csupán ártatlan játszadozásnak tűnnek majd.

Persze az asszony így sem lesz boldog.

3.

Nem is volt az. Dors a lakásuk ajtajában várta, csípőre tett kézzel. Kinézetre szinte pontosan ugyanolyan volt, mint amikor nyolc évvel korábban itt az egyetemen megismerte: karcsú, formás alak, göndör, vöröses-arany haj – az ő szemében gyönyörű, mások számára talán nem annyira, de hát ő sosem volt képes elfogulatlanul szemlélni az együtt eltöltött első pár nap után.

Dors Venabili! Ez jutott eszébe, amikor megpillantotta az asszony nyugodt arcát. Sok világon, de még a Trantor más szektoraiban is, a szokáshoz híven föl kellett volna vennie a Dors Seldon nevet, ám az a férfi szerint olyanná tette volna a kapcsolatukat, mintha tulajdonviszony lenne közöttük. Ezt ő nem akarta, bár tudta, a hagyomány messze a Birodalom korát megelőző időkben gyökerezik.

– Hallottam, Hari – szólt Dors halkan, és bánatosan megcsóválta a fejét. – Most mihez kezdjek veled?

– Egy csók például jólesne.

– Talán lehet róla szó, de előbb beszélnünk kell. Gyere be. – Az ajtó becsukódott mögöttük. – Tudod, drágám, nekem ott vannak az óráim és mellettük a kutatás. Még mindig azon a rémségen, a Trantori Királyság történelmén dolgozom, amely szerinted elengedhetetlen a munkádhoz. Talán hagyjak abba mindent, hogy téged kísérgethesselek és védelmezhesselek? Jól tudod, hogy ez is a feladataim közé tartozik; sőt most inkább, mint valaha, hisz közel állsz már a célhoz.

– Hogy közel állok? Bárcsak úgy lenne! De semmi szükség rá, hogy megvédj.

– Valóban? Elküldtem már utánad Raychot, mert nem jöttél, én meg aggódni kezdtem. Általában előre szólsz, ha késni fogsz. Sajnálom, Hari, ha ez most úgy hangzik, mintha őrizetben tartanálak, de hát tényleg az őrződ vagyok.

– És az föl sem merült benned, kedves őrangyalom, hogy néha-néha ki akarok rúgni a hámból?

– És ha valami történik veled, mit mondok Demerzelnek?

– Elkéstem a vacsoráról? Talán választottál valamit a konyha kínálatából?

– Nem. Rád vártam. Amíg te itt vagy, te választasz. Sokkal válogatósabb vagy, mint én, mármint az ételek területén. És ne tereld másra a szót.

– Raych nem mondta, hogy semmi bajom? Nem értem, mit kell még megbeszélnünk ezen.

– Amikor rád talált, már ura voltál a helyzetnek, és nem is ért vissza sokkal korábban, mint te. Nem ismerem a részleteket. Mondd, mit műveltél már megint?

Seldon vállat vont.

– Illegális gyűlés volt, Dors, és én föloszlattam. Az egyetem jókora bajba kerülhetett volna, ha nem teszem.

– Csak te intézkedhettél, senki más? Hari, vedd tudomásul, rég nem vagy már birkózó, hanem egy…

– Egy öregember? – vágott közbe Seldon.

– A verekedéshez öreg, igen. Negyvenéves múltál. Hogy érzed magad?

– Hát… kissé merev vagyok.

– El tudom képzelni. Addig játszod az elnyűhetetlen heliconi atlétát, míg a végén eltöröd majd egy bordád… Na mesélj.

– Nos, mondtam már, hogy Amaryl figyelmeztetett: Demerzelt nagy bajba sodorhatja a demagóg Jo-Jo Joranum.

– Jo-Jo. Igen, ennyit én is tudok. Mi az, amit nem? Mi történt ma?

– Propagandabeszédet tartottak a parkban. Jo-Jo egyik embere, valami Namarti szónokolt a hallgatóknak…

– Gambol Deen Namarti, Joranum jobbkeze.

– Ezt te jobban tudod. Na szóval, ott ágált a tömeg előtt, de persze mindenféle engedély nélkül. Gondoltam, biztos lázadást akar szítani. Úgy kell az nekik, mint egy falat kenyér. Ha akárcsak egy rövid időre is bezárathatnák Demerzellel az egyetemet, egyből nekiesnének az oktatás szabadságának megsértése címén. Mindenért őt okolnák. Ezért aztán megakadályoztam a dolgot: elzavartam őket, nem lett lázadás.

– Látom, büszke vagy.

– Miért ne? Nem is rossz eredmény egy negyvenéves öregembertől.

– Ezért csináltad? Hogy bebizonyítsd, nem vagy még öreg?

Seldon gondosan kiválasztotta vacsorára a menüt, csak aztán szólalt meg:

– Nem. Tényleg aggasztott, hogy az egyetem ilyen fölöslegesen bajba kerülhet. És persze aggódtam Demerzel miatt is. Attól tartok, Yugo rémtörténetei jobban hatottak rám, mintsem eddig bevallottam volna. Tudom, Dors, bolondság az egész, hiszen Demerzel megvédi magát. Nem tudnám ezt megmagyarázni senki másnak, csak neked. – Mély lélegzetet vett. – Hihetetlen megkönnyebbülést jelent számomra, hogy legalább veled beszélhetek róla. Csak mi ketten tudjuk, meg Demerzel – legalábbis azt hiszem, más nem –, hogy az első miniszter sérthetetlen.

Dors megérintett egy falba mélyesztett kapcsolót, mire a nappali ebédlőrészét halvány barackszínű fény árasztotta el. Harival odasétáltak a terített asztalhoz.

– Alighogy leültek, befutott a vacsora is – ilyen idő tájt már nemigen tapasztalhattak fennakadást –, és Seldon közömbös arccal nekilátott. Régen megszokta már, hogy társadalmi helyzetükből adódóan nem kell az egyetem ebédlőiben étkezniük.

Seldon élvezte a fűszerek ízét, melyekkel mycogeni látogatásuk alkalmával ismerkedett meg. Valójában ez bizonyult az egyetlen figyelemreméltó dolognak abban a férfiak uralta, bigottan vallásos, csak a múltjának élő szektorban.

– Hogy érted, hogy „sérthetetlen”? – kérdezte halkan Dors.

– Ugyan már, drágám, hisz tudod. Képes megváltoztatni az emberek érzelmeit. Ha Joranum igazán veszélyessé válik, egyszerűen… – kezével határozatlan mozdulatot tett – megváltoztatja. A maga oldalára állítja.

Dors erre sértett arcot vágott, és a vacsora végéig szokatlan csend telepedett rájuk. Csak akkor szólalt meg az asszony, amikor már a maradékokat edényestül, evőeszközöstül ledobták az asztal közepén nyíló hulladékcsúszdába, amelyre aztán visszacsúszott rá az automata fedő.

– Nem szívesen beszélek erről, Hari, de nem akarom, hogy ártatlan természeted olyan következtetésekre vezessen, amelyek nem felelnek meg a valóságnak.

– Az ártatlan természetem? – A férfi elfintorodott.

– Igen. Sosem beszélgettünk még erről. Azt se gondoltam, hogy egyáltalán szóba kerülhet, de ha már így alakult… Demerzelnek is vannak gyenge pontjai. Korántsem sérthetetlen, tehát Joranum valódi veszélyt jelent számára.

– Ezt komolyan mondod?

– Hát persze. Te nem értheted meg a robotokat, különösen nem egy olyan összetett példányt, mint Demerzel. Én viszont igen.

4.

Ismét rövid csend következett, de csak mert Seldon figyelmét lekötötték rajzó gondolatai.

Igen, igaz. A felesége furcsamód tájékozott volt a robotok terén. Hari az évek során számtalanszor eltöprengett ennek okán, de végül föladta, száműzte a gondolatot agya legtávolabbi zugába. Ha nincs Eto Demerzel – a robot –, ő sosem találkozott volna Dorsszal. Dors ugyanis Demerzelnek dolgozott. Az első miniszter „jelölte ki” nyolc esztendővel ezelőtt Seldon mellé, hogy védelmezze őt a Trantor különböző szektorain át vezető menekülése során. Habár Dors azóta a felesége, társa, „jobbik énje” lett, Hari még mindig sokat gondolt különös kapcsolatára a robot Demerzellel. Ez volt az asszony életének egyetlen olyan része, ahol ő amolyan betolakodónak érezte magát, akit nem látnak szívesen. És ez fölidézte benne mind közül a legfájdalmasabb kérdést: vajon csupán azért maradt vele Dors, mert engedelmességgel tartozik Demerzelnek, vagy valóban szereti? Kétségbeesetten akart hinni az utóbbiban, ám ugyanakkor…

Boldogságának Dors Venabilivel ára volt. Egy kikötés, melyet annál is szigorúbbnak érzett, mivel sosem beszéltek róla, még csak nem is említették. Az egész hallgatólagos megegyezésen alapult.

Seldon megértette, hogy Dorstól mindent megkap, amit egy feleségtől elvárhat. Persze gyermekük nem lehetett, de ő nem is számított rá, sőt, az igazat megvallva, nem is nagyon szeretett volna. Ott volt neki Raych, akit legalább annyira fiának érzett, mintha az ő génjeit örökölte volna – talán még jobban.

A puszta tény, hogy Dors most eszébe juttatta a kikötés tárgyát, egyezményük megszegését jelentette, azét az egyezményét, amely annyi éven át biztosította békéjüket és boldogságukat. Seldonban halvány, de egyre növekvő harag támadt.

Mégis megpróbálta megint félrelökni azokat a gondolatokat, kérdéseket agya legrejtettebb zugaiba. Rég beletörődött már, hogy elfogadja az asszony őrangyal szerepét maga mellett – elvégre vele osztotta meg otthonát, asztalát és ágyát, nem pedig Eto Demerzellel.

Álmodozásából Dors hangja térítette magához.

– Azt kérdeztem: csak nem duzzogsz, Hari?

Seldon kissé megijedt. Az asszony hangjából sürgetést érzett ki, ami rádöbbentette, hogy az elmúlt percek során valószínűleg teljesen elmerült saját gondolataiban.

– Bocsáss meg, drágám. Nem duzzogok… Legalábbis nem kifejezetten. Csak azon töprengtem, hogyan kéne reagálnom a kijelentésedre.

– Arra, amit a robotokról mondtam? – Az asszony hihetetlen nyugalommal ejtette ki a szót.

– Azt mondtad, én nem tudhatok annyit róluk, amennyit te tudsz. Hogy kéne reagálnom erre? – Szünetet tartott, aztán csöndesen hozzátette (pontosan érezve, mekkora kockázatot vállal): – Már ha nem akarlak megsérteni.

– Nem azt mondtam, hogy nem tudhatsz róluk. Ha már idézni akarsz, idézz pontosan. Azt mondtam, nem értheted őket annyira, mint én. Biztos vagyok abban, hogy tudni sokat tudsz, talán nálam is többet, de a tudás és a megértés két különböző dolog.

– Nézd, Dors, te most szándékosan paradoxonokban beszélsz, csak hogy bosszants. Egy paradoxon pedig olyan kétértelműségekből ered, amelyek akarva-akaratlanul félrevezetik az embert. Én nem szeretem ezt sem a tudományban, sem a társalgásban, hacsak nem viccnek szánja az illető. A jelen esetben azonban, úgy érzem, nem ez a helyzet.

Dors fölnevetett, úgy, ahogy csak ő tudott, halkan, mintha az öröm olyan értékes dolog lenne, melyet vétek másokkal megosztani.

– Téged azonban a paradoxonok nagyképűvé tesznek, és olyankor rettentő vicces vagy. Na jó, megmagyarázom. Nem szándékom ugyanis téged bosszantani. – Megpaskolta a férfi kezét, és Seldon – legnagyobb megdöbbenésére – ekkor meglátta, hogy mindeddig ökölbe szorítva tartotta.

– Rengeteget beszélsz a pszichohistóriáról – folytatta Dors. – Legalábbis nekem. Észrevetted?

– Seldon megköszörülte a torkát.

– Ezt, ha tudod, bocsásd meg nekem. A program – természeténél fogva – a lehető legtitkosabb. A pszichohistória csak akkor működik, ha az alanyául szolgáló emberek nem sejtenek róla semmit. Ezért aztán csupán Yugóval és veled beszélgethetek erről a témáról. Yugo számára az egész csak intuíció. Az az ember egy zseni, de hajlamos fejest ugrani a sötétségbe, ezért az én feladatom őt folyton visszarángatni. Ugyanakkor nekem is megvannak a magam vad gondolatai, és olyankor sokat segít, ha hangosan kimondhatom őket, pláne… – és elmosolyodott – ha látom rajtad, hogy egyetlen szót sem értesz az egészből.

– Igen, én vagyok a legtökéletesebb hallgatóságod, és ez engem nem zavar. Igazán nem zavar, Hari, úgyhogy ne akarj most egyszerre változtatni a szokásaidon. A matematikai fejtegetéseid nagy részét természetesen nem értem: én csupán történész vagyok, még csak nem is tudománytörténész. Jelenleg időm nagy részét az ökonómia politikára gyakorolt hatásainak vizsgálata tölti ki…

– Igen, és ezen a téren én vagyok a te legtökéletesebb hallgatóságod. Még nem tűnt föl neked? Ha eljön az ideje, az eredményeidet még a pszichohistóriában is fölhasználhatom, és akkor nélkülözhetetlen lesz számomra a segítséged.

– Jó! Most, hogy tisztáztuk, miért maradsz velem – mindig sejtettem, hogy nem káprázatos szépségem van ilyen nagy hatással rád –, hadd folytassam a mondókámat. Tudod, olyankor, amikor előadásod elkanyarodik a szigorúan matematikai megközelítésektől, néha már-már úgy érzem, fölfogom, miről beszélsz. Több alkalommal is elmagyaráztad nekem azt, amit te a minimalizmus szükségletének nevezel. Ezt például, azt hiszem, értem. Arra gondolsz…

– Tudom, mire gondolok.

Dors megbántott arcot vágott.

– Ne olyan gőgösen, kérlek. Nem neked akarom elmagyarázni, hanem magamnak. Azt mondtad, te vagy az én legtökéletesebb hallgatóságom, hát viselkedj is úgy. A tisztesség egyforma elbírálást kíván mindkét oldalon, nem igaz?

– Persze hogy igaz, de ha most rám fogod, hogy gőgös vagyok, amiért egyetlen apró…

– Elég! Csönd legyen!… Na. Te magad mondtad, hogy a minimalizmus az alkalmazott pszichohistória legfontosabb tényezője, amennyiben az ember egy nem kívánt fejlődési irányt föl akar cserélni egy kívánatossal, vagy legalább egy kevésbé rosszal. Azt mondtad, a változtatásnak olyan aprónak, olyan minimálisnak kell lennie, amilyen csak lehet…

– Igen – szólt közbe mohón Seldon –, méghozzá azért…

– Nem, Hari. Megpróbálom elmagyarázni. Mindketten tudjuk, hogy te tisztában vagy ezekkel a dolgokkal. Tehát azért szükséges a minimalizmus, mert minden változtatás ezernyi mellékhatást vált ki, melyek közül nem mindegyik hasznos. Ha a változtatás túl nagy, és túl sok a mellékhatás, az események végkifejlete eltávolodik a kívánatostól, és teljességgel kiszámíthatatlan lesz.

– Úgy van – mondta Seldon. – Ez a káoszeffektus lényege. A probléma csak az, vajon van-e olyan kellőképpen apró változtatás, amely legalább viszonylag előre látható következményeket eredményez, vagy az emberi történelem elkerülhetetlenül és megváltoztathatatlanul kaotikus? Kezdetben ez a gondolat vezetett arra a meggyőződésre, hogy a pszichohistória nem…

– Tudom, de hagyd befejezni, amit elkezdtem. Hogy van-e kellőképpen apró változtatás, nem érdekes. A lényeg az, hogy minden, a minimálisnál nagyobb beavatkozás káoszt eredményez. A kívánt minimum tehát a nulla, vagy a hozzá legközelebbi mennyiség. És ez a legnehezebb: megtalálni a lehető legkisebb változtatást, amely mégis több a nullánál. ha jól értem, erre gondolsz, amikor a minimalizmus szükségességét emlegeted.

– Többé-kevésbé – felelte Seldon. – Természetesen, mint mindig, a témát sokkal tömörebben és egyértelműbben lehet megfogalmazni a matematika nyelvén. Például…

– Kímélj meg! – torkolta le Dors. – Mivel tudod ezt a pszichohistóriáról, Hari, tudhatnád Demerzelről is. A tudás megvan, de a megértés nincs, mert eddig láthatólag fel sem vetődött benned, hogy a pszichohistória szabályszerűségeit alkalmazd a robotika Három Törvényére.

– Most én nem értem, mire akarsz kilyukadni – válaszolta Seldon fakó hangon.

– Az ő esetében is érvényes a minimalizmus elve, nem igaz, Hari? A robotika Első Törvénye szerint egy robot nem tehet kárt emberi lényben. Ez a legfontosabb szabály a közönséges robotok számára, de mivel Demerzel különleges, rá elsődlegesen a Nulladik Törvény érvényes, amely még az elsőt is megelőzi. A Nulladik Törvény leszögezi, hogy egy robot nem okozhat kárt az emberiségnek. Ettől pedig Demerzel ugyanabba a kutyaszorítóba kerül, mint amelyikben ti is vergődtök a pszichohistóriával. Érted már?

– Kezdem.

– Remélem is. Ha Demerzel képes emberek érzelmeit megváltoztatni, azt a nemkívánatos mellékhatások kiküszöbölésével kell tennie. Mivel pedig ő a császár első minisztere, ezek a mellékhatások igazán szép számmal jelentkezhetnek.

– És hogy illik ez a jelen helyzetre?

– Gondolkodj! Nem mondhatod el senkinek, persze engem kivéve, hogy Demerzel robot, mert ő így változtatott rajtad. De vajon mennyi volt ez a változtatás? El akarod mondani az embereknek, hogy ő robot? Rontani akarod a tekintélyét, amikor tőle függ a biztonságod, meg az anyagi és egyéb támogatás, amit kapsz? Hát persze hogy nem. Az a változtatás, amelyet rajtad végzett, nagyon apró volt, de ahhoz épp elég, hogy el ne áruld őt véletlenül, egy óvatlan pillanatban. Egy ilyen mikroszkopikus változtatásnál szinte nincsenek is mellékhatások. Az ehhez hasonlók segítségével irányítja Demerzel a Birodalmat.

– Na és Joranum esete?

– Az nyilvánvalóan egészen más, mint a tiéd. Ki tudja, milyen okból, ő megváltoztathatatlanul szembehelyezkedett Demerzellel. Az első miniszter kétségkívül közbeavatkozhatna, de azzal Joranumnál olyan pálfordulást idézne elő, amelynek beláthatatlanok lennének a következményei. Nem vállalhatja a kockázatot, hogy kárt tesz Joranumban, vagy a kiszámíthatatlan mellékhatások kárt tesznek az egész emberiségben. Békén kell hagynia Joranumot, amíg nem talál valami megfelelőképpen kis változtatást – kis változtatást –, amely nagyobb baj nélkül megoldhatja a helyzetet. Ezért van igaza Yugónak, és ezért sebezhető Demerzel.

Seldon nem válaszolt – mintha teljesen elmerült volna gondolataiban. Csak percekkel később szólalt meg:

– Ha Demerzel nem tehet semmit, nekem kell lépnem.

– Ha ő nem tehet semmit, mit tudnál te?

– Az én esetem más. Engem nem kötnek a robotika törvényei. Én nem törekszem megszállottan a minimalitásra. Először is látnom kell Demerzelt.

Dors némiképp idegesnek látszott.

– Biztos? Nem lenne bölcs dolog nagydobra verni kettőtök kapcsolatát.

– Eljött az a pillanat, amikor már nincs értelme tovább tagadni. Persze nem trombitaszóra vonulok be hozzá, úgy, hogy közvetít a holovízió, de mindenképpen beszélnem kell vele.

5.

Seldont dühíteni kezdte az idő múlása. Nyolc évvel korábban, amikor a Trantorra érkezett, azt tehetett, amit akart. Legfeljebb egy szállodaszobányi holmit hagyhatott hátra, és oda mehetett a bolygó szektorai közül, ahová csak szeretett volna. Most hirtelen tanszéki ülések szakadtak a nyakába, meghozandó döntések, elvégzendő munkák. Nem egykönnyen szabadulhat el, hogy meglátogassa Demerzelt, ám neki is foglalt csaknem minden ideje. Mindkettejük számára megfelelő időpontot találni nem bizonyult egyszerűnek.

És persze Dors is egyre a fejét csóválta.

– Nem tudom, mire készülsz, Hari.

– Én magam sem tudom, Dors – felelte a férfi türelmetlenül. – Remélem, rájövök, mire Demerzel elé kerülök.

– Legfontosabb kötelességed a pszichohistória. Ezt fogja mondani.

– Talán. Majd meglátjuk.

– Aztán, épp amikor sikerült egyeztetnie egy időpontot az első miniszterrel, nyolc napon belülre, irodájának fali képernyőjén egyszer csak egy üzenet jelent meg, kissé régies betűkkel és az ehhez illő, enyhén régies fogalmazással: SZERETNÉK MEGHALLGATÁST KIESZKÖZÖLNI ÖNNÉL, SELDON PROFESSZOR.

Seldon döbbenten nézte. Még a császárral szemben sem használtak ilyen régies kifejezéseket.

Az aláírást sem csak úgy egyszerűen odanyomtatták, mint szokás szerint. Cirkalmas kézírás volt, mégis tökéletesen olvasható. Az egész olyannak tűnt, mint egy nagy művész néhány ecsetvonással vászonra vetett vázlata. Az aláírás így szólt: LASKIN JORANUM. Tehát személyesen Jo-Jo akart meghallgatást kieszközölni.

Seldon azon vette észre magát, hogy kuncogni kezd. Pontosan megértette, miért a régi nyelvezet, és miért a kézírás: ezektől az amúgy egyszerű kérés sokkal érdekesebbé vált. Nem érzett túl nagy késztetést, hogy találkozzon a férfival – legalábbis normális körülmények között nem. De vajon miért vetette be ezt a művészieskedő archaizálást? Erre kíváncsi volt.

Megbízta a titkárnőjét, egyeztesse a találkozó időpontját és helyét. Az irodájában kell lezajlania, semmiképp sem a lakásán. Ez hivatalos tárgyalás lesz, nem személyes ügy.

Méghozzá Demerzelnél teendő látogatása előtt.

– Engem nem lep meg, Hari – mondta Dors. – Megverted két emberét, akik közül az egyik a jobbkeze. Tönkretetted a propaganda-hadjáratát. Emberein keresztül közvetetten belőle magából csináltál bohócot. Ezért meg akar nézni magának. Jobb lenne, ha ott volnék veled.

Seldon a fejét rázta.

– Elviszem Raychot. Ő ismer minden trükköt, amit én, és húszéves, erős, agilis fiú. Bár nem hinném, hogy szükségem lenne védelemre.

– Miből gondolod?

– Joranum az egyetemre jön, hogy meglátogasson. A környéken nyüzsögni fognak a fiatalok. A hallgatók közt nem vagyok népszerűtlen, és ezt nyilván Joranum is tudja, hiszen kinézem belőle, hogy végzett egy kis kutatómunkát. Akkor pedig tudja, hogy én hazai pályán leszek. Szerintem a lehető legudvariasabban viselkedik majd, a lehető legbarátságosabban.

Dors erre már csak lebiggyesztett ajkakkal fújtatott egyet.

– De persze nem felejtem el, milyen halálosan veszedelmes ellenfél – fejezte be Seldon.

6.

Hari Seldon kifejezéstelen arccal ült, fejét épp csak annyira félrehajtva, hogy elhitesse, udvariasan figyel. Nem kímélte a fáradságot, és megnézte magának Joranum valamennyi föllelhető hologramját – a valóság azonban, mint mindig, most is különbözött a felvételektől. Talán, gondolta Seldon, maga a néző reagál másképp a valós helyzetre, ebből adódik az eltérés.

Joranum nagyjából olyan magas volt, mint ő, más méretei azonban jóval nagyobbak voltak az övéinél. A különbség nem izmokban jelentkezett. A férfi egész teste a puhaság érzetét keltette szemlélőjében, de mégsem tűnt kövérnek. Arca kerek volt, szeme világoskék, fejét sűrű, homokszínű haj nőtte be. Fakó kezeslábast viselt, ajka pedig olyan félmosolyra húzódott, amely a barátságosság illúzióját keltette, ugyanakkor mindenkinek tudtára adva, csupán illúzióról van szó, semmi másról.

– Seldon professzor – hangja mély és fegyelmezett volt, egy tapasztalt szónok hangja –, örülök, hogy találkozhattunk. Hálával tartozom önnek, amiért fogadott.

– Remélem, nem zavarja, hogy magammal hoztam legközelebbi munkatársamat, habár erről előre nem értesítettem. A neve Gambol Deen Namarti. Azt hiszem, találkozott már vele.

– Valóban. Nagyon is jól emlékszem az incidensre. – Seldon enyhe gúnnyal pillantott Namartira. Legutóbbi találkozásukkor a férfi szónoklatot tartott az egyetem parkjában; Seldon most nyugodtabb körülmények közt vehette szemügyre. Namarti átlagos magasságú volt, sovány, sárgás arccal; haja sötét, szája széles. Rajta nem látszott Joranum félmosolya, sőt semmiféle érzelem – legfeljebb némi körültekintő óvatosság.

– A barátom, dr. Namarti, akinek szakterülete az ősi irodalmi emlékek kutatása, saját kívánságára jött el – mondta Joranum, és mosolya parányit szélesedett –, bocsánatot kérni.

Gyorsan Namartira pillantott. A férfi ajka egy pillanatra megfeszült, aztán színtelen hangon mégis megszólalt:

– Sajnálom, professzor, ami a parkban történt. Nem voltam tisztában az egyetem területén tartott gyűlések szigorú szabályaival, és kissé magával ragadott a lelkesedés.

– Ez érthető – fűzte hozzá Joranum. – És azt se tudta, kicsoda ön. Szerintem legjobb lenne, ha elfelejtenénk az esetet.

– Biztosíthatom önöket, uraim – mondta Seldon –, hogy nekem sincs más vágyam. Ez a fiatalember itt a fiam. Látják, én is hoztam társaságot.

Raychnak az évek során sűrű, fekete bajusza nőtt, a dahliak különös ismertetőjegye. Ennek persze még nyoma sem volt, mikor először találkozott Seldonnal, rongyos és éhes utcagyerekként. Zömök volt, de ruganyos és izmos, arcán azzal a gőgös kifejezéssel, amellyel a testmagasság tekintetében jelentkező hiányosságait igyekezett ellensúlyozni.

– Jó napot, fiatalember – köszöntötte Joranum.

– Jó napot, uram – felelte Raych.

– Kérem, üljenek le, uraim – szólt Seldon. – Parancsolnak valamit enni vagy inni?

Joranum udvarias visszautasítással emelte föl a kezét.

– Nem, uram. Ez nem baráti látogatás. – Leült a fölkínált helyre. – Bár remélem, a jövőben olyanokra is sor kerülhet.

– Ha üzletről van szó, fogjunk hozzá.

– Eljutott hozzám, Seldon professzor, az imént említett incidens híre, és elgondolkoztam, vajon miért tette, amit tett. Ismerje be, jókora kockázatot vállalt.

– Ami azt illeti, nekem ez eszembe sem jutott.

– De nekem igen. Úgyhogy vettem magamnak a bátorságot, és megtudtam önről mindent, amit csak lehetett, Seldon professzor. Ön érdekes ember. Méghozzá a Heliconról, mint kiderült.

– Igen, ott születtem. Ez nem titok.

– És nyolc éve tartózkodik a Trantoron.

– Ez is bárki számára hozzáférhető információ.

– A kezdetek kezdetén egy matematikai tárgyú előadásával tette magát ismertté, mely a – hogy is nevezte? – pszichohistóriáról szólt.

Seldon a fejét csóválta. Hányszor, de hányszor megbánta már azt a felszólalását! Persze akkoriban még nem tudhatta, mi lesz a következménye.

– Csak a fiatalos lelkesedés beszélt belőlem – mondta. – Semmire se jutottam az ügyben.

– Csakugyan? – Joranum meglepetten pillantott körbe. – Mégis itt van a Trantor legnagyobb egyetemén, a Matematikai Tanszék vezetőjeként, és ha jól tudom, még alig negyvenéves. Én magam mellesleg negyvenkettő vagyok, úgyhogy nem látom önt különösebben öregnek. Csak egy nagyon jó matematikus kerülhet ilyen rövid idő leforgása alatt ebbe a pozícióba. Seldon vállat vont.

– Ezt én nem ítélhetem meg.

– Vagy akinek befolyásos barátai vannak.

– Mindannyian szeretnénk ilyeneket, Mr. Joranum, de ebben az esetben, azt hiszem, téved. Az egyetemi professzorok nagyon ritkán tesznek szert befolyásos barátokra, sőt ami azt illeti, bármilyen barátokra. – Elmosolyodott.

Joranum úgyszintén.

– A császárt talán nem tartja elég befolyásos barátnak, Seldon professzor?

– Már hogyne tartanám, csakhogy nem az enyém.

– Márpedig nekem az a gyanúm, hogy a császár az ön barátja.

– Bizonyára arról talált valahol említést, Mr. Joranum, hogy őfelsége fogadott engem nyolc évvel ezelőtt. Találkozónk egy óráig sem tartott, és meg kell mondanom, a barátságosságnak semmiféle nyomát nem láttam benne. Azóta nem beszéltem vele, sőt nem is láttam, természetesen a holovíziós közvetítésektől eltekintve.

– De professzor, nem kell ahhoz feltétlenül a császárral beszélni, hogy megnyerje őt barátjának! Elegendő, ha az első miniszterét, Eto Demerzelt megkörnyékezi. Demerzel az ön őrangyala, ez pedig ugyanannyi, mintha személyesen őfelsége pártfogását élvezné.

– Talált netán valami arra utaló nyomot a feljegyzésekben, hogy Demerzel első miniszter úr bármilyen módon is védelmezne engem?

– Minek ásnám bele magam a feljegyzésekbe, amikor közismert az önök baráti kapcsolata? Ezt ön is ugyanúgy tudja, mint én. Kérem, vegyük adottnak, és haladjunk tovább. – Fölemelte a kezét. – És ne fárassza magát tiltakozással. Csak az idejét vesztegeti.

– Engem tulajdonképpen az érdekelne – mondta Seldon –, hogy maga szerint miért akarna ő engem megvédeni. Milyen érdeke fűződik hozzá?

– Professzor! Hát tényleg ennyire naivnak néz? Említettem már a pszichohistóriát, az kell Demerzelnek.

– Én pedig elmondtam, hogy csupán egy ifjonti fellángolás volt, nem jutottam vele semmire.

– Mondhat nekem bármit, professzor, de nem muszáj mindent el is hinnem. Őszintén fogok beszélni önnel. Elolvastam az értekezését, és a matematikusaim segítségével megpróbáltam megérteni. Ők azt mondták, hogy vad fantazmagória az egész, teljességgel lehetetlen…

– Egyetértek velük – vetette közbe Seldon.

– De én úgy érzem, Demerzel arra vár, hogy ön mégis kifejlessze, és a szolgálatába állítsa. Ha ő tud várni, tudok én is. És önnek hasznosabb lenne, Seldon professzor, ha mellém állna.

– Ugyan miért?

– Mert Demerzel már nem maradhat sokáig a helyén. A nép egyre inkább ellene fordul, a császár pedig nem szeretné, ha egy népszerűtlen első miniszter esetleg aláásná az ő tekintélyét is, így előbb-utóbb másik után kell néznie. Ez akár szerény személyem is lehet. Önnek pedig továbbra is védelmezőre lesz szüksége, valakire, aki biztosítja békés munkakörülményeit és a megfelelő anyagi, illetve személyi támogatást.

– Szóval ön lenne ez a védelmező?

– Természetesen, méghozzá ugyanabból az okból, mint Demerzel. Szükségem lesz a pszichohistóriára, hogy hatékonyabban kormányozhassam a Birodalmat.

Seldon elgondolkodva bólintott, várt egy pillanatig, aztán megszólalt:

– Ebben az esetben, Mr. Joranum, miért aggódnám? Szegény tudós vagyok, csöndes életet élek, matematikai és pedagógiai munkám nem túl jelentős. Ön szerint most Demerzel védelmez, a jövőben pedig ön fog. Akkor nyugodtan folytathatom tovább a munkám. Ön és az első miniszter majd megküzdenek egymással, de akárki győz is, nekem meglesz a védelmezőm – legalábbis ön szerint.

Joranum arcára fagyott mosolya kissé elhalványult. Namarti feléje fordult, köhintett, mintha valamit mondani akarna, de ő egy kézmozdulattal leintette.

– Dr. Seldon! – szólalt meg Joranum. – Vannak önben hazafias érzések?

– Természetesen. A Birodalom több évezrednyi békét adott az emberiségnek, kisebb-nagyobb megszakításokkal, és állandó fejlődést biztosított.

– Úgy van, csakhogy az utóbbi egy-két évszázadban ez a fejlődés lelassult.

Seldon vállat vont.

– Nem foglalkozom ilyen dolgokkal.

– Nem is kell. Azt azért tudhatja, hogy ez az utóbbi egy-két évszázad a politikai zűrzavar kora volt. A császárok rövid ideig uralkodtak, s uralmukat nemegyszer merényletek tették még rövidebbé…

– Ennek már az említése is fölér egy árulással – szúrta közbe Seldon. – Nem szeretném, ha…

– Lám csak, lám. – Joranum hátravetette magát a fotelban. – Milyen nyugtalan. A Birodalom haldoklik. Én ezt nyíltan ki merem mondani. Akik követnek, azért teszik, mert egyetértenek. Szükségünk van valakire az uralkodó mellett, aki igazgatja a Birodalmat, lecsillapítja a mindenfelé elharapódzó elégedetlenséget, ütőképessé teszi a hadsereget, helyrehozza a gazdaság…

Seldon egy karmozdulattal türelmetlenül félbeszakította.

– És ez lenne ön?

– Úgy tervezem. Nem lesz könnyű feladat, és nem is hiszem, hogy rajtam kívül sok vállalkozót találnának – méghozzá jó okkal. Demerzel szemmel láthatóan nem tud megbirkózni a terhekkel: uralma alatt a Birodalom hanyatlása egyre gyorsul, melynek következményeként teljesen szét fog hullani.

– És ön ezt megakadályozhatja?

– Igen, dr. Seldon. Az ön segítségével. A pszichohistóriával.

– Azzal talán Demerzel is megakadályozhatná, már ha létezne.

– Létezik – jelentette ki Joranum hűvösen. – Fölösleges tovább tagadnia. Létezése azonban Demerzelen nem segíthet. A pszichohistória mindössze eszköz. Kell hozzá egy agy, amely fölfogja a lehetőségeit, és egy kéz, amely végrehajtja a javaslatait.

– És önben ezek szerint megvannak ezek a képességek?

– Igen. Jól ismerem magam. A pszichohistóriát akarom.

Seldon megrázta a fejét.

– Akarni sok mindent lehet, csakhogy én nem adhatom magának, mert nincs a birtokomban.

– Dehogy nincs. Ám én nem vitatkozom. – Joranum közelebb hajolt, mintha nem bízna abban, hogy szavai a hanghullámok hátán célba érnek. – Ön azt állítja, jó hazafi. El kell foglalnom Demerzel helyét, ha el akarjuk kerülni a Birodalom végső pusztulását. Ugyanakkor lehet, hogy épp az én hatalomátvételem gyengíti meg a szerkezetét véglegesen. Ezt nem akarom. Ön tanácsot adhat, hogyan érhetem el a célomat a lehető legkevesebb kárt okozva, a Birodalom érdekeit szem előtt tartva.

– Nem tehetem – felelte Seldon. – Ön olyan tudást tulajdonít nekem, amilyennel nem rendelkezem. Szívesen segítenék, de nem tudok.

– Joranum váratlanul fölpattant.

– Hát jó, most már megismert, tudja, mit akarok. Gondolkozzék rajta. És kérem, gondolkozzék el a Birodalom sorsán. Talán úgy érzi, lekötelezettje Demerzelnek, ennek a zsarnok rablónak. De legyen óvatos. Amit most tesz, talán alapjaiban rengeti meg a Birodalmat. A galaxist benépesítő emberek kvadrillióinak nevében kérem, gondoljon a Birodalomra.

Hangja borzongató, fojtott suttogássá halkult. Seldon úgy érezte, mindjárt reszketni kezd.

– Én mindig a Birodalomra gondolok – mondta.

– Akkor most nem kívánok többet – felelte Joranum. – Még egyszer köszönöm, hogy fogadott.

Seldon szó nélkül figyelte, ahogy az iroda ajtaja zajtalanul félrecsusszan, és a két férfi kisétál a helyiségből.

Összevonta a szemöldökét. Valami nyugtalanította, de nem tudta pontosan, mi az.

7.

Namarti fekete szeme Joranumra szegeződött Streeling szektorbeli, gondosan elsötétített irodájukban. Nem volt ez valami fényűző főhadiszállás. A Streelingben nem gyűjtöttek még össze elég erőt, de nem sok idő kellett már hozzá.

Mozgalmuk bámulatosan szélesedett. Három évvel korábban a semmiből indult, és csápjai most már mindenhová elértek – persze egyes helyekre jobban, másokra kevésbé – a Trantoron. A külvilágokon nem értek még el eredményt, azokon Demerzel minden erőfeszítésével igyekezett fenntartani az elégedettséget. De ez hiba volt. Egy forradalom csak a Trantoron lehet veszélyes, máshol könnyű elszigetelni. Itt megdöntheti Demerzel uralmát. Furcsa, hogy erre ő nem jött rá, de Joranum mindig is úgy vélte, az első miniszter tekintélyét mesterségesen fújták föl, és ha bárki szembefordul vele, kipukkadt léggömbként ereszt le. Meggyőződéssel hitte, hogy a császár gyorsan megszabadulna Demerzeltől, amint úgy érezné, saját biztonsága került veszélybe.

Eddig még Joranum valamennyi jóslata valóra vált. Egyetlenegyszer sem tévedett, legfeljebb apró részletkérdésekben, mint például a múltkor, amikor a Streeling Egyetemen tartott beszédjükbe az a Seldon nevű fickó beleavatkozott.

Valószínűleg ezért akart vele találkozni Joranum. A legkisebb sérülést is azonnal orvosolni kell. Joranum szerette csalhatatlannak érezni magát, és Namarti is beismerte, hogy a tartós siker legbiztosabb útja az, ha az ember a lehető leghosszabb ideig meg tudja óvni magát a tévedésektől. A nép a vereség okozta megaláztatástól való félelmében szívesen csatlakozik az eleve nyerésre álló oldalhoz, még ha az nézeteivel ellenkezik is.

De vajon a Seldonnal folytatott beszélgetés sikernek könyvelhető el, vagy újabb sebnek, amely az elsőt is fölszakíthatja megint? Namartinak nem tetszett a rá osztott szerep, hogy alázatosan bocsánatot kérjen, ráadásul azt se tudta, használt-e valamit ezzel az ügyüknek.

Most Joranum csak ült, némán, láthatóan gondolataiba mélyedve, és úgy csipegette fogával a hüvelykujja bőrét, mintha valami szellemi táplálékot remélne tőle.

– Jo-Jo – szólalt meg halkan Namarti. Egyike volt azon keveseknek, akiknek Joranum megengedte, hogy a tömeg által ráragasztott becenéven nevezzék. A nép bizalmát mindenáron el akarta nyerni, munkatársaitól azonban megkövetelte a tiszteletet, kivéve néhány különösen jó barátját, aki kezdettől fogva segítette.

– Jo-Jo – mondta Namarti újra. Joranum fölnézett.

– Tessék, G. D., mit akarsz? – hangja kissé ingerültnek tűnt.

– Mit fogunk csinálni ezzel a Seldonnal, Jo-Jo?

– Csinálni? Egyelőre semmit. Talán csatlakozik hozzánk.

– Miért várnánk? Rákényszeríthetjük. Igénybe vesszük az összeköttetéseinket az egyetemen, és máris pokollá válik az élete.

– Nem, nem. Eddig Demerzel hagyta, hogy azt csináljunk, amit akarunk. Túl nagy az önbizalma annak a bolondnak. De az nem lenne jó, ha idő előtt lépésre kényszerítenénk, mikor még mi magunk se készültünk föl. Márpedig Seldon fenyegetésével ezt érnénk el. Gyanítom, hogy Demerzel nagy fontosságot tulajdonít neki.

– A miatt a pszichohistória miatt, amiről beszéltél?

– Úgy van.

– De mi az? Én sose hallottam még róla.

– Nem sokan ismerik. Gyakorlatilag nem más, mint egy matematikai módszer az emberi társadalom tanulmányozására, és ebből kifolyólag a jövő megjóslására.

Namarti homloka ráncokba szaladt, és a férfi zavartan elfordult. Vajon Joranum tréfál vele? Talán most nevetnie kéne? Namarti sosem tudott ráérezni, mikor várnak tőle humoros reakciót. Magától nem támadt kedve nevetni soha.

– A jövő megjóslására? – kérdezte. – Hogyan?

– Á! Ha én azt tudnám, mi szükségem lenne Seldonra?

– Őszintén megmondom, hogy én ezt nem hiszem el, Jo-Jo. Miként mondhatná meg valaki előre a jövőt? Ez csak a piaci mutatványosok trükkje.

– Tudom, de miután Seldon félbeszakította a beszédedet, egy kicsit utánajártam a pasinak. Nyolc évvel ezelőtt érkezett a Trantorra, hogy egy matematikai kongresszuson előadja értekezését a pszichohistóriáról. És itt a történet véget is ért. Soha senki nem hivatkozott többé az elméletére. Még maga Seldon sem.

– Ezek szerint mégsem volt benne fantázia.

– Dehogyis, épp ellenkezőleg. Ha lassan tűnik el a színről, és nevetség tárgyává válik, akkor elismerném, hogy nem volt benne fantázia. Csakhogy hirtelen állt be a hallgatás, és ez azt jelenti, hogy rárakták a fedőt a dologra. Ezért nem avatkozik Demerzel az ügyeinkbe. Talán nem a túl nagy önbizalma vezérli, hanem a pszichohistória, és ennek előnyeit akarja majd kihasználni a megfelelő pillanatban. Amennyiben ez igaz, elvesztünk, hacsak nem szerezzük meg a pszichohistóriát magunknak.

– De hát Seldon állítása szerint nem létezik!

– Te nem ezt mondanád a helyében?

– Szerintem akkor is meg kéne szorongatnunk.

– Nem érnénk el vele semmit, G. D. Nem hallottad Venn fejszéjének történetét?

– Nem.

– Mert nem a Nishayáról származol. Ez egy híres népmese azon a bolygón. Röviden: Venn favágó volt, aki bűvös fejszéjével egyetlen csapással kivágott bármekkora fát. A fejsze tehát felbecsülhetetlen értéket jelentett, de ő nem rejtette el a kíváncsi szemek elől. Mégsem lopta el tőle soha senki, mert rajta kívül nem akadt ember fia, aki meg tudta volna emelni. Nos, a jelen pillanatban a pszichohistóriával nem tud bánni senki, csak maga Seldon. Ha csak azért állna az oldalunkra, mert kényszerítettük, sose lehetnénk biztosak a lojalitásában. Könnyen megtörténhetne, hogy látszólag a mi érdekünkben elindít valamilyen folyamatot, amely aztán alattomosan aláássa minden eredményünket. Nem, önként kell mellénk pártolnia. Csak akkor dolgozhat nekünk, ha már maga is azt akarja, hogy mi nyerjünk.

– De hogy érhetjük ezt el?

– Ott van Seldon fia. ha jól emlékszem, Raychnak hívják. Megnézted magadnak?

– Nem különösebben.

– G. D., G. D., fontos dolgok kerülik el a figyelmedet. Az a fiú úgy hallgatott engem, mint egy messiást. Nagy hatást gyakoroltam rá, hidd el. Ha valamit, hát ezt föl tudom mérni. Látom, mikor jut el valaki a megtérés küszöbére.

Joranum elmosolyodott. Ez nem a közszereplésein használt megnyerő, álbarátságos fintor volt. Ezúttal őszintén mosolygott, hidegen, baljóslatúan.

– Majd meglátjuk, mit tehetünk Raychcsal – mondta. – De ami fontosabb, hogy elérhetjük-e rajta keresztül Seldont.

8.

Amikor a két politikus távozott, Raych Hari Seldonra nézett, és közben ujjával a bajuszát babrálta. Szívesen simogatta. Itt a Streeling szektorban sok férfi viselt bajuszt, de a legtöbbé ritkás és seszínű volt. Mások csupaszon hagyták felső ajkukat, bár az csak keveseknek állt jól – Seldonnak például. Az ő hajszíne mellett egy bajusz szánalmasan festett volna.

Figyelte Seldont, mikor bukkan felszínre gondolatai közül. Egy idő után azonban nem bírta tovább.

– Apa! – szólt. Seldon fölnézett.

– Tessék? – mondta. Hangjából ingerültség csendült ki, amiért félbeszakították a gondolatmenetét.

– Szerintem nem kellett volna fogadnod ezt a két fickót – jelentette ki Raych.

– Ó! És miért nem?

– Az a sovány akárkicsoda az volt, akit elkaptál az egyetem parkjában. Biztos nem tetszett neki.

– De hisz bocsánatot kért.

– Nem gondolta komolyan. A másik fickó viszont, Joranum, veszélyes lehet. Mit csináltál volna, ha fegyver van náluk?

– Mi? Az egyetem területén? Az én irodámban? Ugyan már. Ez nem Billibotton. Különben is, ha bármivel megpróbálkoznak, elintéztem volna őket. Könnyedén.

– Nem tudom, apa – csóválta a fejét Raych. – Vedd figyelembe, hogy te is…

– Ki ne mondd, te hálátlan szörnyeteg! – vágott közbe Seldon, intőn fölemelve az ujját. – Kezdesz úgy beszélni, mint anyád, pedig ezt tőle sem szeretem. Nem vagyok öreg, legalábbis még nem annyira. Mellesleg te is velem voltál, és te legalább olyan jól verekszel, mint én.

– Raych összeráncolta az orrát.

– Az nem sok jó. – (Hiába minden, már nyolc éve annak, hogy kikerült Dahl fertőjéből, mégis rá-rátévedt a nyelve az ottani beszédre, ami egyből elárulta alsóbb néposztálybeli származását. És alacsony is volt, ami miatt néha már-már nyomoréknak érezte magát. Mindenesetre a bajuszát büszkén viselte, és tett róla, hogy senki ne kezelje le kétszer.) – Mit akarsz csinálni Joranummal? – kérdezte.

– Egyelőre semmit.

– Nézd, apa, én láttam már őt a Trantorvízióban. Néhány beszédét föl is vettem holoszalagra. Mindenki csak róla beszélt, hát gondoltam, meghallgatom a mondanivalóját. És az az igazság, hogy tetszett nekem. Ő maga persze nem, nem is bízom benne, de amit mond, annak van értelme. Azt akarja, minden szektor kapjon egyenlő jogokat és egyenlő esélyeket. Ez még nem baj, ugye?

– Természetesen nem. Minden civilizált embernek ez a véleménye.

– Akkor miért nem valósítottuk meg már rég? Vajon a császárnak is ez a véleménye? És Demerzelnek is?

– A császárnak és az első miniszternek az egész Birodalomról gondoskodnia kell. Nem koncentrálhatják minden erőfeszítésüket a Trantorra. Joranum könnyen beszél az egyenlőségről. Nincs semmi felelőssége. Ha ő lenne uralmon, hirtelen huszonötmillió bolygó igényei zúdulnának a nyakába. Ráadásul a szektorok is folyton elégedetlenkednek. Mindegyik egyenlőséget akar magának, sokszor akár a többiek rovására is. Mondd, Raych, úgy gondolod, Joranum kezébe kéne adni a hatalmat, csak hogy megmutathassa, mit tud?

A fiú vállat vont.

– Nem tudom; de kíváncsi lennék… Persze ha valamit tervelt is ellened, ráugrottam volna az első gyanús mozdulatra.

– Ezek szerint az irántam érzett hűséged erősebb, mint aggodalmad a Birodalomért.

– Persze. Hisz az apám vagy.

Seldon szeretettel nézte Raychot, de legbelül valami bizonytalanság mardosta. Vajon milyen messzire terjedhet Joranum hipnotikus hatása?

9.

Hari Seldon hátradőlt székében. A mozgatható támla engedett a nyomásnak, és végül félig fekvő helyzetben állt meg. A férfi összekulcsolta kezét a feje mögött, szeme a semmibe révedt. Halkan lélegzett.

Dors Venabili a szoba másik végében ült. Nézőkéjét kikapcsolta, a mikrofilmek a helyükön sorakoztak. Jó ideje dolgozott már a korai trantori történelem egyik meghatározó eseményének, a Florina-incidensnek[2] az elemzésén, és most pihentetőnek találta egy pillanatra abbahagyni a munkát, és eltöprengeni, vajon min járhat Seldon esze.

Biztosan a pszichohistórián. Valószínűleg az élete hátralevő része arra fog rámenni, hogy megpróbálja földeríteni ennek a már-már kaotikus rendszernek a mellékvágányait, és végül azzal a tudattal kell majd meghalnia, hogy elmélete még mindig nem tökéletes. A fiatalokra száll a feladat, Amarylra például, ha addig nem dolgozza magát ő is halálra.

A férfi számára azonban ez volt az élet egyetlen értelme – addig nem eshetett semmi baja, míg az elmélet kitöltötte minden gondolatát. Dorst ez megnyugtatta. Tudta, hogy egyszer el fogja veszíteni, és már előre rettegte a kínt. Kezdetben, mikor rábízták a férfi védelmét, ilyesmi még meg se fordult a fejében.

Vajon mikor vált az egész személyes ügyévé? És mitől? Mi rejlik ebben az emberben, amitől ő nyugtalankodni kezd, ha csak egy percre is eltűnik a szeme elől? Kezdetben csak a biztonságára kellett vigyáznia. Hogy nyomakodhatott be az életébe e mellé a többi?

Egyszer, régen beszélt erről Demerzellel, mikor már félreérthetetlenné váltak az érzelmei. A miniszter komolyan végigmérte, és így szólt:

– Te összetett lény vagy, Dors, ne várj egyszerű válaszokat. Én is találkoztam életemben olyan egyedekkel, akiknek jelenléte serkentette a gondolkodásomat, kényelmesebbé tette számomra a másokkal való kommunikációt. Megpróbáltam összemérni, vajon ezek a kellemes hatások megérik-e a végső eltávozásukkal járó kellemetlenségeket. Egyvalami bizonyossá vált előttem. A társaságukból fakadó előnyök messze többet jelentettek nekem, mint az elmúlásuk feletti sajnálatom. Mindezek után csak azt tanácsolhatom, hogy ettől az élménytől ne foszd meg magad.

Az asszony arra gondolt, Hari egy napon betölthetetlen űrt hagy majd benne, és az a nap minden perccel közelebb és közelebb kerül. Aztán rájött, hogy ezen értelmetlen dolog tépelődni.

Hogy elűzze aggasztó gondolatait, megszólította a férfit:

– Min jár az eszed, Hari?

– Tessék? – Seldon látható erőfeszítéssel tért magához elrévedéséből.

– Gondolom, a pszichohistórián. Biztos megint zsákutcába jutottál.

– Képzeld, egyáltalán nem arra gondoltam. – Hirtelen fölnevetett. – Tényleg tudni akarod, min jár az eszem?… A hajon!

– A hajon? Kién?

– Most épp a tiéden. – Szeretetteljesen pillantott az asszonyra.

– Talán valami nincs rendben vele? Festessem más színűre? Vagy talán azt várod, hogy ennyi év után végre megőszüljek már?

– Ugyan már, ki várna tőled ősz hajszálakat?… De egyik gondolat követte a másikat, és végül a Nishayánál kötöttem ki.

– Nishaya? Az meg mi?

– Sosem volt része a Birodalom előtti kor Trantori Királyságának, úgyhogy nem csodálom, ha nem hallottál róla. Egy kis bolygó. Elszigetelt. Jelentéktelen. Mellőzött. Én is csak azért tudok róla, mert vettem a fáradságot, és utánanéztem. A huszonötmillió világ közül nagyon kevés tudja igazán alaposan megismertetni magát a köztudattal, de kétlem, hogy volna még egy annyira jelentéktelen, mint a Nishaya. És ez már önmagában is jelentős dolog.

Dors félretolta kutatási anyagait.

– Mi az, újabban rászoktál a paradoxonokra? Pedig nekem azt állítottad, ki nem állhatod őket. Hogyhogy jelentős a jelentéktelen?

– Ó, az egészen más, ha én hozok föl egy paradoxont. Tudod, Joranum a Nishayáról jött.

– Á, szóval Joranum az, aki aggaszt.

– Igen. Raych állhatatos követelésére megnéztem néhány feljegyzését, végighallgattam egy-két beszédét. Nincs sok értelmük, de a végső hatás csaknem hipnotikus. Raych is odavan érte.

– Szerintem ez egy dahlbelinél tökéletesen érthető. Joranum állandóan a szektorok egyenlőségét hangoztatja, és ez nyilván nem hagyja hidegen a lenézett, nyomorban élő hőkutasokat. Emlékszel, mikor Dahlban jártunk?

– Nagyon is jól emlékszem, és természetesen nem hibáztatom már azt a fiút. Az egészben csak az zavar, hogy Joranum a Nishayáról jött.

– Dors vállat vont.

– Nos, neki is jönnie kellett valahonnan; másrészről pedig a Nishayáról is vándorolnak el emberek, még a Trantorra is.

– Igen, de mint mondtam, vettem a fáradságot, és utánanéztem annak a bolygónak. Még hiperűrkapcsolatba is léptem egy ottani alacsonyabb beosztású tisztségviselővel. Persze jó sok pénzbe került, amit a lelkiismeretem nem enged áthárítani a tanszékre.

– És találtál valamit, ami megérte a pénzedet?

– Azt hiszem, igen. Tudod, Joranum mindig kis történeteket mesél el, hogy világosabbá tegye a véleményét. A Nishayán szájról szájra járó legendákra hivatkozik. Ez itt a Trantoron nagyon kedvez neki, hisz úgy tünteti föl, mint a nép egyszerű fiát, akiből csak úgy árad a mesterkéletlen filozófia. Beszédei tele vannak ilyen történetekkel. Ezek alátámasztják, hogy egy szelídítetlen ökológiájú kis világról jött, s gyermekkorát egy elszigetelt farmon töltötte. Az emberek szeretik az ilyesmit, főleg a trantoriak, akik inkább a halált választanák, semhogy szembe kelljen nézniük egy szelídítetlen ökológiával, ugyanakkor mégis gyakran álmodoznak róla.

– Mondd már, mit derítettél ki!

– Az a dolog furcsasága, hogy az a nishayai férfi, akivel beszéltem, egyik történetet sem hallotta még soha.

– Ez nem jelent semmit, Hari. Lehet, hogy a Nishaya kis világ, de akkor is egy egész bolygó. Joranum szülőhelyének legendáit nem feltétlenül kell ismernie egy máshonnan származó hivatalnoknak.

– Nem, nem. A népmesék kisebb-nagyobb változásokkal rendszerint az egész világon elterjednek. De ettől eltekintve, a fickót meglehetősen nehezen értettem meg. A galaktikus standard nyelvet érdekes akcentussal beszélte. Megkerestem másokat is a Nishayán, ellenőrzésképpen, és mindannyiuknál ugyanezt tapasztaltam.

– Na és?

– Joranumnál nyoma sincs. Remekül beszéli a trantorit. Ami az igazat illeti, sokkal jobban nálam. Én heliconi szokás szerint megnyomom az r-jeimet. Ő nem. A feljegyzések szerint tizenkilenc évesen érkezett a Trantorra. Véleményem szerint lehetetlen, hogy valaki élete első tizenkilenc évét a barbár nishayai standardot beszélve élje le, aztán a Trantoron egy csapásra elveszítse minden akcentusát. Bármilyen régóta van is itt, valami halvány kiejtésbeli különbségnek maradnia kellett volna… Nézd csak meg Raychot, időnként hogy kibukik belőle a dahli mondatszerkesztés.

– És mindebből mire következtetsz?

– Arra, miután egész este ezen törtem a fejem, hogy Joranum egyáltalán nem a Nishayáról jött. Sőt szerintem csak azért választotta származási helyéül azt a bolygót, mert annyira isten háta mögötti hely, annyira ismeretlen. Nem hitte, hogy valaki képes utánajárni. Bizonyára komputerrel kerestette ki azt a világot, amelyre nyugodtan hivatkozhat, mert senki sem kaphatja rajta, ha hazudik.

– De hát ez nevetséges, Hari! Miért jó neki, ha úgy tesz, hogy egy másik világról jött? Ehhez rengeteg dokumentumot kell meghamisítania.

– Valószínűleg pontosan ezt is csinálta. Elég követője lehet a hivatalnoki körökben, hogy ne jelentsen neki nehézséget. Egy ember nem is volt elég a munkához.

– Na jó, de miért?

– Mert szerintem Joranum nem akarja a nagyközönség orrára kötni, honnan jött.

– Miért nem? A Birodalom minden világa egyenlő, törvényeit és szokásait illetően egyaránt.

– Ebben nem vagyok olyan biztos. Az efféle idealista elméletek a gyakorlatban mindig egészen másként sülnek el.

– Akkor honnan jöhetett? Van valami ötleted?

– Igen. És ez visszavezet bennünket a haj témájához.

– Mi köze ehhez a hajnak?

– A beszélgetésünk alatt ott ültem Joranummal szemben, bámultam őt, és egyre valami nyugtalanságot éreztem, aminek az okára nem tudtam rájönni. Aztán megértettem, hogy a haja teszi. Olyan élő volt, csillogó, öö… tökéletes, amilyet életemben nem láttam még. És hirtelen beugrott. A haja mesterséges; nagy gonddal úgy növesztették ki a fején.

– Növesztették? – Dors szeme összeszűkült. Látszott rajta, hogy hirtelen ő is megértette. – Ezek szerint…

– Igen, ezek szerint a Trantor múltközpontú, mitológiájáról híres Mycogen szektorából származik. Ezt próbálja mindenáron elrejteni.

10.

Dors Venabili hűvösen végiggondolta a dolgot. Mindig így gondolkodott – hűvösen. Nem voltak jellemzők rá a heves érzelemkitörések.

Lehunyta a szemét, úgy koncentrált. Nyolc éve már, hogy Harival ellátogattak Mycogenbe, és akkor sem töltöttek el ott sok időt. Kevés említésre méltó dolog akadt abban a szektorban, az ételeket kivéve.

– Képek jelentek meg emlékezetében. A harsány, puritán, férfiközpontú társadalom; a múlt dicsőítése; a testszőrzet teljes eltávolítása egy önként vállalt, fájdalmas procedúra során, csak hogy elmondhassák magukról, ők különböznek mindenki mástól; a legendáik; az emlékeik (vagy fantazmagóriáik) arról az időről, amikor ők irányították a galaxist, amikor még sokkal tovább éltek, és robotok szolgálták ki őket.

Kinyitotta a szemét, és így szólt:

– Miért, Hari?

– Mit miért, kedvesem?

– Miért kell letagadnia mycogeni származását?

Dors nem tartotta valószínűnek, hogy férje részletesebben emlékszik látogatásukra, mint ő, de egyvalamivel számolnia kellett: a férfi agya különbözik a sajátjától. Az övé az emlékekre épült, és matematikai módszerességgel állapította meg a dolgok közötti összefüggéseket, Seldon agya azonban kiszámíthatatlanul kapkodott ide-oda. A férfi szerette hangoztatni, hogy az intuíció egyedül fiatal kollégájának, Yugo Amarylnak a vesszőparipája, de Dorsot ezzel nem csapta be. Seldon szívesen tetszelgett a világtól elvonult matematikus pózában, aki csodálkozó szemekkel néz körül, valahányszor előmerészkedik elefántcsonttornyából, az asszony azonban ezen is átlátott.

– Miért kell letagadnia mycogeni származását? – ismételte, de a férfi csak ült szótlanul, magába mélyedve, azzal az arckifejezéssel, amellyel máskor rendszerint a pszichohistória újabb felhasználási módjain töprengett.

– A mycogeni társadalom szigorú korlátok között működik – felelte végül Seldon. – De mindig vannak olyanok, akiknek nem tetszik, ha előre megszabják tetteiket és gondolataikat, akik nem képesek megszokni az efféle jármot, akik több szabadságot akarnak, és ezért a szektor határain túlra vágynak. Ez érthető is.

– Szóval ők növesztenek mesterséges hajat?

– Nem, ez nem jellemző. A legtöbb szakadár – így hívják a mycogeniek a szökevényeket, és persze megvetik őket – parókát visel, ami sokkal egyszerűbb, de sokkal feltűnőbb is. Én úgy hallottam, csak az igazán elszánt szakadárok növesztenek mesterséges hajat. A művelet nehéz és költséges, de a végeredmény szinte megkülönböztethetetlen a valóditól. Eddig még sohasem láttam a saját szememmel, csak hallottam róla. Éveken át tanulmányoztam a Trantor nyolcszáz szektorát, hátha hozzásegít a pszichohistória matematikai alapjainak kidolgozásához. Sajnos, nincs sok látszata, de egy-két dolgot azért megtanultam.

– Én még mindig nem értem, miért akarják a szakadárok letagadni, hogy Mycogenből származnak. Hisz úgy tudom, semmiféle hátrányuk nem származhat belőle.

– Így igaz. Valóban, a mycogenieket még csak alsóbbrendűnek sem tartják. Egészen más az oka. A mycogenieket nem veszik komolyan. Intelligensek ugyan, ezt mindenki elismeri, iskolázottak, tekintélyesek, kulturáltak, a konyhaművészet mesterei, szektoruk már-már ijesztően jól prosperál – mégsem veszi őket senki komolyan. Babonáik a Mycogenen kívül élők számára nevetségesnek, képtelennek tűnnek. És ez a vélemény előbb-utóbb a szakadárokra is átragad. Ha egy mycogeni kísérelné meg átvenni a hatalmat, nevetésorkán fogadná. Ha az embertől félnek, az nem baj. Ha megvetik, még azzal is együtt lehet élni. De ha lépten nyomon kinevetik, az rettenetes. Joranum első miniszter akar lenni, ahhoz pedig haj kell, és az sem árt, ha úgy tünteti föl, hogy valamelyik jelentéktelen bolygón nőtt fel, Mycogentől a lehető legtávolabb.

– Biztos vannak azért természettől fogva kopasz emberek is.

– Olyan tökéletesen szőrtelenítettek, mint a mycogeniek, nincsenek. A külvilágokon ez persze nem sokat számít, hiszen oda a szektornak a híre is alig jut el. A mycogeni magának való nép, melyből kevesen és ritkán hagyják el a Trantort. Itt azonban minden más. Az emberek lehetnek kopaszok, de mindig akad rajtuk legalább egy-két szőrszál, amely bizonyítja, hogy nem mycogeniek. Azon kevesek, akik valamiféle egészségügyi ok miatt vesztették el testszőrzetüket, valószínűleg állandóan maguknál hordanak egy orvosi igazolást, származásukat tanúsítandó.

– Segít ez rajtunk valamit? – kérdezte Dors a homlokát ráncolva.

– Nem vagyok benne biztos.

– Nem tehetned közhírré, hogy Joranum mycogeni?

– Nem hinném, hogy olyan egyszerű lenne. Valószínűleg eltüntetett maga után minden nyomot, és még ha sikerrel járnék is…

– Igen?

Seldon vállat vont.

– Nem szívesen támogatok semmiféle fanatizmust. A Trantoron a szociális helyzet már így is épp eléggé veszedelmes, semmi kedvem olyan érzelmeket elszabadítani, amelyeket aztán nem tudunk újra kordába szorítani. Csak a legvégső esetben folyamodnék ahhoz, hogy előálljak Mycogennel.

– Szóval ebben az esetben is a minimalitásra törekszel.

– Természetesen.

– De mégis: mit akarsz tenni?

– Kihallgatást kértem Demerzeltől. Ő talán tudni fogja, mit tegyünk.

Dors élesen pillantott rá.

– Hari, nem vársz te túl sokat Demerzeltől? Mintha azt akarnád, hogy minden problémádat ő oldja meg helyetted.

– Nem, de ebben az egy esetben igazán megtehetné.

– És ha nem tudja?

– Akkor más megoldás után kell néznem, nem igaz?

– Például?

Seldon arcán fájdalmas fintor suhant át.

– Nem tudom, Dors. Tőlem se várhatod el, hogy minden problémára tudjam a megoldást.

11.

Eto Demerzel ritkán fogadott Cleon császáron kívül más látogatót. Több okból is szívesebben húzódott meg a háttérben, és ezeknek csak egyike volt, hogy külseje az évek múlásával szinte semmit sem változott.

Hari Seldon régen látta már, négyszemközt pedig azokban a napokban beszélt vele utoljára, amikor a Trantorra érkezett.

Laskin Joranummal folytatott nyugtalanító beszélgetésének fényében mindketten ajánlatosabbnak tartották nem nagydobra verni találkozójukat. Ha Hari Seldon a császári palotában meglátogatja az első minisztert, az mindjárt fölkelti az emberek érdeklődését, ezért aztán biztonsági okokból úgy döntöttek, a Kupola Szálló egy kisebb, ám annál fényűzőbben berendezett lakosztályát választják beszélgetésük színhelyéül.

Amint Seldon megpillantotta Demerzelt, fájdalmasan fölidéződött benne a régi napok emlékezete. Az a tény, hogy a miniszter ugyanúgy néz ki, mint akkoriban, csak növelte szomorúságát. Arcán ugyanazokat a határozott, rendezett vonásokat látta, még mindig magas és izmos volt, itt-ott szőke tincsekkel tarkított haja még mindig ugyanolyan sötétbarna. Jóképűnek nem nevezhette, inkább komolyan előkelőnek. Az ideális első miniszter megtestesült képmása volt, nem úgy, mint néhány elődje. Seldon úgy vélte, nagyban ennek a külsőnek köszönheti a császár, az udvar, és ezáltal az egész Birodalom fölött gyakorolt hatalmát.

Mikor Demerzel megindult felé, ajka finom mosolyra húzódott, de arca megőrizte komolyságát.

– Hari – szólt –, de örülök, hogy látom! Már attól tartottam, meggondolja magát, és lemondja a találkozónkat.

– Én ugyanettől tartottam az ön részéről, első miniszter úr.

– Eto, ha nem meri használni az igazi nevemet.

– Nem tudom. Nem jön ki a számon. De hát ezt ön intézte így.

– Előttem kimondhatja. Rajta. Szeretném hallani.

– Seldon tétovázott, mintha nem hinné, hogy ajka és hangszalagjai képesek megformálni a szót.

– Daneel – mondta végül.

– R. Daneel Olivaw – bólintott Demerzel. – Igen. Vacsorázzon velem, Hari. Akkor nekem legalább nem kell ennem, és higgye el, ez nagy megkönnyebbülést jelentene számomra.

– Örömmel, bár egyedül étkezni nem a legvidámabb dolog. Talán mégis egy-két falatot…

– Ha ezzel örömet szerzek…

– Én továbbra sem tudok szabadulni a gondolattól – mondta Seldon –, vajon bölcs dolog-e hosszabb időt együtt töltenünk.

– Igen. Ez a császár parancsa. Őfelsége direkt megkért, hogy beszéljek önnel.

– Miért, Daneel?

– Két esztendő múlva ismét összeül a tízéves konferencia… Miért néz rám ilyen meglepetten? Talán elfelejtette?

– Nem, egyszerűen csak nem gondoltam rá.

– Nem akar részt venni rajta? A legutóbbin nagy sikert aratott.

– Persze. A pszichohistoriámmal. Azóta is sikert sikerre halmozok.

– Mindenesetre magára vonta a császár figyelmét. Ez még egyetlen matematikusnak sem sikerült.

– Először az ön figyelmét keltettem föl, nem a császárét. Aztán menekülhettem Cleon kitartó érdeklődése elől, míg végül meg tudtam győzni önt, hogy elkezdtem a kutatásaimat. Akkor biztosította számomra a nyugodt életet, de azzal a feltétellel, ha nem lépek nyilvánosság elé.

– Egy jó hírű matematikai tanszék vezetője szerintem nem igazán tud elbújni a nyilvánosság elől.

– Igen, de az állásom mögé kell elrejtenem a pszichohistóriát.

– Á, már itt is a vacsoránk! Most egy darabig beszélgessünk másról, ahogy az barátokhoz illő. Hogy van Dors?

– Remekül. Igazi feleség. Az aggodalmaskodásával a sírba visz.

– Ez a dolga.

– Emlékeztet is rá gyakran. De komolyra fordítva a szót, Daneel, nem lehetek eléggé hálás önnek azért, hogy összehozott minket.

– Köszönöm, Hari, de az igazsághoz hozzátartozik, hogy a házasságuk még engem is meglepett, különösen Dors miatt…

– Akkor is köszönünk mindent, bármily keveset tervelt is ki belőle előre.

– Örülök a boldogságuknak, azzal együtt, hogy a következményeket még mindig nem látom át, sem az önök kapcsolatában, sem a mienkben.

Seldon erre nem tudott mit válaszolni, így aztán Demerzel intésére mindketten a tányérjukhoz fordultak.

Egy idő után aztán a villájára tűzött halfalat felé biccentett, és így szólt:

– Az alapanyagot nem tudom meghatározni, de az elkészítés módja kétségkívül mycogeni.

– Úgy van. Tudom, hogy szereti.

– A mycogeniek csak ennek köszönhetik, hogy még létezik a szektoruk. Csak ennek. De tudom, önnek sokat jelentenek. Ezt nem felejtem el.

– Csak jelentettek valaha. Őseik valamikor nagyon régen az Aurora bolygón laktak. Háromszáz évnél is hosszabb ideig éltek, és a galaxis Ötven Világán[3] uralkodtak. Egy aurorai tervezett és épített meg engem. Ezt nem felejthetem el. Sokkal pontosabban emlékszem rá, mint az ő mycogeni leszármazottai. De aztán egyszer elhagytam az Aurorát. Úgy döntöttem, hogy az emberiség javát fogom szolgálni, és azóta is ezt az elhatározást követem.

– Nem hallgathatnak ki minket? – kérdezte Seldon hirtelen rémülettel. Demerzel láthatóan jól mulatott ijedségén.

– Ha ez csak most jutott eszébe, már régen rossz. De ne aggódjon, megtettem a szükséges óvintézkedéseket. Nem látták sokan, amikor megjött, és erre távoztakor is ügyeljen. Aki mégis észreveszi, nem lepődik meg. Nem titok, hogy amatőr matematikus vagyok, nagyravágyó, de nem túl tehetséges. Ezen jól szórakoznak az udvarban ellenségeim, itt pedig mindenki nyilván azt gondolja, a közelgő tízéves konferencia szervezését intézem. És valóban arról is akarok beszélni önnel.

– Nem tudom, miben segíthetnék. Egyetlenegy dologról beszélhetnék a konferencián, de arról nem beszélhetek. Ha egyáltalán ott leszek, akkor is csak a közönség soraiban. Nem szándékszom semmiféle új elmélettel előállni.

– Megértem. De ha kíváncsi egy érdekességre, ő császári felsége még mindig emlékszik önre.

– Gondolom, mert ön emleget előtte.

– Nem. Semmilyen szerepem nincs benne. Őfelsége időnként szerez nekem meglepetéseket. Tudja, hogy közeledik a konferencia, és emlékszik az ön előadására, melyet az előzőn tartott. Továbbra is érdeklődik a pszichohistória iránt, és higgye el, komolyan kell venni. Az sem valószínűtlen, hogy magához rendeli. Az udvarban híre megy a megtiszteltetésnek, hogy valakit életében kétszer is látni kíván a császár.

– Ön tréfál. Mit érne el azzal, ha találkozna velem?

– Fogalmam sincs, mindenesetre a meghívást nem utasíthatja vissza… Hogy vannak ifjú védencei, Yugo és Raych?

– Tudja azt ön jól. Bizonyára minden lépésemet szemmel tartja.

– Valóban. De engem csak a biztonsága érdekel, az élete többi vonatkozása hidegen hagy. Sajnos, időm nagy részét fölemésztik kötelességeim, így aztán mindent nem láthatok.

– És Dors nem jelent?

– Csak közvetlen vészhelyzetben. Máskülönben nem. Ha nem muszáj, nem szívesen játssza a kém szerepét. – Arcán ismét halvány mosoly jelent meg.

Seldon fölmordult.

– A fiúkkal minden rendben. Yugo egyre inkább kicsúszik a kezeim közül. Jobb pszichohistorikus, mint én, és szerintem úgy érzi, csak hátráltatom. Ami Raychot illeti, ő egy szeretetreméltó kis gézengúz, hisz mindig is az volt. Már rémes utcakölyök viselkedésével megnyert engem, és ami hihetetlenebb, Dorsot is. Esküszöm, Daneel, az az érzésem, hogy ha Dors megutálna engem, és el akarna hagyni, akkor is maradna, mert szereti Raychot.

Demerzel bólintott, és Seldon komoran folytatta:

– Ha Mynekben Rashelle-nek nem tetszik meg, most nem lennék itt. Lelőttek volna, mint egy kutyát… – Fészkelődni kezdett. – Még a gondolattól is kiráz a hideg, Daneel. Annyira kiszámíthatatlanul, váratlanul történt az egész. Ilyen körülmények között mi hasznát vehetnénk a pszichohistóriának?

– Hisz épp ön mondta nekem, hogy a pszichohistória csak valószínűségekkel dolgozhat, és nagy számokkal; egyénekre nem lehet érvényes.

– De ha az az egyén a történelem szempontjából létfontosságú…

– Egyszer majd megérti, hogy a történelem szempontjából egyetlen egyén sem lehet igazán létfontosságú. Még ön vagy én sem.

– Talán igaza van. De én, mivel az emberi természet alapvetően önző, továbbra is létfontosságúnak érzem magam… És önt is. Éppen erről akartam beszélni, méghozzá a lehető legőszintébben. Tudnom kell ugyanis…

– Tudnia? Mit? – A vacsora maradékait eltakarították előlük, és a szoba világítása is halványabbra váltott. A falak is mintha közelebb húzódtak volna, elszigetelve őket a külvilágtól.

– Joranum – bökte ki végül Seldon. Elharapta a szót, mintha már a név puszta említésével is fölösleges kockázatot vállalna.

– Á, igen.

– Tud róla?

– Hát persze. Hogy engedhetném meg, hogy ne tudjak?

– Én is mindent tudni akarok róla.

– Pontosabban mit?

– Ugyan már, Daneel, ne játsszon velem. Veszélyes?

– Természetesen veszélyes. Csak nem kételkedett ebben?

– Úgy értem, önre. A pozíciójára, mint első miniszterre…

– Én is így értettem. Pontosan így veszélyes.

– És ön hagyja?

Demerzel előrehajolt, bal könyökét az asztalra támasztva.

– Vannak dolgok, amik nem várnak az én engedélyemre, Hari. Elmélkedjünk egy kicsit. Ő császári felsége, Cleon, e néven az első, immár tizennyolc éve ül a trónon, és én ez alatt az idő alatt mellette voltam, először mint vezérkari főnök, később mint első miniszter. Már apja uralkodásának utolsó éveiben is fontosabb beosztást töltöttem be. Hosszú idő ez, minisztereknél szokatlanul hosszú.

– De ön nem közönséges miniszter, Daneel, és ezt ön is jól tudja. Muszáj hatalmon maradnia, míg a pszichohistória elmélete készen nem áll, hogy alkalmazni lehessen. Ne mosolyogjon, ez az igazság. Amikor először találkoztunk, nyolc évvel ezelőtt, azt mondta, a Birodalom a pusztulás és a hanyatlás korszakába lépett. Azóta megváltozott a véleménye?

– Nem, hát persze hogy nem.

– Sőt a hanyatlásnak egyre több jele mutatkozik, nem igaz?

– Igen, bár mindent megteszek, hogy megakadályozzam.

– És ön nélkül mi történne? Joranum föllázítja az egész Birodalmat.

– A Trantort, Hari, csak a Trantort. A külvilágok mellettem állnak, elégedettek a tetteimmel, még ha a gazdaság pusztul, a kereskedelmi kapcsolatok pedig leépülnek is.

– De épp a Trantor az, amely számít. A Trantor a Birodalom szíve, a mag, az adminisztratív központ, és ez az, ami a bukását okozhatja. Ha az itteniek ön ellen fordulnak, nem maradhat a helyén.

– Egyetértek.

– És ha eltávolítják, ki fog gondoskodni a külvilágokról, ki fogja tovább hátráltatni a hanyatlást, és megakadályozni, hogy a Birodalom a teljes anarchia állapotába süllyedjen?

– Valószínűleg ez mind bekövetkezik.

– Tehát lépnie kell. Yugónak meggyőződése, hogy ön életveszélyben van, és nem maradhat meg a pozíciójában. Ő az intuícióira hallgat. Dors ugyanezt állítja, de ő a… a… azzal a három, nem, négy törvénnyel magyarázza, a…

– A robotika törvényeivel – segítette ki Demerzel.

– Raychot mintha vonzanák Joranum eszméi, ami nem csoda, hiszen Dahlból származik. Én… én pedig elbizonytalanodtam. Azért jöttem el önhöz, hogy megnyugtasson. Mondja, hogy mindent a kezében tart.

– Szívesen mondanám, ha így lenne. Csakhogy nem szolgálhatok megnyugtatással. Veszélyben vagyok.

– És nem tesz semmit?

– Nem. Mindent megteszek azért, hogy kordában tartsam az elégedetlenséget, tompítsam Joranum akcióinak hatását. Ha nem így lenne, már rég elmozdítottak volna a helyemről. De amit én csinálok, az nem elég.

– Seldon tétovázott.

– Azt hiszem, Joranum mycogeni – mondta végül.

– Valóban?

– Ez csak az én véleményem. Gondoltam, fölhasználhatnánk ellene, csak nem szívesen szabadítom el a fanatizmust.

– Bölcsen tette, hogy várt. Legtöbb tettünk nem kívánt mellékhatásokat von maga után. Tudja, Hari, én nem félek attól, hogy le kell mondanom. De bárcsak lenne olyan utódjelölt, aki hozzám hasonlóan szembeszegülne a hanyatlás erőivel! Ha ugyanis maga Joranum kerül a helyemre, az végzetesnek bizonyulhat.

– Akkor pedig mindenáron meg kell állítanunk.

– Nem egészen. Akkor is felütheti fejét az anarchia, ha Joranum elpusztul, és én maradok a helyemen. Lehet, hogy nem szabad hozzányúlnom, mert talán épp az idézné elő a Birodalom végét. Egyelőre még semmiféle olyan módszer nem jutott eszembe, ami bizonyosan megszabadít Joranumtól, ugyanakkor nem taszítja anarchiába a világot.

– A minimalizmus – suttogta Seldon.

– Tessék?

– Dors azt mondta, biztos a minimalizmus köti meg az ön kezét.

– És igaza volt.

– Akkor a látogatásom nem járhat eredménnyel, Daneel.

– Úgy érti, hogy megnyugtatásra vágyott, de tőlem nem kaphatja meg?

– Attól tartok.

– De én is azért fogadtam önt, mert megnyugtatásra vágytam.

– Tőlem?

– A pszichohistóriától, amely megmutathatná számomra a legbiztonságosabb utat.

Seldon nagyot sóhajtott.

– Daneel, a pszichohistória még nem jutott el arra a pontra.

Az első miniszter komoran nézett vissza rá.

– Nyolc éve volt rá, Hari.

– Lehet, hogy nyolcszáz év alatt sem jut el arra a pontra. Nem olyan egyszerű a végére járni.

– Nem egy tökéletes módszerre vágytam – mondta Demerzel –, hanem valamiféle vázlatra, az elméletnek egy amolyan csontvázára, amelyet aztán vezérfonalként fölhasználhat. Valamire, ami esetleg egyelőre tökéletlen, de mégis több, mint puszta fantazmagória.

– Semmivel sem állok jobban, mint nyolc évvel ezelőtt – ismerte el Seldon keserűen. – De foglaljuk össze a helyzetet. Önnek hatalmon kell maradnia, Joranumnak pedig szükségszerűen el kell pusztulnia, de oly módon, hogy a Birodalom stabilitása ne kerüljön veszélybe, és nekem legyen időm kidolgozni a pszichohistória használható változatát. Mindez azonban kivihetetlen a pszichohistória segítsége nélkül. Erről van szó?

– Úgy tűnik, Hari.

– Akkor csak körbejárunk, és a Birodalom közben pusztul tovább.

– Hacsak nem történik valami előre nem látható. Hacsak ön nem tesz valami előre nem láthatót.

– Én? Daneel, mit tehetnék én a pszichohistória nélkül?

– Nem tudom, Hari.

Seldon fölállt, és elindult kifelé – kétségbeesettebben, mint valaha.

12.

Hari Seldon napokon át elhanyagolta tanszéki teendőit, és komputerével híreket gyűjtött be.

Nem minden számítógép boldogult el a huszonötmillió világról naponta befolyó hírmennyiséggel. Ezek egy része a Birodalom kormányközpontjában volt, hiszen ott nem nélkülözhették őket. Kapott ezenkívül még egyet-egyet a külvilágok néhány fővárosa, bár legtöbbjük beérte a Trantor hírcentrumára való rácsatlakozással is.

Egy jelentősebb egyetem matematikai tanszékének komputerét, ha kellőképp fejlett volt, a hozzáértő könnyedén átalakíthatta független hírforrássá. Seldon éppen ezt tűzte ki célul maga elé, elengedhetetlennek érezte ugyanis a pszichohistória továbbfejlesztésének szempontjából.

Ideális esetben a számítógép jelentette a Birodalom bármely világán megtörtént rendkívüli eseményeket. Olyankor szerényen villogni kezdett egy figyelmeztetőfény, és Seldon különösebb fáradság nélkül utánanézhetett, mi történt. Erre azonban csak igen ritkán került sor, mivel a „rendkívüli” kategóriájába a program szerint csupán a legjelentősebb anomáliák fértek bele.

Seldon tehát más módszerre tért át: véletlenszerűen belepillantott egyes világok életébe. No persze nem mind a huszonötmillióéba, csak néhány tucatéba. Lehangoló munka volt ez is, hiszen a legtöbb világ nem szolgált semmiféle fontosabb eseménnyel. Egy vulkánkitörés itt, egy árvíz ott, megint másutt gazdasági összeomlás, és természetesen egy-két lázadás. Az utóbbi ezer évben nem is telt el úgy nap, hogy valamelyik bolygón ne csapott volna át harcokba az elégedetlenség.

Normális esetben ezeket a gép nem jelezte. Miért is aggasztanának bárkit jobban a lázadások, mint a vulkánkitörések, amikor mindkettő egyforma gyakorisággal fordul elő a lakott világokon? Valószínűleg sokkal inkább az váltana ki aggodalmat, ha egy nap sehonnan sem jelentenének összetűzéseket.

Seldont mindez nem nyugtalanította. A külvilágok, lázongásaikkal és katasztrófáikkal együtt, csupán olyannak látszottak, mint az óceán szélcsendes időben: a felszín simaságát csupán néha-néha törte meg egy-egy kisebb hullám. Semmi egyértelmű bizonyítékát nem találta a hanyatlásnak az elmúlt nyolc, sőt nyolcvan évben sem. Demerzel (távollétében Seldon képtelen volt Daneelként gondolni rá) mégis azt mondta, a pusztulás megállíthatatlan, márpedig ő igazán rajta tarthatta ujját a Birodalom érverésén. Seldonnak egész addig nem lehet valóban használható eszköze az állítás ellenőrzésére, míg ki nem dolgozza a pszichohistória elméletét.

Meglehet, hogy a hanyatlás észrevehetetlen marad, míg el nem ér egy kritikus pontot – mint a ház, amelyet az idő pusztít alattomban: egy darabig semmi sem látszik a lassú pusztulásból, aztán egy éjjel váratlanul beszakad a tető.

Vajon mikor szakad be a tető a Birodalom fölött? Erre a kérdésre Seldon nem tudta a választ.

Időnként magát a Trantort is ellenőrizte. E világ mindig szolgált új hírekkel, s ez nem volt véletlen. Először is: az összes bolygó közül ezen laktak a legtöbben, mintegy negyvenmilliárdan. Másodszor: nyolcszáz szektora külön kis minibirodalmat alkotott.

Harmadszor pedig: itt ülésezett folyton-folyvást a kormány, és a császári család tevékenysége is közérdeklődésre tartott számot.

Ami mégis fölkeltette Seldon figyelmét, az Dahl szektor volt. A tanácstagválasztások itt öt Joranum-párti képviselőt juttattak hivatalhoz. A hírmagyarázat szerint első alkalommal kerültek Joranum hívei ilyen magas szintű vezető pozícióba.

– Ez persze nem volt meglepő. Dahl Joranum erősségének számított a szektorok között, Seldont mégis nyugtalanította pártjának gyors előretörése. A híranyagról mikrocsipmásolatot kért, és este hazavitte magával.

Amikor belépett a lakásba, Raych fölpillantott a komputeréről, és láthatóan szükségét érezte, hogy magyarázkodni kezdjen.

– Segítek anyának egy hivatkozási anyag kikeresésében – mondta.

– Na és a saját munkád?

– Kész van, apa. Minden kész.

– Jó. Akkor nézd meg ezt. – Odamutatta Raychnak a csipet, mielőtt becsúsztatta a mikroprojektorba.

A fiú rápillantott a térbe kivetített híranyagra, és bólintott.

– Igen, tudom.

– Tudod?

– Persze. Követem a dahli eseményeket. Hisz mégiscsak a szülőhelyem.

– És mi a véleményed?

– Nem lep meg a dolog. Téged talán igen? A Trantor többi szektora úgy kezeli Dahlt, mint valami szeméttelepet. Miért is ne sorakozna föl a népe Joranum mögé?

– Te is őt támogatod?

– Hát… – Raych arca töprengő fintorra húzódott. – Be kell vallanom, néhány gondolata tetszik nekem. Például a teljes egyenlőség. Az jó, nem?

– Természetesen, ha komolyan gondolja. Ha őszintén beszél. Ha nem csak a választókat akarja megnyerni magának.

– Így igaz, apa, de szerintem a dahlbeliek többsége úgy érzi, nincs veszítenivalója. Most sincs egyenlőség, habár a törvény előírja.

– Nehéz ügy ezt törvénnyel szabályozni.

– Egy ilyen válasz nem nyugtatja meg azt, aki reggeltől estig robotol.

Seldon agyában cikáztak a gondolatok. Azóta törte a fejét, amióta erre a hírre rábukkant.

– Raych, ugye te nem is jártál Dahlban, mióta anyád meg én elhoztunk onnan?

– Dehogynem. Veled, amikor öt évvel ezelőtt ellátogattál oda.

– Persze, persze – Seldon türelmetlenül legyintett –, de az nem számít. Egy szektorközi hotelban laktunk, amely a legkevésbé sem volt dahli, és ha jól emlékszem, Dors egyszer sem engedett ki téged egyedül az utcára. Elvégre épp csak betöltötted a tizenötöt. Hogy tetszene, ha most ellátogathatnál Dahlba, teljesen önállóan, a magad uraként – húszévesen?

Raych felkuncogott.

– Mama sosem egyezne bele.

– Nem mondom, hogy egykönnyen meg tudom majd békíteni, mindenesetre nem szándékozom előre az engedélyét kérni. A kérdés csak az: megtennéd-e a kedvemért?

– Persze, már csak kíváncsiságból is. Szeretném látni, mi lett a régi otthonomból.

– Itt hagyhatod most a tanulmányaidat?

– Naná. Hisz az egész alig egy hét. És ha megkérlek, te biztos rögzíted nekem az órák anyagát, hogy megnézhessem, amint visszajöttem. Engedélyt szerezni nem lesz nehéz, elvégre az ősöm tanszékvezető – már ha lapátra nem tettek azóta.

– Még nem. De nehogy azt hidd, hogy ez valami jó kis hepaj lesz.

– Meg is lepne. Mellesleg az is meglep, hogy a te szádból hallok egy ilyen kifejezést, apa.

– Ne légy szemtelen. Szóval azért mész oda, hogy találkozz Laskin Joranummal.

Raych rémült képet vágott.

– De mégis, hogyan? Azt se tudom, merre keressem.

– Ő ott lesz Dahlban. Fölkérték, hogy beszéljen a szektortanács előtt, amelybe most választottak be több joranumistát is. Megtudjuk a pontos dátumot, és te pár nappal korábban érkezel oda.

– Na jó, de hogy kerülök elé, apa? Nem valószínű, hogy fogadóórát tart.

– Azt én se hiszem, de a feladatnak ezt a részét rád bízom. Tizenkét éves korodban nem jelentett volna problémát. Remélem, az erőszakosságodból azóta sem vesztettél túl sokat.

Raych elmosolyodott.

– Én is remélem. De tegyük föl, hogy fogad. Hogyan tovább?

– Tudj meg tőle mindent, amit csak lehet. Hogy mik az igazi tervei. Hogy mi jár a fejében.

– És miből gondolod, hogy az orromra köti?

– Nem lepne meg, ha megtenné. Remekül tudod táplálni az ember önbizalmát, te gazfickó. Na, beszéljünk meg mindent.

És úgy is tettek. Minden lépést többször is átismételtek.

Seldont fájdalmas gondolatok gyötörték. Nem tudta, hova vezethet ez az egész, de nem mert róla szólni se Yugo Amarylnak, se Demerzelnek, és főleg Dorsnak nem. Ők mindent megtennének, hogy megakadályozzák. Meggyőznék, hogy valójában semmi szüksége további bizonyítékokra. Számára azonban ez látszott az egyedüli üdvözítő útnak, nem akarta hát, hogy bárki is beavatkozzék.

De vajon létezik egyáltalán ez az út? Seldon úgy vélte, Raych az egyetlen, aki beáshatja magát Joranum védelmi vonalai mögé, mégsem biztos, hogy ehhez ő a legmegfelelőbb eszköz. Elvégre maga is dahli, és rokonszenvesnek tartja Joranumot. Vajon mennyire megbízható?

Rettenetes! Ilyeneket gondol a saját fiáról, akiben pedig még sosem volt oka csalódni.

13.

Seldon nem tudhatta ugyan, beválik-e a terve, vagy esetleg idő előtt robbant ki nemkívánatos eseményeket. Nem tudhatta, Raych elfogulatlanul végre tudja-e hajtani a feladatát, egyvalami felől azonban nem lehetett kétsége: hogy Dors miként fogadja majd, ha kész tények elé állítja.

Dors azonban még csak föl sem emelte a hangját megrökönyödésében, holott a férfi már fölkészült az önvédelemre.

De honnan is tudhatta volna, mire számíthat? Az asszony természetre nem hasonlított a többi nőre, igazán mérgesnek sem látta még soha. Talán nincs is meg benne az a képesség, hogy igazán mérges legyen.

Dors csupán hidegen végigmérte Seldont, és hangjában keserű elítéléssel, halkan így szólt:

– Elküldted Dahlba? Egyedül?

Seldont egy pillanatra megdermesztette a hang önuralma.

– Muszáj volt – vágta ki aztán határozottan. – Nem láttam más megoldást.

– Hadd próbáljam megérteni. Elküldted őt abba a tolvajfészekbe, arra az orgyilkostanyára, ahol minden törvényt lábbal tipornak?

– Dors! Ne beszélj így, mert megharagszom. Ilyen közhelyekkel csak egy fanatikus dobálózik.

– Talán tagadod, hogy a leírásom ráillik Dahlra?

– Természetesen. Vannak persze ott bűnözök és egyéb kétes elemek, tudom jól én is. Tudjuk mindketten. De nem egész Dahl ilyen. Bűnözők és kétes elemek pedig minden szektorban vannak, még a Császáriban és Streelingben is.

– De azért ismerd el, vannak fokozatok. Egy nem egyenlő tízzel. Ha minden világon, minden szektorban dúl is az erőszak, Dahl az egyik legrosszabb. Neked van komputered, ellenőrizheted a statisztikákat.

– Nincs rá szükségem. Dahl a Trantor legszegényebb szektora, márpedig az összefüggés a nyomorúság és a bűnözés között világosan kimutatható. Ezt elismerem.

– Szóval elismered? És mégis egyedül engedted oda Raychot? Legalább elkísérhetted volna, vagy megkérhettél volna engem, esetleg elküldhetted volna vele féltucatnyi évfolyamtársát. Mind örömmel fogadták volna a rendkívüli szünidőt.

– Csak akkor lehet a segítségemre, ha egyedül megy.

– És egyáltalán mihez van szükséged rá?

Seldon azonban makacsul hallgatott.

– Hát így állunk? – vonta kérdőre Dors. – Már bennem se bízol?

– Veszélyes játszmába kezdtem, nem akarlak téged is bajba keverni. Se téged, se senki mást.

– A kockázatot mégsem te vállalod, hanem szegény Raych.

– Nem vállal ő semmiféle kockázatot – vágta rá Seldon türelmetlenül. – Húszéves, fiatal és életerős, masszív, mint egy fatörzs – persze nem a trantori üvegburák alatt növő satnyaságokra gondolok, hanem egy vastag fára mondjuk a Helicon erdőségeiben. Ráadásul jól ismeri a harcművészeteket, amelyekhez a dahlbeliek mit sem értenek.

– Te és a verekedésmániád – jegyezte meg Dors csöppet sem engedő fagyossággal. – Azt hiszed, az mindent megold. A dahlbeliek késsel járnak. Mindenki. Sőt szerintem sugárpisztolyt is hordanak.

– A sugárpisztolyokról nem tudok, bár egy biztos, a törvények elég keményen tiltják. Ami a kést illeti, lefogadom, hogy Raych is vitt magával. Még itt az egyetemen is hordja, pedig elvileg tilos. Gondolod, hogy akkor pont Dahlba ne vinné magával?

Dors nem válaszolt.

Seldon szintén nem szólt pár percig, aztán úgy döntött, ideje kibékíteni az asszonyt.

– Nézd – mondta –, az igazság az, hogy remélem, sikerül beszélnie Joranummal, aki épp most látogat Dahlba.

– Ó? És szerinted mit tehet Raych? Meggyőzi talán, hogy a politikája mit sem ér, mire Joranum csalódott vesztesként visszatér Mycogenbe?

– Ugyan már, Dors. Ha úgy döntöttél, hogy ehhez a gúnyos hangvételhez ragaszkodsz, semmi értelme tovább beszélgetnünk. – A férfi félrefordította a fejét, kinézett az ablakon a kupola alatti kékesszürke égre. – Azt várom tőle – tette hozzá aztán akadozva –, hogy megmenti a Birodalmat.

– Az mindjárt más. Csak ennyit?

Seldon hangja megkeményedett.

– Igen, ezt várom tőle. Neked sincs más megoldásod, és Demerzelnek sincs. Sőt ő azt mondta, rám bízza, mit teszek. Hát ezért ragadok meg minden lehetőséget, ezért küldtem Raychot Dahlba. Hisz te is tudod, milyen könnyen elnyeri az emberek rokonszenvét. Nálunk sikerrel járt, és meggyőződésem, hogy Joranum is csapdába esik. Ha igazam van, minden rendben lesz.

Dors szeme egy parányival szélesebbre nyílt.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy a pszichohistória diktálta ezt a lépésedet?

– Nem. Nem akarok hazudni neked. Nem értem el még azt a pontot, amikortól útmutatónak használhatnám a pszichohistóriát. Yugo azonban egyre az intuíciókról beszél, úgyhogy ez egyszer én is hallgattam a sajátjaimra.

– Intuíció! Az meg mi? Definiáld!

– Mi sem egyszerűbb. Az intuíció csak az emberi agyra jellemző; annak művészete, hogyan találjunk rá a helyes válaszra tökéletlen, sőt esetenként félrevezető adatok alapján.

– És neked ez sikerült.

– Igen – felelte Seldon szilárd meggyőződéssel.

Magában azonban arra gondolt, amit Dorsszal nem mert megosztani. Mi van, ha Raych nem ér el semmit a vonzerejével? Vagy még rosszabb esetben: mi van, ha dahli származásának tudata túl erőssé válik benne?

14.

Billibotton mocskos, sötét, rossz hírű környék volt, mely rothadást árasztott; Raych számára mégis olyan életerőt sugárzott magából, amilyet a Trantor egyetlen más szektora sem. Sőt talán az egész Birodalomban nincs ehhez fogható hely, gondolta a fiú, bár soha életében nem tette még a lábát más világra.

Utoljára tizenkét éves korában látta Billibottont, de mintha még az emberek sem változtak volna azóta. Ugyanazok az alattomos, szemtelen arcok, ugyanaz a mesterségesen táplált büszkeség és zúgolódó elégedetlenség. A férfiakat sűrű fekete bajuszukról ismerhette föl, a nőket pedig zsákszerű ruháikról, melyek most a felnőtt, világlátott Raych szemében sokkal lomposabbnak tűntek, mint régen.

Hogyan tarthatják vonzónak a férfiak az így öltözködő nőket? De hát ez ostoba kérdés volt. Már tizenkét éves korában is pontosan tudta, hogyan kell egy ilyen göncöt gyorsan eltávolítani.

Csak állt mozdulatlanul, gondolataiba és emlékeibe merülten a kirakatok előtt, és azon töprengett, vajon valóban ezeken a helyeken járt-e régen, és ugyanezeket az embereket látta-e, persze fiatalabb korukban? Bármelyik pillanatban elsétálhatott volna mellette egy gyermekkori barátja, anélkül hogy ő felismeri. Ez idegessé tette. Sorra jutottak eszébe a haverok gúnynevei, de igazi nevükre egyáltalán nem emlékezett.

Memóriája tele volt fehér foltokkal. Nem mintha nyolc év olyan rettentő hosszú idő lett volna, egy húszéves fiú életének mégis majdnem a felét jelentette; ráadásul mióta elhagyta Billibottont, annyira megváltozott körülötte minden, hogy a múlt ködös álommá fakult az emlékezetében.

Az illatokra azonban ráismert. Megállt egy apró, piszkos pékség előtt, és orrát megcsapta a felforrósított kókuszos cukormáz gőze, ami semmihez sem hasonlítható gyönyörűséget szerzett neki. Otthon is vásárolt ugyan néha kókuszos bevonatú gyümölcslepényt, melyet úgy hirdettek, hogy dahli recept szerint készült, ám az ennek csupán halvány utánzata volt, nem több.

Erős kísértést érzett. Végül is miért ne? Pénze van elég, és Dors sincs mellette, hogy orrát ráncolva figyelmeztesse, mennyire mocskos hely ez a pékség. A régi időkben kit érdekelt a tisztaság?

A boltban félhomály uralkodott, és eltartott egy darabig, mire Raych szeme hozzászokott. A helyiséget alacsony asztalok töltötték meg, mellettük két-két rozoga székkel. Minden bizonnyal azok tértek be ide, akik csak pár falatra vágytak; megittak egy kávét, bekaptak pár lepényt. Az egyik asztalnál fiatal férfi ült, előtte üres csésze. Pólót viselt, amely valamikor talán fehér lehetett, most azonban még ez a kevés fény is elárulta, mennyire mocskos.

A pék, vagy legalábbis a felszolgáló kilépett egy hátsó helyiségből, és meglehetősen mogorván vetette oda Raychnak:

– Mi lesz?

– Egy kóklepi – közölte a fiú hasonlóképp mogorván (egy igazi billibottoni sohasem udvariaskodott), a gyermekkorából ismerős szlenget használva.

Úgy látszik, a kifejezés még nem avult el, mert a felszolgáló lerakta elé a kért süteményt, a puszta kezével. Raych kisfiúként ezen nem csodálkozott volna, most azonban, felnőttként, kissé megdöbbent.

– Zacskó kell?

– Nem – felelte Raych –, itt eszem meg. – Fizetett, aztán fogta a kóklepit, és nagyot harapott belé, szemét áhítatteljesen félig lehunyva. Kisfiú korában ez ritka csemegének számított. Csak akkor tehetett rá szert, ha összelopkodta a hozzá szükséges pénzt, esetleg kapott egy falatot egy átmenetileg megtollasodott barátjától, vagy (és ez volt a leggyakoribb eset) ha elemelt egyet, amikor éppen senki nem figyelt. Most annyit vehetett, amennyit csak akart.

– Hé! – hallott egy hangot.

Kinyitotta a szemét. A férfi volt az, a másik asztalnál; mogorván méregette őt.

– Hozzám szóltál, öreg? – kérdezte Raych viszonylag jóindulatúan.

– Ja. Micsinász?

– Kóklepit kajálok. Tán nem teccik? – Automatikusan átvette a billibottoni nyelvjárást; nem is kellett megerőltetnie magát.

– Micsinász itt Billibottonba?

– Itt születtem. Itt vótam kölyök. De szép szobában, nem ám az uccán, mint te.

A sértés olyan könnyedén bukott ki belőle, mintha sosem ment volna el itthonról.

– Úgy? A gúnyád nem billibottoni. Sokkal csicsásabb. És bűzlesz a pacsulitól.

– Azzal föltartotta a kisujját, nőiességet majmolva.

– Inkább te bűzlesz. Én menő fej lettem.

– Menő fej? Ne röhögtess! – Két újabb férfi lépett be a pékségbe. Raych a homlokát ráncolta, nem tudhatta ugyanis, csak véletlenül jöttek, vagy úgy hívták őket. Az asztalnál ülő feléjük fordult: – Ez a fickó billibottoni, de aszongya, menő fej lett belőle.

– Az újonnan érkezettek egyike gúnyosan tisztelgést mímelt, de vigyorában a rokonszenvnek egy szikrája sem látszott. Csúnyán elszíneződött fogait annál inkább villogtatta.

– Hát nem cuki? Mindig megveszek az örömtől, ha egy billibottoniból menő fej lesz. Akkor bebizonyíthattya, mennyire törődik nyomorult szektortársaival. Például lóvét osztogat. Te is szívesen adakozol a szegényeknek, nem igaz?

– Mennyid van, mister? – szólalt meg a másik is, és arcáról eltűnt a vigyor.

– Hé! – szólt ki a felszolgáló a pult mögül. – Tűnjetek el a boltomból. Nehogy itt benn essetek egymásnak.

– Semmi gond – nyugtatta meg Raych –, már megyek is.

Elindult, de a másik asztalnál ülő férfi kinyújtott lába az útját állta.

– Ne siess, haver. Hiányoznál nekünk.

(A pult mögött álló férfi ekkor, nyilván a legrosszabbtól tartva, eltűnt a hátsó ajtó mögött.)

Raych elmosolyodott.

– Egyszer, amikor Billibottonban jártam, fiúk – mondta –, az öregemmel meg a csajával, tíz magatokfajta állta az utunkat. Tíz. Megszámoltam őket. Nem sokáig tartottak föl minket.

– Tényleg? – kérdezte a csoport szóvivője. – Szóval az öreged elintézett tízet?

– Az öregem? Á! Ő nem is törődött velük. A csaja látta el a bajukat. Én pedig nála is jobb vagyok. Belőletek meg csak három van. Ha jót akartok, takarodjatok az utamból.

– Örömmel. Csak előbb passzold ide az összes dohányodat. És persze a gönceidet is.

Az asztalnál ülő férfi fölemelkedett. Kezében kést tartott.

– Na tessék – mondta Raych. – Látom, mindenáron föl akartok tartani. – Bekapta kóklepije végét, és lassan megfordult. Aztán hirtelen, a gondolatnál is sebesebben, belekapaszkodott az asztalba, és meglendített jobb lába tévedhetetlenül a késes férfi ágyékába csapódott.

Az hangos kiáltással csuklott össze. Közben fölemelkedett az asztal, és a másik férfit a falhoz kente. Raych jobb karja villámként csapódott ki, és tenyere élével gégén találta a harmadik gazfickót, aki fuldokolva szintén a földre zuhant.

Két másodpercbe telt csak az egész. Raych most ott állt fölöttük, mindkét kezében egy-egy késsel.

– Na melyikőtök mozdul még? – A három férfi csak bámult rá, de egyikük sem moccant. – Ebben az esetben végre odébbállhatok.

A hátsó helyiségbe visszavonult felszolgáló azonban segítséget hívhatott, mert egyszerre három újabb férfi lépett be a boltba.

– Szarkeverők! Átkozott szarkeverők! – rikácsolta a pult mögül.

Az érkezettek egyforma ruhát, szemmel láthatóan uniformist viseltek, de ehhez hasonlót Raych még életében nem látott. Nadrágjuk a csizmába tűrve, bő póló, a derekukon övvel összefogva, és különös, komikusnak tűnő, félgömb alakú sapka a fejük búbján. Bal vállukon két betű díszelgett: JG.

Úgy festettek, mint a dahlbeliek általában, ám a bajuszuk más volt. Persze fekete és vastag, de ugyanakkor gondosan nyírott, mind alul, mind az oldalsó széleknél. Raych magában gúnyosan elvigyorodott. Hiányzott arcukról az ő bajuszának természetes életereje, ám azt el kellett ismernie, megjelenésük így sokkal rendezettebbnek hatott.

– Quinber tizedes vagyok – szólalt meg a hármas vezetője. – Mi folyik itt?

A legyőzött billibottoniak ekkor kezdtek talpra kászálódni, és mindannyian meglehetősen megviseltnek látszottak. Egyikük még mindig kétrét görnyedt, a másik a torkát simogatta, a harmadiknak pedig mintha kifordult volna a válla.

A tizedes elgondolkozva méregette őket, miközben két embere elállta az ajtót. Aztán Raychhoz fordult, az egyetlen emberhez, akinek láthatóan nem esett baja.

– Billibottoni vagy, fiú?

– Itt születtem és nevelkedtem, de már nyolc éve máshol élek. – Ezúttal kiszűrte szavaiból a billibottoni akcentust, épp csak annyit hagyva meg belőle, amennyit a tizedes hangjában is hallott. Más körzetei is voltak Dahlnak ezen kívül, és egyik-másikban nagyobb divat volt az udvariasság. – Önök rendfenntartók? – kérdezte aztán. – Nem ismerős az egyenruhájuk…

– Nem rendfenntartók vagyunk. Billibottonban abból nem találsz sokat. Mi a Joranumista Gárdában szolgálunk, és jelenleg mi őrizzük a békét. Ezt a hármat ismerjük már, nem először futunk össze. Minket inkább te érdekelsz, öcskös. Neved? Referenciaszámod?

– Raych megmondta.

– Mi történt itt?

Raych ezt is elmondta.

– És te mit keresel itt?

– Ide figyeljenek – fakadt ki Raych –, mi jogon faggatnak engem? Ha nem rendfenntartók…

– Ne merészeld megkérdőjelezni a jogainkat – váltott át a tizedes keményebb hangra. – Billibottonban most mi vagyunk a törvény, tehát mindenhez jogunk van. Azt mondod, te verted össze ezt a három alakot, és én hiszek neked. De velünk, azt ajánlom, ne kezdj ki. Hivatalosan ugyan nem hordhatunk sugárpisztolyt… – Azzal lassan előhúzott egyet. – Áruld el szépen, mi dolgod itt.

Raych fölsóhajtott. Ha egyenesen a szektor központba megy, és nem áll meg nosztalgiázni a billibottoni kóklepik miatt…

– Fontos ügyben jöttem – mondta –, találkoznom kell Mr. Joranummal, és mivel ezek szerint önök neki dolgoz…

– A vezetőnket keresed?

– Igen, tizedes úr.

– Késsel a kezedben?

– Csak önvédelemből van nálam. Biztosíthatom, Mr. Joranum elé nem vinném magammal.

– Mondod te. Azt hiszem, őrizetbe kell vennünk, öcskös. Majd mindent kiderítünk. Időbe fog telni, de a végére járunk a dolognak.

– Ehhez nincs joguk! A törvények értelmében…

– Keress valakit, akinek panaszkodhatsz. Addig is a miénk vagy. Azzal elkobozták Raych késeit, és a fiút őrizetbe vették.

15.

Cleon korántsem az a jóképű, fiatal uralkodó volt már, aki a hologramjain szerepelt. A tükör egészen mást mutatott. Legutóbbi születésnapját is a szokásos pompával ünnepelték, de ez mit sem változtatott azon a tényen, hogy betöltötte a negyvenet.

A császárnak tulajdonképpen nem lehetett oka panaszra. Egészségével minden rendben volt. Fölszedett ugyan néhány kilót, de nem volt kövér. Arca sem öregedett sokat, hiszen a közszereplések előtt mindig végrehajtottak rajta néhány apróbb igazítást; ettől vonásai egy idő óta viaszosán csillogóvá váltak.

Tizennyolc esztendeje ült már a trónon – ennyi ideig senki nem uralkodott vagy száz éve –, és úgy érezte, semmi sem állhatja útját, hogy még negyven évig uralmon is maradjon. Az pedig a Birodalom egész történetében példátlan eredmény lenne.

Cleon ismét belepillantott a tükörbe, és arra gondolt, mennyivel jobban nézne ki hagyományos, kétdimenziós felvételeken.

Eszébe jutott Demerzel – a hűséges, megbízható, nélkülözhetetlen, elviselhetetlen Demerzel. Rajta semmi változás nem látszik. Ugyanúgy néz ki, mint régen, márpedig Cleon tudomása szerint sosem vetette alá magát semmiféle plasztikai műtétnek. Demerzel azonban nem árulta el a titkát. Ráadásul senki sem látta igazán fiatalnak sem. Már akkor is ugyanilyen korúnak tűnt, amikor Cleon apjának szolgálatába állt. Vajon jobb kezdettől fogva öregnek látszani, és utána nem változni semmit?

Változni!

Ez emlékezetébe idézte, hogy Demerzelt nem ok nélkül hívatta magához. Ha túl sokáig mereng így előtte, azzal is öregedéséről tesz tanúbizonyságot.

– Demerzel – szólt.

– Felség?

– Ez a fickó. Joranum. Fárasztó, hogy annyit kell hallanom róla.

– Aggodalomra semmi oka, felség. Csupán egyike azoknak a szenzációknak, amelyek naponta váltják egymást a hírműsorokban. Fölbukkannak, és ugyanolyan gyorsan el is tűnnek megint.

– De ez az alak nem tűnik el!

– Néha beletelik egy kis időbe, felség.

– Mi a véleményed róla, Demerzel?

– Veszedelmes, és bizonyos fokig népszerű is. Épp a népszerűsége teszi még veszedelmesebbé.

– Ha te veszedelmesnek tartod, én meg idegesítőnek, mire várunk? Nem lehetne bebörtönözni, kivégeztetni vagy valami ilyesmi?

– Felség, a Trantoron most meglehetősen kényes a politikai helyzet…

– Az mindig kényes. Mikor vélekedtél másképpen?

– Kényes időket élünk, felség. Értelmetlen lenne erővel fellépni ellene, ha ez csak tovább növelné a veszélyt.

– Nem tetszik ez nekem. Talán nem vagyok igazán olvasott ember, hisz egy császárnak nemigen jut ideje könyvekre, de a Birodalom történetét jól ismerem. Az utóbbi évszázadokban több ízben föltűntek már efféle néppártiak – emlékszem, így nevezték őket –, és magukhoz ragadták a hatalmat. A császár puszta bábfigurává vált mindegyik kezében. Én nem akarom bábfiguraként végezni, Demerzel.

– El se tudnám képzelni, felség.

– Pedig nem elképzelhetetlen, ha nem avatkozol közbe.

– Próbálok ellenlépéseket tenni, felség, de csak nagyon óvatosan.

– Van valaki, aki nem óvatoskodik ennyire. Úgy egy hónappal ezelőtt egy egyetemi professzor – egy professzor – egymaga megfékezett egy kitörni készülő Joranum-párti lázadást. Egyszerűen közbelépett, és leállította.

– Úgy van, felség. De hogy jutott ez az ön fülébe?

– Úgy, hogy ez a bizonyos professzor engem szerfölött érdekel. De hogyhogy te nem is említetted nekem az esetet?

– Vajon helyes lenne, ha minden jelentéktelen aprósággal önhöz szaladgálnék, felség? – kérdezte Demerzel alázatosan.

– Jelentéktelen? Az a bizonyos professzor Hari Seldon volt.

– Valóban úgy hívják.

– És a neve ismerősnek tűnt. Nem ő állt elő néhány évvel ezelőtt a tízéves konferencián valami igen érdekes elgondolással?

– De igen, felség.

– Cleon elégedett arcot vágott.

– Amint látod, a memóriámmal semmi baj. Nincs szükségem mindenhez a beosztottjaimra. Sőt ha jól emlékszem, személyesen hallgattam ki ezt a Seldont az elméletéről.

– A memóriája valóban tökéletes, felség.

– Mi történt a tervével? Azt hiszem, valami jövendőmondó gépen dolgozott. Sajnos, tökéletes memóriám azt nem árulja el, minek is nevezte.

– Pszichohistóriának, felség. És nem is egészen jövendőmondó gépről volt szó, hanem egy elméletről, melynek segítségével meghatározhatók az emberiség jövőjének legvalószínűbb fejlődési irányai.

– Na és mi történt vele?

– Semmi, felség. Amint már akkor is elmondtam, az ötlete teljességgel használhatatlannak bizonyult. Érdekes elképzelés volt, csakhogy haszontalan.

– Az a Seldon most mégis megakadályozott egy kitörni készülő lázadást. Vajon merészelte volna-e, ha nem biztos a sikerében? Nem bizonyíték ez a – hogy is hívják? – pszichohistória működésére?

– Ez csupán Seldon meggondolatlanságára bizonyíték, felség. Még ha alkalmazható is a pszichohistória elmélete a gyakorlatban, akkor sem jósolható meg vele egyetlen ember egyetlen tettének kimenetele.

– Te nem vagy matematikus, Demerzel. Ő viszont igen. Azt hiszem, ideje ismét vallatóra fognom. Elvégre ismét nyakunkon a tízéves konferencia.

– Haszontalan lenne…

– Demerzel, így akarom. Intézd el.

– Igenis, felség.

16.

Raych halálos türelmetlenséget érzett, de igyekezett nem kimutatni, és figyelt tovább. Egy rögtönzött cellában üldögélt, valahol Billibotton tömegszállásainak dzsungelében. Sikátoroknak olyan útvesztőjén át vezették ide, hogy tartott tőle, ki se találna többet. (Ő, aki a régi időkben maga veszejtette el gyakran üldözőit ebben a labirintusban.)

A mellette ülő férfi, a Joranumista Gárda zöld egyenruhájában, vagy misszionárius volt, vagy ideológus, esetleg valamiféle bukott teológus. Akárhogy is, közölte, a neve Sander Nee, és hosszú üzenetet hozott, melyet nyilvánvalóan fejből megtanult.

– Ha Dahl népe egyenlőségre vágyik, meg kell mutatnia, hogy megérdemli. Mindössze jó vezetés, visszafogott viselkedés, önuralom és mértékletesség szükséges hozzá. Agresszivitással és fegyverviseléssel csupán azok vádolnak bennünket, akik saját türelmetlenségüket akarják szentesíteni. Szavainknak tisztáknak kell lenniük, és…

– Egyetértek önnel, gárdista úr, minden egyes szavával – vágott közbe Raych. – de beszélnem kell Mr. Joranummal.

A gárdista lassan megrázta a fejét.

– Nem megy, csak ha van rá engedélyed.

– Nézze, én a Streeling Egyetem egy híres matematikaprofesszorának a fia vagyok.

– Én nem ismerek professzorokat. De az előbb még mintha aszontad volna, dahlbeli vagy.

– Hát persze. Talán nem látszik a járásomon?

– Az öreged pedig professzor egy egyetemen? Nem valószínű.

– Mert ő a mostohaapám.

A gárdista megemésztette a gondolatot, aztán megint a fejét csóválta.

– Ismersz valakit Dahlban?

– Ott van Rittah anyó. Ő megismerne. – (Az anyó persze már az ő gyermekkorában is öregasszony volt. Azóta talán rég szenilis lett, vagy meg is halhatott.)

– Sose hallottam róla.

(Ki van még? Nem ismert egy olyan híres embert sem, akinek neve eljuthatott volna ennek a félművelt fickónak a fülébe. A legjobb barátja egy Stréber nevű fiú volt – legalábbis ő csak ezt a nevét tudta. Csak nem kérdezheti meg: „Nem ismer egy korombéli srácot, akit Strébernek hívnak a többiek?”)

– Aztán ott van Yugo Amaryl – mondta végül. Mintha halvány szikra villant volna Nee szemében.

– Ki?

– Yugo Amaryl – ismételte Raych reménykedve. – A nevelőapámnak dolgozik az egyetemen.

– És ő is dahlbeli? Azon az egyetemen mindenki dahlbeli?

– Csak ő meg én. Valamikor hőkutas volt.

– És mit keres most az egyetemen?

– Apám vette maga mellé nyolc évvel ezelőtt.

– Hát, majd valakivel utánanézetek.

Nem maradt más hátra, mint várni. Szökni nem szökhetett, hiszen hová is rejtőzhetne Billibotton sikátoraiban, gárdistákkal a nyomában?

Húsz perc telt el, mire Nee visszatért a Raychot letartóztató tizedes kíséretében. A fiúban ismét föléledt a reménység: a tizedesnek legalább volt valami kis esze.

– Ki az a dahlbeli, akit ismersz? – szegezte neki a kérdést a férfi.

– Yugo Amaryl, tizedes úr, egy hőkutas. Apám itt találkozott össze vele nyolc évvel ezelőtt, és magával vitte a Streeling Egyetemre.

– Ugyan miért?

– Apám úgy gondolta, Yugo fontosabb dolgokra hivatott, mint a hőkutasság, tizedes úr.

– Például?

– A matematikára. Azt…

– A tizedes föltartotta a kezét.

– Melyik hőkútnál dolgozott?

Raych egy pillanatra elgondolkozott.

– Akkoriban kisgyerek voltam ugyan, de azt hiszem, a C-2-esben.

– Majdnem talált. A C-3-asban.

– Ezek szerint ismeri őt, tizedes úr?

– Személyesen nem, de a története szájról szájra jár a hőkutakban, és valamikor én is dolgoztam ott. Talán te is így hallottál róla. Van valami bizonyítékod rá, hogy valóban ismered Yugo Amarylt?

– Nézze, tizedes úr, hadd mondjam el, mit szeretnék: leírni egy darab papírra a saját nevemet és az apámét. Aztán még egy szót. Lépjen kapcsolatba, ahogy akar, Mr. Joranum kíséretének valamelyik tagjával – holnap érkezik ide, Dahlba –, és olvassa föl neki a két nevet meg a szót. Ha nem történik semmi, itt maradok, gondolom, míg el nem rothadnak a csontjaim is. De nem hiszem, hogy így lesz. Sőt biztos vagyok benne, hogy pillanatokon belül kiengednek engem, ön pedig kitüntetést kap, amiért továbbította ezt az információt. Ha mégsem teszi meg, és anélkül derül fény az ittlétemre – márpedig fény fog derülni rá, arra mérget veszek –, nagyon nagy bajba kerülhet. Szóval azt már tudja, hogy Yugo Amaryl egy híres matematikussal állt odébb, hát csak annyit kell még elhitetnie magával, hogy az a matematikus az apám. Hari Seldonnak hívják.

A tizedes arcán tisztán látszott, hogy nem ismeretlen előtte a név.

– Mi az az egy szó, amit le akarsz írni? – kérdezte.

– Pszichohistória.

– A tizedes a homlokát ráncolta.

– Az meg mi?

– Nem számít. Csak juttassa el az üzenetemet, és várja ki, mi történik.

A tizedes átadott neki egy jegyzetfüzetből kitépett kis papírdarabot.

– Jól van. Írd le, aztán majd meglátjuk, mi történik.

Raychban ekkor tudatosult, hogy remeg. Szerette volna előre tudni, mi történik. Minden attól függött, kivel beszél a tizedes, és az illetőre milyen hatást tesz a bűvös szó.

17.

Hari Seldon a szétfutó esőcseppeket figyelte a császári felszíni jármű üvegtetején, és fájó emlékek hasítottak belé.

A Trantoron töltött nyolc év alatt mindössze másodszor hívatta magához az uralkodó, a palota területére, az egyetlen helyre a bolygón, mely fölé nem borult kupola – és az idő akkor is, most is csapnivaló volt. Az első alkalommal, nem sokkal megérkezése után, a borult ég egyszerűen idegesítette. Újdonságot nem talált benne, hisz otthonán, a Heliconon is dúltak viharok, különösen azon a környéken, ahol felnőtt.

Immáron azonban nyolc éve élt a mesterséges időjárás védelmében: a viharok csupán komputer vezérelte véletlenszerű fényelhalványulások voltak, eső pedig csak alvási időben esett. A vad szeleket enyhe légfuvallatokkal helyettesítették, és a program nagyobb hőingadozásokat sem engedett meg – esetleg olyan apró változásokat, melyek hatására az ember fölhúzta inge cipzárját, vagy vállára vetett egy könnyű kabátot. És egyesek még ebben is találtak kivetnivalót.

Most azonban Hari valódi esőt látott a hűvös égből aláhullani, évek óta először, és tetszett neki. A Heliconra emlékeztette, ifjúságára, viszonylag gondtalan életére, és arra gondolt, talán rábeszélhetné a sofőrt, hogy késleltesse kicsit az érkezésüket.

Lehetetlen! A császár látni akarja, és az út már így is éppen elég hosszú a felszíni járművel, még ha egyenes vonalban halad is, üres utakon. Egy uralkodót pedig nem lehet megvárakoztatni.

Cleon nem ugyanaz volt, akit Seldon nyolc évvel korábban látott. Legalább öt kilót hízott, arca pedig állandó rosszkedvet tükrözött. Két szeme és az orra körül jól láthatóan feszült a bőre, és ez mikroátalakításokról árulkodott. Seldon a maga módján sajnálta Cleont, amiért összes hatalma ellenére mit sem tehet az idő múlása ellen.

Ismét kettesben maradtak, ugyanabban a fényűzően berendezett szobában, ahol először is találkoztak. Seldon az etikett szerint várta, hogy megszólítsák.

A császár rövid ideig nézegette látogatóját, aztán egészen hétköznapi hangon szólalt meg:

– Örülök, hogy újra látom, professzor. Kérem, mellőzzük a formalitásokat, csakúgy, mint legutóbb.

– Igenis, felség – vágta rá Seldon görcsösen. Tudta jól, hogy nem mindig szabad hallgatni a császár szavára, mert hangulata fölöttébb változékony.

Cleon alig észrevehetően intett, mire a szoba megtelt élettel, az automaták megterítették az asztalt, és fölsorakoztatták rajta az edényeket. Seldon értetlenül figyelte a jelenetet.

– Velem vacsorázik, Seldon? – vetette oda a császár amúgy mellékesen.

A mondat hangsúlya kérdésre vallott, határozottsága mégis inkább parancsot sejtetett.

– Megtisztel, felség – válaszolta Seldon. Óvatosan körülpillantott. Jól tudta, hogy egy egyszerű halandó nem szögezhet csak úgy kérdéseket a császárnak, de érezte, nem kerülheti el. Halkan szólalt meg hát, mintha nem is kérdezne, csak hangosan töprengene:

– Az első miniszter úr nem tart velünk?

– Nem – mondta Cleon. – Pillanatnyilag más elfoglaltsága van, és én különben is négyszemközt szeretnék magával beszélni.

Egy darabig csöndben ettek: Cleon le nem vette a szemét látogatójáról, Seldon pedig tétován mosolygott. A császárról nem terjedt el, hogy kegyetlen vagy felelőtlen volna, de elméletben mégis akármikor letartóztattathatja valami ködös indokkal, és ha nagyon akarja, az ügy még bíróság elé sem kerül. Seldon tehát igyekezett minél ártatlanabb arcot vágni, ám ez valahogy nemigen ment neki.

Persze nyolc évvel ezelőtt még rosszabb volt, hiszen akkor fegyveres kísérők hozták a palotába. Hiába gondolt azonban erre, Seldon csak nem érzett megkönnyebbülést.

Aztán megszólalt Cleon.

– Seldon – mondta. – Az első miniszterem nagy hasznomra van, mégis, néha úgy érzem, az emberek azt tartják rólam, egyedül már mozdulni sem tudok. Ön is így véli?

– Távol álljon tőlem, felség – szólt Seldon nyugodtan. Érezte, nem szabad túl hevesen tiltakoznia.

– Nem hiszek magának. Mindazonáltal mégis vannak önálló gondolataim, és emlékszem, hogy amikor először a Trantorra érkezett, valami pszichohistória nevű izén dolgozott.

– Akkor bizonnyal arra is emlékszik, felség – tette hozzá Seldon halkan –, hogy elmagyaráztam: ez csupán egy matematikai elmélet, gyakorlati felhasználásra alkalmatlan.

– Valóban. És még mindig ezt állítja?

– Igen, felség.

– De foglalkozik még vele?

– Alkalmanként előveszem, de sosem jutok semmire. Sajnos, a véletlen mindig közbeszól. A kiszámíthatóság hiánya pedig…

A császár közbevágott:

– Van egy határozott problémám, amiben segíthetne… Kóstolja meg a desszertet, Seldon, nagyon finom.

– Mi ez a probléma, felség?

– Az a Joranum nevű alak. Demerzel azt mondja, persze a lehető legudvariasabban, hogy egy ilyen embert nem tartóztathatok le, és fegyveresen sem verhetem szét a követőit. Szerinte ily módon csak tovább rontanám a helyzetet.

– Ha az első miniszter úr ezt mondja, bizonyára így is van.

– De nekem nem tetszik ez a Joranum… Nem akarok a bábja lenni. Demerzel pedig nem tesz semmit.

– Biztos vagyok abban, hogy minden tőle telhetőt megtesz, felség.

– Ha így is van, mindenesetre engem nem tájékoztat a dolgok alakulásáról.

– Biztos csak nem akarja önt apróságokkal zaklatni, felség. Az első miniszter úr talán arra gondol, hogy ha Joranum mégis… mégis…

– Hatalomra kerül – segítette ki Cleon, és hangjából mérhetetlen utálat érződött ki.

– Igen, felség. Nem lenne bölcs dolog, ha ön személy szerint az ellenségeként exponálná magát. A Birodalom stabilitása érdekében semlegesnek kell maradnia.

– Sokkal szívesebben biztosítanám a Birodalom stabilitását Joranum nélkül. Mit javasol, Seldon?

– Én, felség?

– Maga, Seldon – vágta rá Cleon türelmetlenül. – Tegyük fel, hogy nem hiszem el, amikor azt mondja, a pszichohistória nem több elvetélt ötletnél. Hiszen Demerzel állandó kapcsolatban áll önnel. Azt gondolta, olyan bolond vagyok, hogy nem veszem észre? Ő vár valamit magától. Méghozzá a pszichohistóriát, és mivel nem vagyok bolond, én is ugyanezt várom… Seldon, csak nem Joranum pártján áll? Az igazat mondja!

– Nem, felség, nem állok a pártján. Sőt úgy gondolom, nagyon is nagy veszélyt jelent a Birodalom számára.

– Hát jó, hiszek magának. Elvégre nemrég egyedül leszerelt egy Joranum-párti lázadást az egyetemén.

– Csupán az ösztöneimre hallgatva cselekedtem, felség.

– A félnótásoknak meséljen ilyeneket, ne nekem. Szerintem a pszichohistória vezérelte.

– De felség!

– Ne ellenkezzen! Mit akar csinálni Joranummal? Ha ön a Birodalom oldalán áll, kell lennie valami tervének.

– Felség – kezdte Seldon óvatosan, hiszen nem tudhatta, mennyi minden juthatott el a császár fülébe. – Elküldtem a fiamat Dahl szektorba, hogy találkozzon Joranummal.

– Miért?

– A fiam dahlbeli… ravasz gyerek. Talán kiszed belőle valamit, ami a hasznunkra lehet.

– Talán?

– Igen, felség, csak talán.

– De mindenről tájékoztat?

– Igenis, felség.

– És ne hajtogassa, Seldon, hogy a pszichohistória nem létezik. Nem akarom ezt többé hallani. Tegyen valamit Joranum ellen. Én nem mondhatom meg, hogy mit, de mindenképpen eredményt várok. És most elmehet.

Seldon még komorabb hangulatban tért vissza a Streeling Egyetemre, mint ahogy elhagyta. Cleon világosan tudtára adta, hogy nem fogad el kudarcot. Most már tehát minden Raychon múlik.

18.

Raych egy dahli középület előcsarnokában ült. Mezítlábas gyermekkorában sohasem mert volna ilyen helyre belépni, s igazság szerint még most is birtokháborítónak érezte magát.

Megpróbált nyugodtnak látszani, bizalomgerjesztőnek, szeretetreméltónak.

Apja szerint ez utóbbi tulajdonságát öntudatlanul is magában hordta. Ha pedig ez a helyzet, az erőltetéssel csak elronthatja a hatást.

Megpróbált lazítani, de szemét le nem vette arról a hivatalnokról, aki előtte az asztalnál a számítógép billentyűit nyomkodta. Ez az ember a legkevésbé sem látszott dahlbelinek: nem más volt, mint Gambol Deen Namarti, aki az egyetemen szónokolt, amikor apja közbelépett.

A férfi időnként fölnézett, és Raychra villantotta ellenséges tekintetét. Erre a Namartira egyáltalán nem hatott az ő szeretetreméltósága. Látszott rajta.

Raych nem is próbálkozott nála baráti mosollyal. Az túl mesterkéltnek látszott volna. Egyszerűen várt. Eddig már eljutott. Ha Joranum itt van, és ha ő idejében érkezett, akkor egészen biztosan be fog jutni hozzá.

És Joranum meg is jelent: beszáguldott, mint a förgeteg, meleg, önbizalmat sugárzó reklámmosollyal az arcán. Namarti fölemelte a kezét, mire Jo-Jo megállt mellette. Halk szavakat váltottak, Raych pedig feszülten figyelt, ám erőnek erejével megpróbálta leplezni. Egyértelműnek tűnt, hogy Namarti a találkozó ellen érvel. Ez a fiút kissé megriasztotta.

Aztán Joranum rápillantott, elmosolyodott, és félretolta Namartit. Raychnak úgy tűnt, hogy míg az utóbbi a páros esze, karizma tekintetében nyomába sem ér főnökének.

Joranum odalépett hozzá, és kinyújtotta húsos, enyhén nyirkos kezét.

– Nocsak, nocsak. Seldon professzor nagyfia. Hogy van?

– Köszönöm, uram, jól.

– Hallom, nem volt zökkenőmentes a hozzám vezető útja.

– Semmiség, uram.

– Ha jól sejtem, az apjától hozott üzenetet. Remélem, fölülbírálta korábbi döntését, és csatlakozik hozzám nagy keresztes hadjáratomban.

– Nem hiszem, uram.

Joranum a homlokát ráncolta.

– Csak nem a tudtán kívül van itt?

– Nem, uram. Ő küldött.

– Értem… Nem éhes, fiam?

– Pillanatnyilag nem, uram.

– És zavarná, ha én bekapnék pár falatot? Sajnos, az élet mindennapos velejáróira nem sok időm jut – tette hozzá széles mosollyal.

– Részemről semmi akadálya, uram.

Egy asztalhoz mentek, és leültek. Joranum kicsomagolt egy szendvicset, aztán beleharapott.

– És miért küldte önt ide? – kérdezte. Teli szájából fojtottan tört elő a hang. Raych vállat vont.

– Talán arra gondolt, hogy én kiszedhetek önből valamit, amit aztán ő fölhasználhat ön ellen. Tudja, kebelbarátja az első miniszternek, Demerzelnek.

– És ön nem?

– Nem, uram. Én dahlbeli vagyok.

– Tudom, Mr. Seldon, de mit jelent ez ebben az esetben?

– Azt, hogy az elnyomottak közé tartozom, ezért az ön oldalán állok, és segíteni akarok. Természetesen nem szeretném, ha ez apám fülébe jutna.

– Nincs is rá semmi szükség. De mégis, hogyan segíthetne nekem? – Futó pillantást vetett Namartira, aki az asztalának dőlve hallgatta a beszélgetést, karba tett kézzel, fejét félrehajtva. – Tud valamit a pszichohistóriáról?

– Nem, uram. Apám arról nem beszél velem, és ha megtenné, akkor sem érteném egy szavát sem. Mindazonáltal nem hiszem, hogy előbbre jutott volna vele.

– Biztos ebben?

– Hát persze hogy biztos. Van egy munkatársa, Yugo Amaryl, szintén dahlbeli, ővele szoktam beszélni. Biztos, hogy nem történt semmi fontosabb előrehaladás.

– Á! És én találkozhatnék valamikor ezzel az Amaryllal?

– Nem hiszem. Demerzelt ugyan nem tartja sokra, de apámat annál inkább. Nem tenne ellenére.

– De ön igen?

Raych boldogtalan képet vágott, és makacsul még egyszer elmormolta:

– Én dahlbeli vagyok.

Joranum megköszörülte a torkát.

– Akkor hadd kérdezzem meg még egyszer. Hogyan tudna segíteni nekem, fiatalember?

– Elmondhatók valami olyasmit, amit el se akar majd hinni.

– Valóban? Tegyen próbára. Ha nem hiszem el, szólni fogok.

– Az első miniszterről, Eto Demerzelről van szó.

– Igen?

Raych nyugtalanul pillantott körbe.

– Hallhat itt minket valaki?

– Csak Namarti és én.

– Jó, akkor figyeljen. Ez a Demerzel nem ember, hanem robot.

– Micsoda? – fakadt ki Joranum.

Raych érezte, hogy magyarázatot várnak tőle.

– A robot egyfajta gépember, uram. Nem ember, hanem gépezet.

– Jo-Jo, el ne hidd neki! – tört ki Namarti szenvedélyesen. – Ez nevetséges.

Joranum azonban fölemelt kezével elhallgattatta.

– Miből gondolja? – kérdezte csillogó szemmel.

– Apám járt egyszer Mycogenben. Sokat mesélt róla. Azt mondta, ott folyton a robotokról beszélnek.

– Igen, tudom. Legalábbis így hallottam.

– A mycogeniek azt tartják, hogy őseik korában széles körben alkalmaztak robotokat, de aztán megsemmisítették őket.

Namarti szeme összeszűkült.

– Miért következne ebből, hogy Demerzel robot? Amennyire én tudom, e mesék szerint a robotok fémből voltak. Nem így van?

– De igen – ismerte be Raych. – Ám én azt hallottam, készült néhány darab, amely szakasztott mása volt az embernek, csak épp örökké élhet…

Namarti hevesen megrázta a fejét.

– Legendák! Nevetséges mesék! Jo-Jo, nehogy elhidd…

De Joranum közbevágott:

– Nem, G. D. Engem ez érdekel. Én is hallottam erről a legendáról.

– De hát badarság az egész, Jo-Jo.

– Ne ítélj elhamarkodottan. De még ha badarság is, az emberek szeretik a badarságokat. Nem az a lényeg, igaz-e a történet, hanem hogy a nép igaznak tartja-e majd… Árulja el nekem, fiatalember, egy pillanatra félretéve a legendákat, miből gondolja, hogy Demerzel robot? Tegyük föl, hogy léteznek robotok. Miféle olyan vonása van Demerzelnek, mely azt sugallja, hogy közéjük tartozik? Talán ő maga mondta?

– Nem, uram – felelte Raych.

– Talán az apja mondta? – faggatta tovább Joranum.

– Nem, uram. Az egész az én ötletem, de higgye el, biztos vagyok benne.

– Miért? Mitől lehet ennyire biztos a dolgában?

– Van benne valami… Sosem változik. Nem öregszik. Nem látszanak rajta érzelmek. Minden mozdulata gépiességet sugall.

Joranum hátradőlt a székén, és hosszasan méregette Raychot. Szinte hallhatóan zakatoltak fejében a gondolatok.

– Tegyük fel, hogy valóban robot – szólalt meg végül. – Miért érdekelné ez önt? Számít valamit?

– Természetesen – vágta rá Raych. – Én emberi lény vagyok. Nem akarom, hogy egy robot kormányozza a Birodalmat.

– Joranum mohón bólogatva fordult Namartihoz.

– Hallod ezt, G. D.? „Én emberi lény vagyok. Nem akarom, hogy egy robot kormányozza a Birodalmat.” Mondassuk ezt el vele a holovízióban. Hadd ismételje egészen addig, míg bele nem vertük a Trantor valamennyi lakójának a fejébe…

– Hé – szólt közbe Raych, mikor újra lélegzethez jutott. – Nem szerepelhetek a holovízióban. Apám nem tudhatja meg, hogy…

– Hát persze hogy nem – vágta rá Joranum. – Nem is erről van szó. Csupán fölhasználnánk a szavait. Keresnénk egy másik dahlbelit, sőt minden szektorból valakit, aki a saját nyelvjárásában mondaná el ugyanazt az üzenetet: „Nem akarom, hogy egy robot kormányozza a Birodalmat.”

– És mi történik – kérdezte Namarti –, ha Demerzel bebizonyítja, hogy nem robot?

– Ugyan hogy bizonyíthatná be? – kérdezett vissza Joranum. – Nem sikerülhet neki. Pszichológiailag lehetetlen. A nagy Demerzel, a Birodalom nagy hatalmú szürke eminenciása, aki hosszú évek óta irányítja I. Cleon minden lépését, csakúgy, mint előtte az apjáét, vajon most térden csúszva győzködi majd a népet, hogy ő is emberi lény? Ez legalább olyan rettenetes következményekkel járna számára, mintha igazán robot lenne. G. D., végre sarokba szoríthatjuk ellenfelünket, és mindezt ennek a derék fiatalembernek köszönhetjük.

Raych elvörösödött.

– Ugye, Raychnak hívják? – kérdezte Joranum. – Ha pártunk hatalomra jut, nem fogunk megfeledkezni önről. Gondoskodunk majd Dahlról, és önnek is megfelelő pozíciót ajánlunk. Egyszer talán az egész szektor vezetője is lehet, Raych. Nem fogja megbánni, hogy segített nekünk. Ugye, most se bánja?

– Szó sincs róla – felelte Raych lelkesen.

– Ebben az esetben biztonságban visszajuttatjuk az apjához. Tudassa vele, hogy nem kívánunk ártani neki, sőt nagyra értékeljük. Ezt az információt úgy tálalhatja, ahogy csak akarja; de ha bármi újabbat megtud, ami hasznunkra lehet, különösen a pszichohistóriáról, jelentkezzen.

– Meglesz. De komolyan gondolta, hogy Dahl végre rendes elbánásban részesül majd?

– A legkomolyabban. A szektorok egyenlőek lesznek, fiam. Sőt a világok is. A mi új Birodalmunkban megszűnnek a kiváltságok és az előjogok.

Raych élénken bólogatott.

– Ezt kívánom én is.

19.

Cleon, a galaxis császára sietve lépkedett végig a kis palotabeli lakosztályát a kormányirodákat befogadó császári palotával összekötő árkádos folyosón. Ez utóbbi az egész Birodalom idegközpontja volt.

Személyi titkárai loholtak a nyomában, arcukon a legmélyebb aggodalommal. A császár sohasem ment el másokhoz, legfeljebb behívatta az illetőket magához. Ha mégis sétálni indult, sosem látszott rajta sietség vagy bármiféle érzelem, öröm vagy megrázkódtatás nyoma. De hát hogy is látszhatott volna? Ő volt a császár, a Birodalom világainak megtestesült jelképe, szinte nem is emberi lény.

Most mégis inkább embernek tűnt. Türelmetlenül intett félre mindenkit az útjából jobb kezével, míg a balban egy villódzó hologramot tartott.

– Az első miniszter – szólt elfúló hangon, mely korántsem illett uralkodói méltóságához. – Hol az első miniszter?

A körülötte összeverődött kormánytisztviselők csak tátogtak és hebegtek, nem tudtak kinyögni egyetlen értelmes szót sem. A császár mérgesen elviharzott, mindannyiukban azt az érzést keltve, mintha egy lidérces álmot élnének át ébren.

Végül enyhén zihálva berontott Demerzel irodájába, és fölordított, igen, szó szerint fölordított:

– Demerzel!

Az első miniszter meglepetten pillantott föl, és felállt, hiszen a császár jelenlétében nem ülhet senki, csak ha külön felszólítást kap rá.

– Felség? – mondta.

A császár pedig lecsapta a hologramot Demerzel asztalára.

– Mi ez? – tajtékzott a dühtől. – Azonnali magyarázatot követelek!

Demerzel lepillantott. A hologram kitűnő volt, éles, életszerű. Szinte hallani is lehetett a tíz év körüli kisfiú hangját, amint a feliraton szereplő mondatot mondja: „Nem akarom, hogy egy robot kormányozza a Birodalmat.”

– Felség, én is kaptam ebből – közölte Demerzel csöndesen.

– És még kicsoda?

– Attól tartok, felség, sokszorosítva szétküldték az egész Trantoron.

– Igen. És látod, ki az a személy, akire nézve a kölyök beszél? – Császári mutatóujjával rábökött. – Nem te vagy az?

– A hasonlóság valóban megdöbbentő, felség.

– Vajon tévedek, ha azt gondolom, a hologram téged vádol azzal, hogy robot vagy?

– Úgy tűnik, ez a helyzet, felség.

– És javíts ki, ha tévedek, de a robotok nem valamiféle gépemberek, amelyekről az ember történelmi regényekben és gyermekmesékben olvashat?

– A mycogeniek hite szerint, felség, a robotok…

– Engem nem érdekelnek a mycogeniek, sem a hiedelmeik. Miért vádolnak azzal téged, hogy robot vagy?

– Szerintem csupán átvitt értelemben mondják, felség. Azt akarják kihangsúlyozni ezáltal, hogy nincs szívem, és gondolataimból hiányzik a lelkiismereti megfontolás, csupán egy gép szenvtelen számításai mozgatnak.

– Az túl körmönfont lenne, Demerzel. Ne nézz bolondnak. – Megint megkocogtatta a hologramot. – Arról akarják meggyőzni az embereket, hogy te tényleg robot vagy.

– Nem tehetünk ellene semmit, felség, ha az emberek valóban elhiszik.

– Ezt nem engedhetjük meg magunknak: a Birodalom vezetésének tekintélyét vonná kétségbe. Ráadásul mindenki azt hinné, hogy én… én választottam első miniszteremül egy gépembert. Képtelen rágalom. Ide figyelj, Demerzel, nincs valami törvény, amely megtiltja a Birodalom kormányhivatalnokainak gyalázását?

– De igen, van, méghozzá rendkívül szigorú törvény, felség. A nagy Aburamis-féle törvénykönyvben szerepel.

– Akkor tehát egy kormányhivatalnok megrágalmazása főbenjáró bűn?

– Igen, felség, és halál a büntetése.

– Ez a hologram azonban nemcsak téged rágalmaz meg, hanem engem is, tehát a terjesztőjét haladéktalanul ki kell végeztetni. Természetesen Joranum áll az egész mögött.

– Kétségtelenül, felség, ám ennek bebizonyítása meglehetősen nehéznek bizonyulna.

– Badarság! Elég bizonyítékom van! Vért akarok!

– A gond csupán az, felség, hogy ezt a rágalmazási törvényt jóformán még sosem alkalmazták. Legalábbis ebben az évszázadban bizonyosan nem.

– Ezért vesztette el társadalmunk a stabilitását, ezért remeghet már gyökereiben a Birodalom egész rendszere. A törvénykönyvben ott áll, tehát be kell tartatni.

– Gondolja meg, felség – mondta Demerzel –, bölcs lépés lenne-e. Önt zsarnok elnyomó képében tüntetné föl. Az uralkodása eddig páratlanul sikeresnek bizonyult, mert békességben, rokonszenvesen kormányzott…

– De látod, mindez hová juttatott?! A változatosság kedvéért most féljenek tőlem egy kicsit, ne szeressenek, ha náluk ez jelenti a szeretetet.

– Továbbra is azt javaslom, ne tegye, felség. Talán ez lenne a szikra, amely lángra lobbantaná a forradalmat.

– Miért, te mit tennél? Kiállnál az emberek elé, és azt mondanád, hogy „nézzenek rám, nem vagyok robot”?

– Nem, felség, hiszen ön is mondta, hogy ily módon saját tekintélyemen ejtenék csorbát, sőt közvetve az önén is.

– Akkor?

– Nem tudom biztosan, felség. Még nem gondoltam végig a helyzetet.

– Nem gondoltad végig?… Lépj kapcsolatba Seldonnal.

– Hogyan, felség?

– Miért esik olyan nehezedre megérteni a parancsomat? Lépj kapcsolatba Seldonnal!

– Azt óhajtja, felség, hogy iderendeljem a palotába?

– Nem, arra nincs időnk. Gondolom, össze tudsz kötni bennünket egy biztonságos kommunikációs vonalon, amelyet nem hallgatnak le.

– Természetesen, felség.

– Akkor csináld. De máris!

20.

Seldonból hiányzott Demerzel önuralma, de hát elvégre ő csak hús-vér ember volt. Az irodájába befutott hívás meg a zavarótér hirtelen támadt halvány izzása s bizsergető érzése gyorsan meggyőzte, hogy valami rendkívüli történt. Beszélt már biztosított vonalakon, de ilyen szigorú biztonsági intézkedésekre nem kényszerült még soha.

Azt várta, megjelenik majd egy kormányhivatalnok, és bejelenti Demerzelt. A robothír okozta felfordulás láttán nem is gondolhatott másra.

Legnagyobb meglepetésére azonban maga a császár jelent meg előtte, egy, az övéhez hasonló zavarótér fényeitől körülvéve. Seldon hátrazuhant a székébe, szája tágra nyílt, és minden további, felállást célzó erőfeszítése hiábavalónak bizonyult.

Cleon türelmetlenül intett, hogy maradjon veszteg.

– Biztos tud már róla, Seldon, mi történt.

– A robotos hologramra gondol, felség?

– Pontosan arra. Mi a teendő?

Seldon a császári engedély ellenére végre fölállt.

– A helyzet komolyabb, mint gondolja, felség. Joranum Trantor-szerte gyűléseket szervez, ahol a robot-kérdésről szándékozik beszédet tartani. Legalábbis ezt hallottam a hírekben.

– Ide még nem ért el. Hát persze. Miért is kéne a császárnak tudnia arról, mi folyik körülötte?

– Ez nem igazán a császár gondja, felség; biztosra veszem, hogy az első miniszter…

– Az első miniszter nem csinál semmit, még csak engem sem informál. Ezért fordulok magához meg a pszichohistóriájához. Mondja meg, mit tegyek.

– Tessék?

– Ne játsszon velem, Seldon. Nyolc éve dolgozik már a pszichohistórián. Az első miniszter szerint jogi úton nem szállhatunk szembe Joranummal. Akkor hát mi a teendő?

Seldon dadogni kezdett.

– S… semmi, felség!

– Egyszóval nincs mondanivalója?

– Nem, felség, nem így értettem. Arra gondoltam, hogy nem kell tennie semmit. Semmit! Az első miniszterúrnak igaza van, amikor azt mondja, a jogi út járhatatlan. Az csak rontana a helyzeten.

– Hát jó. Akkor mi javítana rajta?

– Önnek nincs semmi dolga. Az első miniszter úrnak sincs. A kormánynak is csak annyi, hogy hagyja Joranumot tetszése szerint cselekedni.

– Ez meg hogyan segíthet?

– Hamarosan meglátjuk – válaszolta Seldon, megpróbálva elnyomni a hangjában bujkáló elkeseredést.

A császár hirtelen leeresztett, mintha minden mérgét és felháborodását kiszippantották volna belőle.

– Á – mondta. – Már értem. Szóval maga feltétlenül ura a helyzetnek!

– Felség, én ezt nem mondtam…

– Nem is kell mondania. Eleget hallottam. Tudomásul vettem, hogy ura a helyzetnek, de eredményeket várok. Végső esetben még mindig itt a Császári Gárda és a hadsereg. Ők hűségesek hozzám, és ha valóban kitör a felkelés, nem tétováznak szembeszállni vele. De előbb még adok magának egy lehetőséget.

A kép elhalványult, ám Seldon nem mozdult; bámulta maga előtt a levegőt.

Az óta az első szerencsétlen pillanat óta, amikor a tízéves konferencián megemlítette a pszichohistóriát, számtalanszor szembesült a ténnyel, hogy nincs a birtokában az, amiről oly óvatlanul nyilatkozott.

Csupán néhány vad gondolat halvány kísértete cikázott a fejében, meg amit Yugo Amaryl mondott az intuícióról.

Joranum két nap alatt bejárta a Trantort, részben személyesen, részben pedig emberei által képviselve. Hari azt mormolta Dorsnak, hogy kampányát katonás hatékonysággal folytatta le.

– A régi, háborús időkben remek admirális válhatott volna belőle – mondta. – Vétek a politikára pazarolni a képességeit.

– Vétek? – kérdezte Dors. – Ha ebben az iramban halad, egy hét alatt első miniszter lesz, és ha még egy hétig bírja, talán császár is. A jelentések szerint egyes katonai helyőrségek őt éltetik.

Seldon a fejét rázta.

– Össze fog omlani, Dors.

– Mi? Joranum pártja vagy a Birodalom?

– Joranum pártja. Az a híresztelés, hogy Demerzel robot, nagy felbolydulást keltett, főleg az ügyes tálalásnak köszönhetően, de a közvéleménynek csak egy kis gondolkodási idő kell, hogy rájöjjön, mennyire nevetséges a vád.

– De Hari – mondta Dors feszülten –, előttem nem kell megjátszanod magad. A vád nem nevetséges. Egyáltalán honnan tudhatta meg Joranum, hogy Demerzel robot?

– Ó, azt? Raych mondta meg neki.

– Raych?!

– Úgy van. Tökéletesen elvégezte a dolgát, és biztonságban haza is ért, azzal az ígérettel, hogy egyszer Dahl szektor vezetőjévé teszik. Természetesen hittek neki. Tudtam, hogy így lesz.

– Azt akarod mondani, Raychnak te árultad el, hogy Demerzel robot, és ő a te utasításodra adta át ezt Joranumnak? – kérdezte Dors határtalan megdöbbenéssel.

– Nem, erre nem lettem volna képes. Tudod jól, nem árulhatom el sem Raychnak, sem senki másnak, hogy Demerzel robot. Csupán a lehető legszilárdabban kijelentettem, hogy nem robot, és már ez is meglehetősen nehezemre esett. De arra én kértem meg, hogy Joranummal hitesse el az ellenkezőjét. Raych azt hiszi, hazudott neki.

– De miért, Hari? Miért?

– Meg kell mondanom, hogy nem a pszichohistória sugallta. Nehogy te is azt gondold, amit a császár, hogy varázsló vagyok! Egyszerűen csak elhitettem Joranummal, hogy Demerzel robot. Mivel Mycogenben született, gyermekkorában számos robotmesét hallhatott. Ennélfogva el lehetett hitetni vele a dolgot, és ezért meggyőződése, hogy a nép is elhiszi majd, hozzá hasonlóan.

– Miért, nem így lesz?

– Kétlem. Ha az első lelkesedés alábbhagy, az emberek rájönnek majd, hogy felültették őket. Rábeszéltem Demerzelt, tartson beszédet a szubéterikus holovízióban, amelynek adását közvetítik a Birodalom kulcsfontosságú világaira és a Trantor valamennyi szektorába. Mindent szóba hozhat, csak a robot-ügyet nem. Van elég válsághelyzet anélkül is. Az emberek hallgatják majd, és egy szót sem hallanak robotokról. Aztán a végén megkérdezi valaki, mi a véleménye arról a sokszorosított hologramról, de neki nem kell válaszolnia. Elég, ha fölnevet.

– Nevet? Sose hallottam még Demerzelt nevetni. Mosolyogni is csak alig szokott.

– Ezúttal, Dors, nevetni fog. Ez az egyetlen dolog, amelyre egy robotot senki sem tartana képesnek. Te is láttál már gépembereket a holografikus fantáziákban, nem? Mindig prózai gondolkodásúnak, érzelemmentesnek ábrázolták őket. Az emberek tehát ezt várják tőle is. Demerzelnek nem kell mást tennie, csak nevetnie. Ráadásul… Emlékszel még Napmester Tizennégyre, Mycogen vallási vezetőjére?

– Hát persze. Prózai gondolkodású és érzelemmentes. Ő sem nevethetett még életében.

– Most sem fog. De sokat kutattam Joranummal kapcsolatban azóta a kis egyetemi parkbeli összetűzés óta. Tudom már az igazi nevét. Tudom, hol született, kik voltak a szülei, hol végezte tanulmányait, és mindezt, a bizonyító dokumentumokkal együtt, elküldtem Napmester Tizennégynek. Attól tartok, ő nem kedveli a szakadárokat.

– Hiszen te magad mondtad, hogy nem akarsz fanatizmust szítani.

– Nem is. Ha az információt a holovíziós társaságoknak adom oda, azzal szítottam volna. Én azonban csak Napmestert tájékoztattam, tulajdonképpen amúgy is rá tartozna az ügy.

– Akkor majd ő áll neki fanatizmust szítani.

– Ugyan, dehogy. A Trantoron senki se figyelne rá, bármit mondjon is.

– Akkor mi értelme az egésznek?

– Majd meglátjuk, Dors. Nem rendelkezem a helyzet pszichohistóriai elemzésével, azt se tudom, a birtokomban lesz-e valaha; de remélem, helyesen döntöttem.

21.

Eto Demerzel nevetett.

Immár nem először. Ott ült Hari Seldonnal és Dors Venabilivel egy biztonságos szobában, amelyet nem hallgattak le, és időnként, a férfi intésére, nevetni kezdett. Néha hátradőlt, és hahotázni kezdett, de Seldon a fejét rázta.

– Ez nem elég meggyőző.

Demerzel tehát mosolygott, aztán megpróbált méltóságteljesen nevetni. Seldon azonban elfintorította az orrát.

– Én föladom – mondta. – Semmi értelme neked vicceket mesélni. Csupán az ésszerű értelmüket fogod föl. Nincs más hátra, memorizálnod kell a hangot.

– Használj holografikus felvételt – vetette közbe Dors.

– Nem! Az nem Demerzel lenne, hanem egy csapat fizetett idióta. Azt akarom, hogy próbáld meg újra, Demerzel.

Demerzel pedig próbálgatta, míg Seldon azt nem mondta:

– Jól van, ezt a hangot memorizáld, és reprodukáld, amikor fölteszik a kérdést. Azt a látszatot kell keltened, mintha jól szórakoznál. Bármilyen tökéletesen utánzod is a nevetést, nem vághatsz hozzá komoly arcot. Mosolyogj egy kicsit, csak egy kicsit. Húzd föl a szád két sarkát. – Demerzel arcán lassan vigyor terült szét. – Nem rossz. Meg tudod csinálni, hogy csillogjon a szemed?

– Hogyhogy „csillogjon”? – kérdezte Dors méltatlankodva. – Senki sem tudja csillogtatni a szemét. Ezt csak úgy átvitt értelemben szokták mondani.

– Nem, nincs igazad – ellenkezett Seldon. – A szomorúság, az öröm, a meglepetés mindig könnyeket csal az ember szemébe, és a csillogást a könnyeken megtörő fény adja.

– Tényleg komolyan gondolod, hogy Demerzel könnyeket produkáljon?

– A szemem valóban termel könnyeket tisztítási célokra – szólalt meg az első miniszter tárgyilagosan –, ha nem is sokat. Talán ha elképzelem, hogy valami a szemembe ment…

– Próbáld meg – vágott közbe Seldon. – Ártani nem árthat.

Így aztán, amikor a szubéterikus holovízió a fénysebesség többezerszeresével világok millióira közvetítette az első miniszter beszédét, amelyben minden fontosabb kérdést szóba hozott, csak a robotokat nem említette, Demerzel sikerrel tisztázta magát a vád alól. Amikor szónoklata véget ért, bejelentette, hogy kérdésekre is szívesen válaszol.

Nem kellett sokáig várnia. Az első kérdés így hangzott:

– Első miniszter úr, ön valóban robot?

Demerzel csak várt nyugodtan, hagyta, hadd nőjön mindenkiben a feszültség; aztán elmosolyodott, a teste finoman rázkódni kezdett, és elnevette magát. Nem hangos, harsány kacaj volt ez, inkább olyan, mint amikor az ember elgondolkodik egy mulatságos helyzeten. A nevetés ragadósnak bizonyult. A közönség is kuncogni kezdett, mind hangosabban és hangosabban.

Demerzel kivárta, míg a nevetés alábbhagy, aztán csillogó szemmel így szólt:

– Igazán válaszolnom kell erre a kérdésre? Nem tekinthetünk el tőle? – Amikor a kép elhalványult, még mindig mosolygott.

22.

– Biztosra veszem, hogy bevált – mondta Seldon. – Természetesen a hatása nem mutatkozhat meg egyből. Időbe telik. De a dolgok most már a helyes irányba haladnak. Akkor is így volt, amikor félbeszakítottam Namarti beszédét az egyetem parkjában. A közönség szimpatizált vele, míg én oda nem álltam elé, és rá nem pirítottam; abban a pillanatban az egész hallgatóság egy csapásra átpártolt hozzám.

– És szerinted ez a mostani helyzet hasonló? – kérdezte Dors kétkedve.

– Természetesen. Ha a pszichohistória nem is létezik még, használhatok analógiákat, no meg persze az agyamat. Adva volt az első miniszter, minden oldalról vádaskodókkal körülvéve, és ő a vádakat egyetlen mosollyal, egyetlen nevetéssel megcáfolta. S mivel ez a dolog a robotoktól a legidegenebb, ennélfogva azonnal válaszolt is a kérdésre. A szimpátia mellé fog pártolni. Semmi sem akadályozhatja meg. De ez még csak a kezdet. Meg kell várnunk Napmester Tizennégyet, vajon mi lesz a mondanivalója.

– Felőle is biztos vagy?

– Tökéletesen.

23.

A tenisz Hari kedvenc sportjai közé tartozott, de szívesebben játszotta, mint nézte. Most tehát türelmetlenül figyelte a melegítőbe öltözött Cleont, amint átszalad a pálya túlsó oldalára, és visszaadja a labdát. A játék valójában császári tenisz volt, az uralkodók kedvenc játéka, melyhez komputerizált ütőt használtak. Ez a kéz legapróbb nyomására változtatott a visszapattanás szögén. Hari többször is megpróbálta már elsajátítani a szükséges technikát, de rá kellett jönnie, komputerizálás ide vagy oda, hogy ez az ütő sem vált be jobban, ha hiányzott forgatójából a gyakorlat. Az ő ideje azonban túl drága volt ahhoz, hogy ilyen haszontalanságokra pazarolja.

Cleon visszaadhatatlanul helyezte el a labdát, és ezzel meg is nyerte a játszmát. A talpnyalók udvarias tapsától kísérve le trappolt a pályáról.

– Gratulálok, felség – szólította meg Seldon. – Remekül játszott.

– Úgy gondolja, Seldon? – kérdezte Cleon közönyösen. – Tudja, ezek itt roppantul vigyáznak rá, hogy én nyerjek. A játékban így semmi élvezet sincs.

– Ebben az esetben, felség – mondta Seldon –, talán parancsba kéne adnia, hogy az ellenfelei jobban igyekezzenek.

– Az sem segítene. Mindenképpen veszítenének. Ha pedig mégis nyerne valamelyik, a dolog céltalansága akkor is ugyanolyan elkeserítő lenne. Császárnak lenni nem mindig jó, Seldon. Erre Joranum is rájönne, ha egyszer az válna belőle.

Azzal eltűnt a császári zuhanyzó ajtaja mögött. Mikor ismét megjelent, már sokkal hivatalosabb öltözéket viselt.

– És most, Seldon – mondta, elhessegetve a többieket –, mivel a teniszpályánál diszkrétebb helyet nem találhatnánk, ráadásul az idő is csodálatos, maradjunk itt egy kicsit. Olvastam annak a mycogeninek, Napmester Tizennégynek az üzenetét. Elég lesz ez?

– Tökéletesen, felség. Amint olvashatta, Joranumot kiközösítették a mycogeniek, mint szakadárt, sőt megbélyegezték, mert szégyent hozott rájuk.

– Ennyi el fogja intézni?

– Végzetesen lerombolja a tekintélyét, felség. Most már amúgy is csak kevesen hiszik el a mesét az első miniszter robot voltáról. Ráadásul Joranum nemcsak hazudott, de még rajta is kapták.

– Rajtakapták, igen – mondta Cleon elgondolkozva. – Ezt úgy érti, hogy ha valaki büntetlenül alattomos, azt ravasznak tartják, és még csodálják is, de ha lebukik, rásütik, hogy ostoba?

– Találóan összefoglalta, felség.

– Tehát Joranum többé nem jelent veszélyt.

– Ebben nem lehetünk biztosak, felség. Még ekkora megrázkódtatást is kiheverhet. A szervezete működik, és biztos maradt egy-két hűséges híve. A történelemben számtalan példát találhatunk arra, hogy egyes emberek még ennél nagyobb vereség után is visszatértek.

– Akkor egyszerűen végeztessük ki, Seldon. Hari a fejét rázta.

– Nem tanácsolnám, felség. Gondolom, nem akar mártírt csinálni belőle, sem önmagát zsarnok elnyomó színében föltüntetni.

Cleon elfintorodott.

– Teljesen úgy beszél, mint Demerzel. Ahányszor erővel akarok elérni valamit, előjön nekem ezzel a „zsarnok” szóval. Előttem ültek már a trónon császárok, akiket csodáltak erőskezű uralkodásukért, és egyszerűen csak határozottnak tartottak.

– Kétségkívül, felség, ám most nehéz időket élünk. Ráadásul nincs is szükség kivégzésre. Elérheti a célját oly módon is, amely önt felvilágosulttá és jóságossá teszi az emberek szemében.

– Felvilágosulttá tesz?

– Bocsásson meg, felség; tudom jól, ön máris az. Joranum kivégeztetését azonban bosszúként könyvelnék el, és a bosszút gyalázatos dolognak tartják. Ön azonban, mint császár, jóindulattal viseltetik népének hite iránt. Az ön szemében minden vallás egyenlő, hisz csak így uralkodhat igazságosan számtalan nemzetén.

– Mit akar ezzel mondani?

– Azt, felség, hogy Joranum mycogeni létére megsértette hazája hitének alapelveit, és önt felháborítja ez a gyalázat. Mi jobbat tehetne ilyenkor, mint hogy átadja őt saját népének, ítélkezzék fölötte az? Önt mindenki megtapsolná bölcsességéért.

– És a mycogeniek kivégeznék őt?

– Könnyen meglehet, felség. A szentségtörést roppant súlyosan büntetik. De legrosszabb esetben is életfogytiglan bebörtönzik, és kényszermunkára viszik.

Cleon elmosolyodott.

– Nagyon jó. Így engem mindenki az emberségemért és a könyörületességemért éltet, közben pedig ők végzik el a piszkos munkát helyettem.

– Úgy van, uram, már ha átadja nekik Joranumot. Ám ebben az esetben mégiscsak mártír válna belőle.

– Teljesen összezavar. Akkor hát mit kellene tennem?

– Adjon Joranumnak egy lehetőséget. Mondja azt, hogy a Birodalom nyugalma érdekében át kéne adnia őt a mycogenieknek, de aggódik, hogy azok túl kemény büntetést szabnának ki rá. Ezért ajánl neki egy másik megoldást: élje le élete hátralevő részét száműzetésben, a Nishayán, azon a jelentéktelen, elszigetelt kis világon, amelyet hazájának mondott. Persze ön gondoskodhat róla, hogy állandóan szemmel tartsák.

– Ez elrendezne mindent?

– Egészen bizonyosan. Ekkorra már fölér az öngyilkossággal, ha Joranum visszatér Mycogenbe – márpedig számomra nem tűnik öngyilkos alkatnak. Minden valószínűség szerint a Nishaya mellett dönt majd, ám ez nemcsak a józanabbik út, de a kevésbé hősies is. Menekültként ott nemigen szervezhet semmiféle mozgalmat a Birodalom fölötti hatalom átvételére. Követői tábora egykettőre szétszéled. Az emberek ugyanis szent meggyőződéssel követnek egy mártírt, de nehezen tennék ugyanezt egy gyáva alakkal.

– Bámulatos! Hogy volt képes ezt kiötleni, Seldon? – Cleon hangjából határozott csodálat érződött ki.

– Tudja – kezdte Seldon –, a józan ész azt diktálta…

– Mindegy – vágott közbe Cleon hirtelen. – Gondolom, úgyse mondja el az igazat, vagy ha mégis, nem érteném. Egyvalamit azonban szeretnék közölni magával. Demerzel föladja posztját. Ez a legutóbbi válság fölemészthette az idegeit, és én is egyetértek vele: ideje visszavonulnia. Első miniszter nélkül azonban nem maradhatok. Ettől a pillanattól fogva tehát magát nevezem ki a helyére.

– De felség! – kiáltott föl Seldon félig ámulattal, félig rémülettel.

– Hari Seldon első miniszter – mondta Cleon nyugodtan. – Ez a császár óhaja.

24.

– Ne félj – mondta Demerzel. – Az egész az én ötletem volt. Túl hosszú ideje vagyok már itt, és a válságok sora eljuttatott arra pontra, ahol a Három Törvény már nem segít, inkább csak megbénít. A logika azt sugallja, hogy te legyél az utódom.

– Dehogy sugallja azt! – robbant ki Seldonból. – Hisz mit tudok én a Birodalom kormányzásáról? A császár elég bolond, ha azt hiszi, hogy a válságot a pszichohistória segítségével küzdöttem le. Hiszen nem ez történt.

– Nem számít, Hari. Ha ő hisz abban, hogy te minden kérdésre ismered a pszichohistória válaszát, követni fogja a tanácsaidat, és ez már jó első miniszterré tesz téged.

– De talán egyenesen a pusztulásba vezetem!

– Úgy érzem, a józan eszed – vagy nevezhetjük intuíciónak is – jó irányba fog terelni téged, akár rendelkezésedre áll a pszichohistória, akár nem.

– De mit fogok csinálni nélküled… Daneel?

– Köszönöm, hogy így neveztél. Többé már nem vagyok Demerzel, csakis Daneel. Ami pedig azt illeti, hogy mit fogsz csinálni nélkülem… Gondolom, megpróbálod majd megvalósítani Joranum egyik-másik elképzelését az egyenlőségről és a társadalmi igazságszolgáltatásról. Ő talán nem gondolta ezeket komolyan – lehet, hogy csak a választókat akarta megnyerni szép ígéreteivel –, mindenesetre nem elvetélt ötletek. És találd meg a módját, hogyan segíthetne mindebben Raych! Ő hűséges maradt hozzád, bármennyire vonzották is Joranum nézetei, és most félig-meddig árulónak érezheti magát. Mutasd meg neki, hogy nem az. Ráadásul ezentúl sokkal szabadabban foglalkozhatsz a pszichohistóriával, mert a császár szívvel-lélekkel mögötted áll majd.

– De mihez kezdesz te, Daneel?

– Más elintéznivalóm is akad még a galaxisban. Mindenekelőtt ott a Nulladik Törvény, mely szerint az emberiség érdekében kell tevékenykednem, már amennyiben meg tudom határozni, mi is az emberiség érdeke… Ezenkívül, Hari…

– Igen, Daneel?

– Veled itt marad Dors.

Seldon bólintott.

– Igen, itt marad nekem Dors. – Egy pillanatra elgondolkozott, aztán megszorította a robot erős kezét. – Minden jót, Daneel.

– Minden jót, Hari.

– Azzal sarkon fordult, és elsétált a palota folyosóján. Tartása egyenes volt, háta mögött első miniszteri köpenye röpködött.

Seldon mozdulatlanul állt pár percig még azután is, hogy Daneel eltűnt a szeme elől. Gondolataiba merült. Aztán hirtelen megindult az első miniszter lakosztálya felé. Még valamit el kellett ugyanis mondania Daneelnek – a legfontosabb dolgot a világon.

Egy ideig tétovázott a puha fénnyel megvilágított előtérben, aztán belépett. A szoba azonban üres volt. A fekete köpeny egy székre vetve hevert. Az első miniszteri lakosztály csupasz falai visszhangozták csak Harinak a robothoz intézett utolsó szavait:

– Minden jót, barátom. – Eto Demerzel eltávozott – eltűnt R. Daneel Olivaw-val együtt.

G. K. 12 028-BAN JÁTSZÓDIK GREGORY BENFORD Az ALAPÍTVÁNY FÉLELME C. REGÉNYE.

Második rész

I. CLEON

G. K.12 038

CLEON – …Noha sok dicsérettel illették, mint az utolsó császárt, aki a Birodalmat még viszonylagos egységben és jólétben tartotta, I. Cleon császár negyedszázados uralkodása a lassú hanyatlás képét mutatta. Természetesen ebből nem következik, hogy a folyamatért ő lett volna felelős, hiszen a Birodalom bukását olyan erejű politikai, illetve ökonómiai tényezők tették elkerülhetetlenné, amelyekkel senki nem szállhatott volna szembe. Az uralkodó szerencsésen választotta meg első minisztereit először Eto Demerzel, majd Hari Seldon személyében. Ez utóbbinak a pszichohistória kifejlesztésére folytatott kutatásaiban a császár sohasem vesztette el hitét. Cleon és Seldon vált aztán annak a bizarr végkimenetelű joranumista összeesküvésnek a célpontjává, amely…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

1.

Mandell Gruber boldog ember volt. Legalábbis Hari Seldon számára így tűnt. Félbehagyta reggeli sétáját, megállt, és nézte őt.

Grubert, aki a negyvenes évei vége felé járhatott, tehát Seldonnál alig valamivel lehetett fiatalabb, megviselte a munka, a császári palota kertjének művelése, gondosan borotvált arca mégis mindig vidámságot tükrözött. Rózsaszín fejbőréből nem sokat rejtett el ritkuló homokszőke haja. Halkan fütyörészett magában, miközben a bokrok levelein kutatott a fertőzés legapróbb nyoma után.

Természetesen nem ő volt a főkertész. Az egy luxus-berendezésű irodában üldögélt naphosszat, valahol a gigászi császári palota gyomrában, és csupán utasításokat osztogatott a rendelkezésére álló férfiak és nők hadának. Személyesen legfeljebb évente egyszer-kétszer járta végig a parkot.

Gruber csak egyik katonája volt a hadseregének; mint Seldon megtudta, első osztályú kertészi rangban. Címét feltétlenül ki is érdemelte harmincévi hűséges szolgálata alatt.

– Csodálatosan szép napunk van ma – szólította meg Seldon a tökéletesen simára egyengetett kavicsos sétányon állva.

Gruber csillogó szemmel pillantott föl.

– Valóban, első miniszter úr. Ilyenkor sajnálom igazán azokat, akik a kupolák alatt élnek, bezárva.

– Akkor engem is sajnálhat, mert most épp oda tartok.

– Önt nem sok mindenért lehet sajnálni, első miniszter úr, de ha egy ilyen napon képes itt hagyni a szabad eget, akkor mi, szerencsések, csak szánhatjuk.

– Köszönöm az együttérzését, Gruber, azonban a kupolák alatt negyvenmilliárd trantori él. Valamennyiüket sajnálja?

Bizony, uram. Szerencsém, hogy magam nem trantori származású vagyok, ezért is felelhettem meg kertésznek. Ezen a világon keveseknek adatik meg a felszínen dolgozni, de én mindenesetre közéjük tartozom.

– Az időjárás azonban korántsem mindig ilyen kedvező.

– Ez így igaz. Dolgoztam én már zuhogó esőben és üvöltő szélben is. De amíg az ember megfelelően felöltözik… Nézze. – Azzal széttárta a karját, s hozzá szélesen mosolygott, mintha az egész parkot magához akarná ölelni. – Itt van minden barátom: a fák, a fű és az állatok. Az én dolgom szabályos növekedésre sarkallni a növényeket. Látta már valaha a park geometrikus szerkezetét, első miniszter úr?

– Hisz most is azt nézem, nem?

– Én úgy értem, a terveket, amelyeken kibontakozik igazi gyönyörűsége. Tapper Savand álmodta meg száz évvel ezelőtt, és azóta csak elenyészően kevés dolog változott. Ő nagy kertész volt, a legnagyobb, és az én szülőbolygómról jött.

– Az Anacreonról, ha jól emlékszem.

– Jól bizony. Távoli világ az, a galaxis pereméhez közel, ahol még mindig vad a természet, és szép az élet. Taknyos kölyökként kerültem ide, amikor a mostani főkertész szolgálatba állt, még az öreg császár uralkodása alatt. Persze most újra akarják tervezni a parkot. – Gruber mélyet sóhajtott, és a fejét csóválta. – Pedig az nagy hiba lenne. Pont úgy jó, ahogy most van: minden tökéletesen elosztva, kiegyensúlyozva, a szem és a szellem legnagyobb gyönyörűségére. Az is igaz azonban, hogy a történelem folyamán a parkot többször átépítették már. A császárok hamar beleunnak a régibe, és az újat keresik, mintha az valamivel is jobb lenne. Mostani uralkodónk – legyen hosszú életű! – a főkertésszel együtt tervezget. Legalábbis ez a szóbeszéd jár itt szájról szájra. – Ezt az utolsó mondatot gyorsan biggyesztette oda mondókája végére, mintha szégyellné magát, amiért pletykát terjeszt.

– Nem hinném, hogy a terveik egyhamar valóra válnának.

– Remélem is, első miniszter úr. Ha bokros teendői mellett jutna rá ideje, kérem, nézze meg a park terveit. Ritka gyönyörűek. Ha rám bíznák a döntést, én biz egyetlen levelet, virágot vagy nyulat se mozdítanék el a helyéről ezen a pár száz négyzetkilométeren.

Seldon elmosolyodott.

– Ön remek ember, Gruber. Azon se csodálkoznék, ha egyszer kineveznék főkertésznek.

– Jaj, dehogy kívánom én azt! A főkertész nem szívhat friss levegőt, nem láthatja a természetet, és így mindent elfelejt, amit valaha is tanult. Ő ott él – mutatta megvetően –, és szerintem már egy bokrot se tud megkülönböztetni egy pataktól, ha valamelyik beosztottja meg nem mutatja neki.

Egy pillanatra úgy tűnt, Gruber mindjárt kiköp, de aztán mégsem talált rá alkalmas helyet.

Seldon halkan fölnevetett.

– Gruber, jó önnel beszélgetni. Ha elborítanak már a napi feladatok, kellemes pár pillanatig ellazítani és hallgatni az életfilozófiáját.

– A, első miniszter úr, nem vagyok én filozófus. Még iskolába is csak úgy futólag jártam.

– A filozófiához nem kell iskola, csak fürge agy és élettapasztalat. Vigyázzon magára, Gruber, mert még elő találom léptetni.

– Ne tegye, első miniszter úr, és én örökre hálás leszek önnek.

Seldon mosolyogva indult tovább, de arcáról lefagyott a vidámság, amint eszébe jutottak az előtte tornyosuló gondok. Tíz éve viselte már az első miniszteri címet, és ha Gruber tudja, mennyire szívből utálja az egészet, rokonszenve mindjárt az égig szökött volna. Vajon megértené ez az egyszerű ember, hogy ő a pszichohistória kifejlesztése során olyan rettentő dilemmával találta magát szembe, amelyből nem lát kiutat?

2.

Seldon életében a reggeli séta a béke parányi szigetét jelentette. Itt, a császári palota szomszédságában nehéz volt elképzelni, hogy a bolygó többi részére kupolák borulnak. Ez a kis földdarab akár a szülővilágán, a Heliconon is lehetett volna, vagy Gruberén, az Anacreonon.

Persze a béke érzete csupán illúzió volt. Ezt a parkot is erős őrség védte.

Valamikor, ezer évvel korábban, a császári palota még korántsem volt ennyire fényűző, nem különült el ennyire a bolygó többi részétől – akkoriban vette kezdetét az első kupolák építése –, sőt a parkja nyitva állt a Birodalom minden polgára előtt. A császár testőrök nélkül sétálgatott az ösvényeken, üdvözlésül oda-odabiccentve alattvalóinak.

Ennek vége. A parkot őrség lepte el, és még a trantoriak sem juthattak be a területére. Ez persze semmivel sem csökkentette a merényletek veszélyét, hisz az elkövetők többnyire a kormányhivatalnokok és a katonák közül kerültek ki. A császár és miniszterei tehát leginkább a palota területén voltak veszélyben. Vajon mi történhetett volna, ha azon a csaknem tíz esztendővel korábbi napon Dors Venabili nincs vele?

Első évét töltötte új rangjában, és föltételezte, hogy többen vannak, akik féltékenyek rá a császár szeszélyes választása miatt. Sokan, akik hosszú ideje készültek már e poszt betöltésére, és jobban meg is feleltek volna rá, haraggal fogadták kinevezését. Ők persze nem tudhattak a pszichohistóriáról, sem arról, mennyire bízik benne a császár. A legegyszerűbb módszerhez folyamodtak hát: megvesztegették az első miniszter egyik fölesküdött testőrét.

Dors még inkább gyanakodhatott, mint Seldon maga, de az is lehet, Demerzel eltűntével szigorúbb lett a férfi őrzésére vonatkozó utasítás. Igazság szerint Seldon miniszterségének első néhány évében az asszony szinte egy pillanatra sem vesztette szem elől.

Egy gyönyörű, meleg, nyári délutánon aztán észrevette, hogy a lenyugvó nap fénye megcsillan egy sugárpisztoly csövén.

– A földre, Hari! – kiáltotta, és a gyepen át megiramodott az őrmester felé.

– Adja ide azt a sugárpisztolyt – szólította föl kimérten.

Az orgyilkosjelöltet egy pillanatra megbénította a felé rohanó nő látványa, de aztán magához tért, és sebesen az új célpontra irányította fegyverét.

Dors azonban már el is kapta a jobb csuklóját. Acélos szorítással emelte magasba a férfi kezét.

– Dobja el – sziszegte összeszorított fogai közül.

Az őrmester arca eltorzult a fájdalomtól. Minden erejével igyekezett megszabadulni.

– Hiábavaló minden próbálkozás, őrmester – figyelmeztette Dors. – A térdem csak centikre van az ágyékától, és ha csak egyet moccan, búcsút mondhat a férfiasságának. Úgyhogy ne próbálkozzék semmivel. Jó. És most nyissa szét a kezét. Ha nem dobja el azonnal a fegyverét, szilánkokra töröm a karját.

Egy kertész érkezett futva, kezében gereblyével, Dors azonban visszaintette. Az őrmester földre dobta a sugárpisztolyt. Seldon is megérkezett.

– Majd én kézbe veszem az ügyet, Dors.

– Szó sem lehet róla. Menj be a fák közé, és a sugárpisztolyt vidd magaddal. Talán nincs egyedül.

– Dors egy pillanatra sem engedett szorításán.

– És most, őrmester – mondta –, árulja el nekem, ki vette rá erre a merényletkísérletre?! Kik a cinkosai?

– Az őrmester nem válaszolt.

– Ne legyen bolond – győzködte Dors. – Beszéljen! – Megcsavarta a férfi karját, mire az térdre rogyott. Dors a lábát az őrmester nyakára helyezte. – Ha úgy véli, a hallgatás jól áll önnek, összeroppantom a gégéjét, és akkor így maradhat örökre. De még előbb alaposan ellátom a baját, egyetlen csontját sem hagyom épen. Jobb lesz hát, ha beszél.

És az őrmester beszélt.

– Hogy tudtad ezt megtenni, Dors? – kérdezte később az asszonytól Seldon. – Nem hittem, hogy te képes vagy ilyen… erőszakos cselekedetekre.

– Nem tettem nagy kárt benne, Hari – felelte Dors közömbösen. – A fenyegetés is elegendőnek bizonyult. Mindenesetre a te biztonságod számomra a legfontosabb.

– Hagyhattad volna, hogy én intézzem el.

– Miért? Hogy megőrizhesd férfiúi büszkeségedet? Egyrészt nem lettél volna elég gyors. Másrészt te akármit teszel is, arra számítanak, mert férfi vagy. Én azonban nő, a nők pedig az általános vélekedés szerint nem olyan erőszakosak, mint a férfiak, ráadásul gyengébbek is. Minél többször mesélik majd el ezt az esetet, annál színesebb lesz a történet, így aztán annyira fognak félni tőlem, hogy senki sem mer ártani neked.

– A kivégzés is elrettentőleg fog hatni. Az őrmesterre és cinkosaira ugyanis halál vár.

Dors általában érzelemmentes arcára erre fájdalmas kifejezés ült ki, mintha nem bírná elviselni, hogy az áruló őrmester halállal bűnhődjön, noha szemrebbenés nélkül keresztüllőtte volna az ő szeretett Hariját.

– De hisz semmi szükség kivégezni az összeesküvőket! Elég lenne a száműzetés is.

– Nem lenne elég – mondta Seldon. – Ahhoz már késő. Cleon hallani sem akar enyhébb büntetésről. Akár idézhetném is előre, mit fog mondani.

– Szóval már határozott?

– Azonnal. Mondtam neki, hogy elegendő lenne a száműzetés vagy a börtönbüntetés, de ő hajlíthatatlan volt. Közölte velem: Valahányszor a legegyszerűbb úton, de kemény kézzel akarok valamit elintézni, te is, akárcsak Demerzel annak idején, egyből elnyomónak és zsarnoknak kiáltasz ki. De ez az én palotám. Ez az én parkom. Ezek az én őreim. Az én biztonságom is az ő hűségükön múlik. Gondolod, hogy ha valakiben alábbhagy a lojalitás, az mást is érdemelhet, mint azonnali halált? Különben hogyan biztosíthatnám a nyugalmadat? Hogyan biztosíthatnám a saját nyugalmamat?”

– Azt mondtam, legyen tárgyalás. Mire ő: „Hát persze, rövid katonai tárgyalás lesz, de ne várj más ítéletet, mint halált.”

Dors döbbenten nézett rá.

– És te ezt ilyen nyugodtan fogadod? Csak nem értesz egyet a császárral? Seldon határozatlanul bólintott.

– De igen.

– Mert a te életedet fenyegette a támadás, szakítottál talán az elveiddel? A bosszúállást választod?

– Nézd, Dors, én nem vagyok bosszúálló típus. Mindazonáltal a veszély nem egyedül engem fenyegetett, és nem is a császárt. A közelmúlt történelme megtanított már, hogy uralkodók jönnek és mennek. A pszichohistóriát kell megvédeni. Ha én meg is halok, nem kétlem, egy napon valaki újra előáll vele. Ám a Birodalom gyorsan hanyatlik, nem várhatunk, jelenleg pedig csak nekem van reális esélyem a szükséges technika kidolgozására.

– Akkor meg kéne tanítanod rá másokat – mondta Dors komoran.

– Azt teszem. Yugo Amaryl tehetséges utódomnak látszik, és összegyűjtöttem egy csapatnyi technikust is, akik még hasznunkra lehetnek, csakhogy ők sose lesznek olyan… – Hirtelen elhallgatott.

– Olyan jók, mint te, olyan bölcsek, olyan alkalmasak a feladatra? Igazán ezt hiszed?

– Így gondolom, igen – felelte Seldon. – És ne feledd, ember vagyok. A pszichohistória az enyém, és ha elboldogulok vele, magamnak szeretném az érdemet.

– Ember – sóhajtott föl Dors, és a fejét csóválta szomorúan.

Lezajlottak a kivégzések. Ekkora tisztogatást már vagy száz éve nem látott a Birodalom. Két minisztert, öt alacsonyabb rangú kormányhivatalnokot és négy katonát – köztük a szerencsétlen őrmestert – ítéltek halálra. Azokat az őröket, akik a könyörtelen kihallgatások során a legkisebb mértékben is vétkesnek találtattak, felfüggesztették szolgálatukból, és a legtávolabbi külvilágokra száműzték őket.

– Azóta egyetlen rosszindulatú megjegyzés sem hangzott el. Az első miniszter őrzésére olyan erőket rendeltek ki, hogy Dorsnak többé nem kellett mindenhová kísérgetnie. Mellesleg őt magát félelemmel vegyes tisztelettel Tigrisasszonynak keresztelték el. Láthatatlan jelenléte is megfelelő védelmet biztosított, és Cleon császár majdnem tíz évet tölthetett el teljes biztonságban.

Ekkorra azonban a pszichohistória elért arra a szintre, hogy bizonyos fokig megbízható jóslatokkal szolgáljon, és miközben Seldon miniszteri irodájából matematikai laboratóriumába tartván átvágott a parkon, nyugtalanul arra gondolt, hogy ez a békés időszak könnyen véget érhet.

3.

Akárhogy is, amikor belépett a laboratóriumba, nem bírta elnyomni magában a növekvő elégedettséget. Hogy megváltozott minden!

Húsz évvel ezelőtt kezdődött az egész, saját próbálkozásaival másodosztályú heliconi komputerén. Akkor született meg agyában a parakaotikus matematika első, ködös ötlete.

Aztán éveket töltött a Streeling Egyetemen. Yugo Amaryllal közösen megpróbálták egyszerűsíteni az egyenleteket, igyekeztek megszabadulni a fölösleges végtelen változóktól, és reménykedtek, hogy sikerül megtalálniuk a helyes utat a legrettenetesebb kaotikus hatások elkerülésével. Nem sokat haladtak előre.

Most azonban, tíz évvel később, az első miniszternek egy egész emeletnyi állt rendelkezésére a legmodernebb számítógépekből, és több kutatócsoport is dolgozott a különböző problémák megoldásán.

Szükségszerűségből persze az emberek – őt magát és Yugót kivéve – mit sem tudtak a munkájukat összefogó nagy Tervről. Mindannyian csak a maguk szikláját görgették fölfelé a pszichohistória óriás hegyvonulatára. A hegy egészét csupán Seldon és Amaryl látta át, ám ők is csak homályosan, a legmagasabb csúcsok még előlük is ködbe burkolóztak.

Dors Venabilinek természetesen igaza volt: ideje lenne már beavatnia embereit a nagy titokba. Az elmélet sokkal bonyolultabbá vált annál, hogysem ketten eligazodhassanak rajta. És Seldon tagadhatatlanul öregedett. Még ha hátravan is az életéből néhány évtized, legtermékenyebb korszakát már maga mögött hagyta.

Amaryl is harminckilenc lesz egy hónap múlva. Ez ugyan még nem annyira veszedelmes kor, de nem is számít már különösebben fiatalnak a matematikusok között. Ráadásul – mivel csaknem Seldonnal egy időben kezdte el a pszichohistória kutatását – lassan bizonyára belőle is kifogynak az új gondolatok.

Amaryl azonnal elindult felé, amint meglátta, hogy belép. Seldon szeretettel figyelte. Amaryl ugyanannyira tősgyökeres dahlbeli volt, mint Raych, de izomfelépítése és zömök termete ellenére sem látszott annak. Hiányzott a bajusza, az akcentusa – egyáltalán, mintha minden dahli öntudat kiveszett volna belőle. Többi honfitársával ellentétben még Jo-Jo Joranum beszédei sem hatottak rá különösebben.

Számára nem létezett szektor-, sem bolygópatriotizmus, sőt még a Birodalom iránt sem érzett semmiféle elkötelezettséget. Egész életét betöltötte a pszichohistória. Seldont piszkálta is emiatt az elégedetlenség. Ő maga sosem felejtette el életének a Heliconon eltöltött első két évtizedét; nem is gondolt magára másképp, mint heliconira. Nemegyszer eltöprengett azon, vajon ez a tudat nem befolyásolhatja-e a pszichohistóriához fűződő viszonyát. Ideális esetben e tudományág megfelelő alkalmazásához az embernek a világok és szektorok fölött kell állnia, a Birodalmat csupán arctalan fogalomként kezelve – valahogy úgy, ahogy Amaryl tette.

Seldon halkan sóhajtva beismerte magában, hogy erre ő nem képes.

– Hari, úgy gondolom, most már tényleg haladunk – köszöntötte Amaryl.

– Úgy gondolod, Yugo? Csak gondolod?

– Nem akarok szkafander nélkül fejest ugrani az űrbe. – Ezt teljesen komoly arccal mondta. (Seldon jól tudta, hogy Amaryl nem büszkélkedhet különösebb humorérzékkel.) Közben beléptek privát irodájukba. Nem volt valami nagy, ám annál védettebb mindenféle lehallgatási kísérlet ellen.

Amaryl leült, és keresztbe vetette a lábát.

– A legutóbbi terved – mondta –, amellyel kiküszöbölhetjük a káoszt, részben legalábbis működik. No persze ára van.

– No persze. Amit nyerünk a réven, azt elveszítjük a vámon. De hát így működik a világegyetem. Valahogy muszáj csapdába csalnunk.

– Egy picikét már sikerült is. Az eredmény olyan, mintha jégvirágos üvegen próbálnánk átlátni.

– Még mindig jobb, mint eddig, amikor évekig ólmon próbáltunk keresztülnézni.

Amaryl motyogott magában valamit, aztán így szólt:

– Most már legalább a fényt és az árnyékot meg tudjuk különböztetni egymástól.

– Hogyan?

– Nem tudom, de elkészült az Ősradiáns, amelyen egy ideje úgy dolgoztam már, mint egy… egy…

– Lamek. Ez egy teherhordó állat a Heliconon. A Trantoron nem létezik, de a hasonlatodhoz megfelel.

– Ha a lamek keményen dolgozik, akkor valóban.

Beütötte asztalán a biztonsági kódot, mire zajtalanul föltárult az egyik fiók. Egy sötét, átlátszatlan kockát vett ki belőle. Seldon érdeklődve nézegette. Ő maga dolgozta ugyan ki az Ősradiáns áramköreit, de Amaryl rakta össze.

A szoba elsötétült, és a levegőben egyenletek jelentek meg. Aztán számok rajzolódtak ki épp az asztal lapja fölött, mint láthatatlan drótokon függő marionettbábuk.

– Gyönyörű – szólt Seldon. – Egy napon, ha elég sokáig élünk, megláthatjuk, hagy az Ősradiáns matematikai jelek egész folyamát ontja ki magából, föltérképezve mind a múlt, mind a jövő történelmét. Áramlatokat is találunk majd benne, és akkor kidolgozhatunk olyan módszereket, amelyekkel megváltoztathatjuk ezeknek az áramlásoknak az irányát, úgy, ahogy nekünk tetszik.

– Igen – felelte Amaryl szárazon –, már ha képesek vagyunk együtt élni azzal a tudattal, hogy az általunk legjobbnak tartott variáció végül a legrosszabbnak is bizonyulhat.

– Hidd el, Yugo, lefekvés után minden éjjel ezen tépelődöm. Egyelőre azonban még nem értünk el arra a szintre. Nincs semmink ezen kívül, ez pedig nem több, ahogy mondtad, mintha egy jégvirágos üvegen át néznénk a fény és az árnyék váltakozását.

– Így igaz.

– És szerinted mit látunk, Yugo? – Seldon kissé komoran méregette Amarylt. Lassan gyarapodik rajta a súlyfelesleg. Túl sok időt tölt a számítógépek – és most már az Ősradiáns – mellett, nem mozog eleget. És bár néhanap találkozgatott egy nővel, még nem házasodott meg. Nagy hiba! Egy megszállottnak is szüksége van családra, hogy néha elvonja figyelmét a tennivalókról.

– Seldon saját sportos alakjára gondolt, és eszébe jutott Dors, aki mindent megtesz, hogy ilyen is maradjon.

– Hogy mit látunk? – kérdezett vissza Amaryl. – Hogy a Birodalom bajban van.

– A Birodalom mindig bajban van.

– Igen, de ez most határozottabban érződik. Lehetséges, hogy a központban készül valami.

– A Trantoron?

– Gondolom. Vagy a Periférián. Vagy valami nehéz helyzet áll elő, mondjuk polgárháború, esetleg a távolabbi külvilágok döntenek az elszakadás mellett.

– Ennek a megjövendöléséhez igazán nincs szükség a pszichohistóriára.

– Az az érdekes a dologban, hogy a két lehetőség kölcsönösen kizárja egymást. Vagy az egyik következik be, vagy a másik. Tessék! Nézd! A saját számításaid.

Hosszú ideig előregörnyedve tanulmányozták az Ősradiáns egyenleteit.

– Nem látom – szólalt meg végül Seldon –, miért zárná ki egymást a kettő.

– Én sem értem, Hari, hogy mi a pszichohistória haszna, ha semmi mást nem mutat nekünk, mint amit már amúgy is látunk. Ez itt valami olyasmi, amit egyébként nem láthatunk. Amit viszont nem mutat meg, az először is az, melyik alternatíva a kedvezőbb, másodszor pedig az, mi a teendő, hogy a kedvezőbbik bekövetkeztét elősegítsük.

Seldon összeszorította a száját, aztán lassan így szólt:

– Megmondom én neked, melyik a kedvezőbb. Hadd menjen a Periféria, csak a Trantor maradjon meg.

– Igazán?

– Ez nem kérdéses. Meg kell tartanunk a Trantort, ha másért nem is, mert mi itt vagyunk.

– Csak nem a saját kényelmi szempontjaid alapján fogsz dönteni?

– Nem, de a pszichohistória ezt diktálja. Mi hasznunk származhat abból, ha a Periférián megmarad a rend, de közben a Trantoron a körülmények meggátolnak minket a pszichohistória továbbfejlesztésében? Nem kell, hogy megöljenek bennünket, elég, ha nem dolgozhatunk. A mi sorsunk a pszichohistóriától függ. Ami a Birodalmat illeti, ha a Periféria elszakad, a széthullás folyamata csak hosszú idő alatt ér el a központig.

– Még ha igazad van is, Hari, mit tehetünk, hogy a trantori állapotokat megőrizzük?

– Nos, ezt még ki kell gondolnunk.

Némaság telepedett közéjük.

– A gondolkodás nem tesz boldoggá – közölte végül Seldon. – Mi van akkor, ha a Birodalom egész történelme a rossz irányt követte? Mindig ez jut eszembe, valahányszor Gruberrel beszélek.

– Ki az a Gruber?

– Mandell Gruber. Kertész.

– Ő az, aki a gereblyéjével akart megvédeni téged a merénylők ellen?

– Igen. Ezért azóta is hálás vagyok neki. Mindössze egy gereblyéje volt az összeesküvők sugárpisztolyaival szemben. Ez az igazi hűség. Akárhogy is, vele beszélni olyan, mintha friss levegőt szippantanék be. Nem tölthetem egész időmet azzal, hogy holmi udvaroncokkal és pszichohistorikusokkal társalgok.

– Ez jólesett.

– Ugyan már, tudod te, hogy értem. Gruber szereti a szabad tereket. Szereti a szelet, az esőt, a csikorgó fagyot, mindent, amit az időjárás a nyakába zúdíthat. Ezek azok, amik néha nekem is hiányoznak.

– Nekem nem. Az sem érdekelne, ha sohasem tehetném ki a lábam innen.

– Mert te a kupolák alatt nőttél föl. De gondold csak el, ha a Birodalom egyszerű, iparosítatlan világokból állna, állattenyésztő és földműves telepekből, alacsony népességgel és nagy szabad terekkel, vajon nem lenne jobb nekünk?

– Szerintem ez rémes gondolat.

– Szabad időmben igyekeztem utánanézni. Az eredmény bizonytalan egyensúlyi állapot lenne. Egy általam leírt, kis népességű világ vagy elszegényedik, és majdnem állati szintre süllyed, vagy mégiscsak elindul az ipari fejlődés útján. Addig borotvaélen táncol. Valami okból a galaxis csaknem minden bolygója utóbbi lehetőség mellett döntött.

– Mert ez a jobb.

– Talán. De nem tarthat örökké. Mi éppen most szembesülünk a túlzásba vitt iparosítás következményeivel. A Birodalom már nem húzhatja soká, mert… mert túlhevült. Nem találok rá más kifejezést. Hogy mi következik, azt nem tudhatjuk. Ha a pszichohistória segítségével megakadályozzuk a bukást, vagy ami valószínűbb, meggyorsítjuk az utána következő újjáépülési folyamatot, vajon nem csupán a túlhevülés megismétlődését segítjük-e elő? Vajon valóban ez az emberiség egyedüli választása? Hogy mint Sziszüphosz görgesse hegynek fölfelé a maga szikláját, míg az a csúcson átbukva le nem zuhan a másik oldalon?

– Ki az a Sziszüphosz?

– Egy primitív mitológia hőse. Yugo, többet kéne olvasnod.

Amaryl vállat vont.

– Hogy többet megtudjak Sziszüphoszról? Nem érdekes. De talán a pszichohistória utat mutat nekünk egy egészen új társadalmi forma felé, amelyhez még csak hasonlót sem láttunk, s amely szilárdabb és vonzóbb lesz.

– Remélem – mondta nagyot sóhajtva Seldon. – Remélem, bár egyelőre nem látom jelét. A közeljövőben azon kell dolgoznunk, hogy elengedjük a külvilágokat. Azzal megkezdődhet a Galaktikus Birodalom bukása.

4.

– Azt feleltem neki – mondta Hari Seldon –, hogy azzal megkezdődhet a Galaktikus Birodalom bukása. És így is gondolom, Dors.

– Az asszony csak hallgatott, száját összeszorítva. Annak idején Seldon első miniszteri kinevezését is úgy fogadta, mint minden egyebet – hűvösen. Az ő feladata csak az volt, hogy megvédje a férfit és a pszichohistóriát. Persze tudta jól, hogy Hari új rangja nem könnyíti meg a dolgát. A legjobb védelem az, ami észrevehetetlen, csakhogy amíg Seldon a Birodalom űrhajós-napos címerének fényében élt, élete bosszantó korlátok közé szorult.

– Dorsot az sem töltötte el elégedettséggel, hogy napjaik fényűző környezetben teltek, a lehallgatástól védő zavaróterek teljes biztonságában, ráadásul saját történelmi kutatásaira is jóformán végtelen mennyiségű pénzt fordíthatott. Boldogan elcserélte volna mindezt régi egyetemi szállásukért – vagy még inkább valami névtelen lakásért egy névtelen szektorban, ahol senki sem ismeri őket.

– Ez mind nagyon szép, Hari drágám – mondta –, de nem elég.

– Mi nem elég?

– Az információ, amit adsz nekem. Azt mondod, elveszíthetjük a Perifériát. Hogyan? Miért?

Seldon megeresztett egy kurta mosolyt.

– Valóban jó lenne mindezt tudni, Dors, de a pszichohistória jelenleg még nem áll azon a fokon, hogy elárulhassa.

– Akkor hadd halljam a te véleményedet. Vajon a helyi kormányzóknak érdeke a függetlenség kikiáltása?

– Mindenesetre számolnunk kell vele. Volt már rá példa a történelemben – és ezt te nálam sokkal jobban tudod –, de az efféle elszakadási törekvések sosem bizonyultak tartósnak. Ezúttal talán mégis azok lesznek.

– Mert a Birodalom legyengült?

– Igen, mert a kereskedelem sokkal jobban akadozik, mint régen, mert a kommunikáció is merevebb, és mert a Periféria kormányzói jelenleg közelebb állnak a függetlenség eléréséhez, mint valaha. Ha valamelyikükben fölébred az ambíció…

– Meg tudod mondani, ki erre a legesélyesebb?

– Egyáltalán nem. A pszichohistóriából legfeljebb annyit tudhatunk meg egyelőre, hogy ha egy kormányzóban fölébred az ambíció, akkor sokkal alkalmasabbak lesznek terveihez a körülmények, mint bármikor a múltban. Persze más is közrejátszhat, mondjuk egy természeti katasztrófa vagy egy polgárháború két külvilági koalíció között. Jelenleg még egyiket sem lehet előre látni, de azt megmondhatjuk, hogy ha bármi ilyesmi bekövetkezik, az sokkal súlyosabb következményekkel járhat, mint akár egy évszázaddal ezelőtt.

– De ha nem tudod pontosabban, mi fog történni a Periférián, hogyan segíthetnéd elő az elszakadásukat, megtartva ugyanakkor a Trantort?

– Itt meg kell próbálni stabilizálni a körülményeket, és elhanyagolni a Perifériát. A pszichohistória nem írhatja elő a teendőket azok következményeinek ismerete nélkül, tehát, hogy úgy mondjam, a saját kezünkben kell tartanunk a gyeplőt. Az idő múlásával a technika egyre tökéletesedik majd, és mind kevesebb szükség lesz a beavatkozásra.

– Hát igen – mondta Dors –, az idő múlásával.

– Úgy van. És ez is csak remény.

– De mégis, miféle veszély fenyegeti a Trantort, ha megtartjuk a Perifériát?

– Ugyanazok a lehetőségek állnak fenn: gazdasági és szociális problémák, természeti katasztrófák, hatalmi harcok a legfelsőbb vezetésben. És még valami. Yugónak úgy írtam le a Birodalmat, hogy túlhevült, és ez az összes világ közül a Trantorra érvényes a leginkább. Már meg is kezdődött a leépülés. Az infrastruktúra – vízellátás, fűtés, hulladékeltakarítás, üzemanyag-szállítás meg minden – szokatlan problémákkal küzd, és ez egyre inkább aggaszt engem.

– És mi a helyzet a császár halálával?

Seldon széttárta a karját.

– Egyszer az is bekövetkezik, de Cleon egyelőre jó egészségnek örvend. Velem egyidős; ezt én már öregkornak érzem, de ő uralkodónak még egész fiatal. A fia teljesen alkalmatlan az uralkodásra, trónkövetelőkben azonban nem lesz hiány. Ez valószínűleg gondot is okoz majd, de történelmi értelemben vett katasztrófára nem kell számítani.

– Akkor beszéljünk a merényletről.

Seldon idegesen pillantott föl.

– Ezt ne mondd ki. Még ha védenek is minket a zavaróterek, akkor se.

– Hari, ne légy bolond. Ezzel a lehetőséggel is számolnunk kell. Volt idő, amikor a joranumisták könnyűszerrel átvehették volna a hatalmat, és akkor a császár, akár így, akár úgy…

– Nem hiszem. Inkább fölhasználták volna a saját céljaikra. Különben sem érdekes már: Joranum tavaly meghalt a Nishayán, méghozzá fölöttébb szánalomra méltó körülmények között.

– Hiszen voltak még követői.

– Hát persze. Mindenkinek vannak követői. Nem találkoztál történelmi tanulmányaid során a heliconi globalista párttal?

– Nem találkoztam. Nem akarom megsérteni az érzéseidet, Hari, de hogy őszinte legyek, egyetlen fontosabb eseményről sem hallottam a Heliconnal kapcsolatban.

– Nem sértődöm meg, Dors. Én mindig azt mondom, boldog az a világ, amelyiknek nincs történelme. De akárhogy is, úgy kétezer-négyszáz évvel ezelőtt a szülőbolygómon összegyűlt egy csoport ember, aki meggyőződéssel vallotta, hogy a Helicon az egyetlen lakott világ az univerzumban. Sőt maga a Helicon a világegyetem, körülötte az ég pedig egy szilárd gömbhéj, melyre felfüggesztve ragyognak a csillagok.

– Hogy hihettek ilyesmiben? – döbbent meg Dors. – Hisz akkoriban már a Birodalomhoz tartoztak.

– Igen, de a globalisták azt vallották, hogy a Birodalom létére vonatkozó valamennyi bizonyíték csupán érzékcsalódás vagy szándékos félrevezetés eredménye, hogy a császári küldöttek szerepét elmaszkírozott heliconiak játsszák, valamiféle összeesküvés részeként. A józan ész csődje.

– És mi történt?

– Azt hiszem, minden ember szívesen hiszi, hogy az ő bolygója a világ közepe. Befolyásuk csúcsán a globalisták a népességnek legalább tíz százalékát meggyőzték elméletük igazáról. Persze ez csak tíz százalék, de egy igen erős kisebbség, mely fölülkerekedett a közömbös többségen, és már-már hatalomátvétellel fenyegetett.

– De végül nem sikerült nekik, ugye?

– Nem. A globalizmus elterjedése ugyanis a birodalmi kereskedelem visszaesését okozta, mire a Helicon gazdasága rohamosan hanyatlani kezdett. Amikor ezt az emberek pénztárcája is megérezte, a mozgalom hamar elveszítette népszerűségét. Ez az eseménysor akkoriban sokakat zavarba ejtett, ám a pszichohistória mindezt előre megjósolhatta volna.

– Értem. De mi az értelme ennek a történetnek, Hari? Gondolom, valami köze csak van a korábbi témánkhoz.

– Az a köze, hogy az efféle mozgalmak sosem halnak el teljesen, elveit akármennyire nevetségesnek tartják is a normális emberek. A Heliconon még most is, még most is vannak globalisták. Nem sokan, de időnként hetvenen-nyolcvanan is összegyűlnek egy-egy Globalista Kongresszusra, és nagy élvezettel tárgyalják meg az elméletüket. A joranumista mozgalom fellépése óta mindössze tíz év telt el, úgyhogy nem lennék meglepve, ha még mindig lennének hívei.

– És ezek a maradványok nem jelenthetnek veszélyt?

– Nem hiszem. Jo-Jo karizmája tette a mozgalmat veszélyessé, ő pedig halott. Még csak nem is hősi halált halt, hanem szánalmasan, száműzetésben, megtörve távozott el.

Dors fölállt, és gyors léptekkel járkálni kezdett a szobában, ökölbe szorított kezét maga mellett lóbálva. Aztán egyszer csak megállt a még mindig ülő Seldon előtt.

– Hari – mondta –, hadd mondjam el a véleményemet. Ha a pszichohistória komoly zavargásokat jósol a Trantoron, szerintem a maradék joranumisták szervezkednek a császár meggyilkolására.

Seldon idegesen fölnevetett.

– Rémeket látsz, Dors. Nyugodj meg.

De rá kellett döbbennie, hogy neki sem könnyű kivernie a fejéből az asszony szavait.

5.

Mynek szektor hagyományosan szembehelyezkedett az I. Cleon képviselte Antun-dinasztiával, mely már évszázadok óta kormányozta a Birodalmat. Ez az ellenállás onnan eredt, hogy valamikor Mynekből is kerültek ki császárok. Dinasztiájuk ugyan nem volt hosszú életű, és uralkodásuk sem bizonyult különösebben sikeresnek, a szektor népe és vezetői mégis nehezen tudták elfeledni valamikori jobb sorsukat. Az a kérészéletű vállalkozás, amelynek során tizennyolc évvel korábban Rashelle, Mynek önjelölt polgármesternője nyíltan szembefordult a Birodalommal, csak tovább növelte a polgárok büszkeséggel vegyes csalódottságát.

Mindezek után természetesnek látszott, hogy az összeesküvés központja nem is találkozhatott volna jobb rejtekhelyet az egész Trantoron.

A mozgalom öt vezetője most egy asztal körül ült, a szektor egyik lerobbantabb negyedének rozzant épületében. A helyiség bútorzata szegényes volt, lehallgatás elleni védelme azonban annál jobb.

A legdíszesebb széken ült a csoport vezetője. Arca csontos volt, bőre fakó, széles ajkai pedig olyan vértelenek, hogy alig látszottak. Hajába itt-ott ősz szálak vegyültek, szemében azonban kiolthatatlan, haragos lángok lobogtak.

A vele szemben ülő férfit figyelte. Ő valamivel öregebbnek és testesebbnek tűnt; haja csaknem teljesen hófehér volt. Tokája beszéd közben minden szónál megrezdült.

– Nos? – szögezte neki a vezető. – Számomra teljesen nyilvánvaló, hogy nem végeztél semmit. Magyarázatot követelek!

– Régi joranumista vagyok már, Namarti – felelte az idősebb férfi. – Miért kéne magyarázatot adnom a tetteimről?

– Rengeteg régi joranumista van közöttünk – vágta rá Gambol Deen Namarti, Laskin Joranum egykori jobbkeze. – És közülük sokan tehetetlenek már, elpuhultak, mindent elfelejtettek. Régi joranumistának lenni talán nem is több már, mint ha azt mondom az illetőre, hogy vén bolond.

Az idősebb férfi hátradőlt.

– Szóval vén bolondnak nevezel? Engem? Kaspal Kaspalovot? Én már akkor Jo-Jo mellett álltam, amikor te még be sem léptél a pártba, amikor még csak céltalan, névtelen senki voltál.

– Nem téged neveztelek bolondnak – szólt közbe élesen Namarti. – Csupán azt mondtam, sok régi joranumista bolond. Most bebizonyíthatod, hogy nem tartozol közéjük.

– Én Jo-Jóval együtt…

– Felejtsd el. Ő már halott.

– De a szelleme tovább él.

– Ha ezzel segíti a harcunkat, éljen csak. De ezt csupán másokkal kell elhitetnünk, nem magunkkal. Mi jól tudjuk, hogy ő sem volt szeplőtelen.

– Tiltakozom!

– Ne akarj hőst faragni egy hétköznapi emberből, hisz követett el hibákat. Azt hitte, pusztán a szavak erejével kifordíthatja sarkából a Birodalmat…

– A történelem megmutatja, hogy szavakkal hegyeket lehet megmozgatni.

– Akkor azok valószínűleg nem Joranum szavai lehettek. Róla nagyon is lerítt mycogeni származása. Ráadásul bedőlt a cselnek, és azzal rágalmazta meg az első minisztert, Eto Demerzelt, hogy robot. Én figyelmeztettem a veszélyre, de nem hallgatott rám, és ennek meg is lett a következménye. Most kezdjünk mindent újra, tiszta lappal, rendben? Bármilyen képet alakítunk is ki Joranumról kifelé, magunkat ne próbáljuk meg becsapni.

Kaspalov nem tiltakozott többet. A másik három tekintete Namartiról az idősebb férfira vándorolt, aztán vissza; egyikük sem szállt be a vitába.

– Amikor Joranumot száműzték a Nishayára, a mozgalom széthullott, és már-már teljesen el is tűnt – folytatta Namarti élesen. – Hogy ez végül nem következett be, csak nekem köszönhető. Lépésről lépésre én építettem ki újra a hálózatot, amely immár az egész Trantort befonja. Ezt ti is tudjátok.

– Tudjuk, főnök – morogta Kaspalov. A cím használatából egyértelműen kitűnt, hogy a férfi békülni akar.

Namarti összeszorított szájjal mosolyodott el. Nem ragaszkodott ugyan rangjának emlegetéséhez, de hallatára mindig elégedettség töltötte el.

– Ti is tagjai vagytok ennek a hálózatnak – mondta –, és így megvannak a kötelességeitek.

Kaspalov mocorogni kezdett. Látszott, hogy vívódik magában, és végül meg is szólalt:

– Azt mondtad, főnök, te figyelmeztetted Joranumot, ne rágalmazza meg az első minisztert. Ő ugyan nem hallgatott rád, de legalább kimondhattad a véleményedet. Hadd éljek én is ezzel a kiváltsággal, és hadd figyelmeztesselek egy hibádra, még ha – Joranumhoz hasonlóan – nem is fogadod meg a tanácsot.

– Hát persze, beszélj csak, Kaspalov. Azért vagy itt, hogy ezt megtehesd. Mit akarsz mondani?

– Az új taktikádat, főnök, hibásnak érzem. Csak széthúzást és pusztítást okozol vele.

– Hát persze! Éppen ez a célom. – Namarti is fészkelődni kezdett, nagy erőfeszítéssel nyelve le haragját. – Joranum a meggyőzés eszközével próbálkozott, de nem járt sikerrel. Mi most tettekkel kényszerítjük térdre a Trantort.

– De vajon mennyi időre? És milyen áron?

– Hogy milyen tartósan, az majd kiderül, de az okozott kár csekély lesz. Egy kis energiakimaradás itt, egy kis vízhiány ott, vagy csatornadugulás, esetleg klímaberendezés-leállás. Az egész nem okozhat apróbb kényelmetlenségeknél többet.

Kaspalov a fejét csóválta.

– Ez öngerjesztő folyamat.

– No igen, és mi azt akarjuk, hogy hasonlóképp növekedjen a lakosság elégedetlensége. Ide figyelj, Kaspalov. A Birodalom pusztul. Ezt mindenki tudja – legalábbis az, aki intelligens gondolkodásra képes. Technológiai meghibásodások akkor is bekövetkeznek, ha mi nem teszünk semmit. Épp csak be kell segítenünk egy kicsit.

– Veszélyes útra lépsz, főnök. A Trantor infrastruktúrája hihetetlenül összetett: egy óvatlan húzás romba döntheti az egészet, akár egy kártyavárat.

– Eddig még semmi ilyesmi nem következett be.

– De a jövőben könnyen megtörténhet. És mi van, ha az emberek rájönnek, hogy mi állunk az események mögött? Széttépnek bennünket dühükben. A császárnak riasztania sem kéne a hadsereget, a tömeg meglincselne mindannyiunkat.

– Honnan tudhatnák meg, hogy mi mozgatjuk a szálakat? Szerintem minden csalódásukat a kormányra zúdítják majd, a császár tanácsadóira. Eszükbe sem jut kombinálni.

– És mi hogy tudunk majd egymás szemébe nézni azok után, amiket tettünk?

Az idős férfi ezt az utolsó kérdést már suttogva tette föl, annyira elragadták az érzelmei. Könyörgőn pillantott szemben ülő parancsnokára, akinek hűséget fogadott. Annak idején azonban azért esküdött fel, mert azt hitte, hogy Namarti ugyanúgy a szabadságot tartja majd alapelvének, mint Joranum. Most elgondolkodott, vajon Jo-Jo örülne-e, ha látná, hogyan váltják valóra álmait.

Namarti csettintett a nyelvével, ahogy egy dorgáló szülő teszi engedetlen csemetéjét nevelve.

– Kaspalov, ugye nem gondolod komolyan ezt a szentimentális kitörést? Amint hatalomra jutunk, újra rendbe rakunk mindent. Az embereket magunk mögé tudjuk állítani Joranum kormányt bíráló, legnépszerűbb szövegeivel, és ha már kellőképp megszilárdítottuk a helyzetünket, hatásos, erőskezű vezetést valósítunk meg. Jobbá tesszük a Trantort, hatalmasabbá a Birodalmat. Fölállítunk valami tanácsszervet, ahol a nép küldöttei rojtosra beszélhetik a szájukat, de a hatalmat mi gyakoroljuk majd.

Kaspalov határozatlanul hallgatott.

– Nem vagy biztos a dolgodban? – mosolyodott el Namarti. – Hisz nem veszíthetünk. Eddig rendben ment minden, és ezután sem lesz semmi gond. A császárnak fogalma sincs arról, mi készül. Az első minisztere pedig egy matematikus. Igaz, Joranumot tönkretette, de azóta nem csinált semmit.

– De van valamije, amit úgy hív… öö…

– Felejtsd el. Joranum is fontosnak tartotta ezt, de csak azért, mert Mycogenből származott. A robotmániája is abból adódott. Ennek a matematikusnak nincs semmije…

– Históriai pszichoanalízis, vagy valami ilyesmi. Hallottam, Joranum egyszer azt mondta…

– Felejtsd el. Csak tedd a dolgod. Te intézed el a klímaberendezéseket Anemoria szektorban. Hogy hogyan, azt rád bízom. Mindenesetre növekedjen meg a páraszint, büdösödjön meg a levegő, vagy valami ilyesmi. Ettől még senki sem hal meg, úgyhogy ne gyötörd magad fölösleges bűntudattal. Egyszerűen csak kényelmetlenséget okozol másoknak, amitől megnövekszik elégedetlenségük a Birodalom vezetésével szemben. Számíthatunk rád?

– Igen ám, de ami a fiataloknak és az egészségeseknek csupán apróbb kellemetlenség, mit vált ki vajon a csecsemőknél, öregeknél és betegeknél?

– Szóval garanciát akarsz arra, hogy senkinek nem esik baja?

Kaspalov megint csak morgott valamit.

– Képtelenség bármit is úgy elkezdeni, hogy garantáljuk, senkinek nem esik baja. Megmondtam, tedd a dolgod. Csináld úgy, hogy a lehető legkevesebb embernek essen bántódása, ha már ez a vesszőparipád, de csináld!

– Még valamit mondanék, főnök – találta meg a hangját Kaspalov.

– Éspedig? – sóhajtotta Namarti elgyötörten.

– Évekig eltarthat még az infrastruktúra lepusztulása. Egyszer azonban eljön az az idő, amikor az emberek elégedetlenségét kihasználva magadhoz ragadhatod a hatalmat. Hogy tervezed?

– Egészen pontosan tudni akarod?

– Igen. Mert minél hamarabb lecsapunk, annál kisebb az okozott kár, annál hatásosabb lehet a beavatkozás.

– Még nem döntöttem a „beavatkozás” végleges módjáról – válaszolta Namarti lassan. – De megtörténik, ha eljön az ideje. Addig is megteszed, amit rád bíztunk?

Kaspalov lemondóan bólintott.

– Igen, főnök.

– Akkor menj – intett Namarti türelmetlenül az ajtó felé.

Kaspalov fölállt, sarkon fordult, és kiment. Namarti le nem vette róla a szemét, míg el nem tűnt a csukódó ajtó mögött.

– Kaspalov megbízhatatlan – fordult aztán a balján ülőhöz. – Eladta magát, és csak azért kíváncsi a terveinkre, hogy kiszolgáltathassa az ellenségeinknek. Intézzétek el.

A másik bólintott. Mindhárman kimentek; Namarti egyedül maradt a szobában. Kikapcsolta a világító falelemeket, csupán a mennyezeten hagyott meg egy fényes négyzetet, mely nem engedte teljes sötétségbe borulni a helyiséget.

Arra gondolt, hogy minden láncnak megvan a leggyengébb szeme, amelytől mielőbb meg kell szabadulni. Történt már ilyen a múltban is, így erősödhetett meg szervezetük.

A félhomályban elmosolyodott, arcát vadállati öröm torzította el. Elvégre a hálózat már a palotába is beférkőzött – s bár ez a szál még nem volt túl megbízható, de már létezett, és a jövőben számítani lehetett rá.

6.

A császári palota kupoláktól nem védett területén az időjárás továbbra is meleg, napos volt. Ilyesmi nem fordult elő gyakran. Harinak eszébe jutott, mit mesélt egyszer Dors, miért választották ezt a vidéket – hideg telei és gyakori esői ellenére – császári székhelyül.

– Nem is igazán választották – mondta az asszony. – Ez a Morovian család birtoka volt, még a Trantori Királyság korai éveiben. Amikor aztán a királyságból Birodalom lett, a császár számos rezidenciát építtetett magának, nyári, téli meg mindenféle más palotákat. A bolygót szép lassan beborították kupolákkal, de az egyik uralkodó annyira megkedvelte ezt a helyet, hogy végül befedetlen maradt. Különlegesség lett belőle, és ez a különlegesség nyerhette el aztán a következő császár tetszését… meg a következőét… meg a következőét… Egyszóval hagyomány lett belőle.

– Mint minden hasonló esetben, Seldon ekkor is elgondolkodott: hogyan kezelné ezt a pszichohistória? Előre láthatja vajon, hogy egy kis terület fedetlen marad, de azt nem árulhatja el, melyik? Vagy talán mindent pontosan megmutathat? És vajon tévedhet abban, amit megmutat? Hogyan veheti számításba egy császár személyes ízlését, aki épp az adott időszakban foglalja el a trónt, és csupán pillanatnyi szeszélyből hoz meg egy bizonyos döntést? Ez maga a káosz – maga az őrület.

Cleon láthatóan élvezte a jó időt.

– Öregszem, Seldon – szólt. – De ezt aligha kell mondanom, hiszen egyidősek vagyunk. Az bizony az öregedés jele, ha semmi kedvem teniszezni vagy horgászni – habár nemrég telepítették be hallal a tavat –, csak szép nyugodtan sétálgatok a park ösvényein, és ez is boldoggá tesz.

Beszéd közben diót evett, ami Seldont leginkább a szülőbolygóján termesztett tökmagra emlékeztette, bár valamivel nagyobb volt és kevésbé ízletes. Cleon a foga között roppantotta össze a héját, lehántotta, aztán a belet bekapta.

Seldon nem szerette különösebben ennek a diófajtának az ízét, de ennek ellenére elfogadta, amikor a császár feléje kínált néhányat.

Cleon a kezében gyűjtötte a héjdarabokat, és most körülpillantott, hátha meglát valami edényféleséget, amibe beledobhatja őket. Nem talált, ám észrevett a közelben egy kertészt, aki illően vigyázzba vágta magát a császár megjelenésekor, és fejét tisztelettudóan lehorgasztotta.

– Kertész! – szólt oda neki Cleon. A férfi sietve elébe járult.

– Felség?

– Szabadíts meg ezektől – mondta a császár, beleszórva a dióhéjakat a kertész markába.

– Igenis, felség.

– Nálam is van néhány, Gruber – szólalt meg Seldon. Gruber feléje nyújtotta a kezét, és szinte szégyellősen suttogta:

– Parancsoljon, első miniszter úr.

Aztán elsietett. A császár kíváncsian kísérte szemével.

– Ismered a fickót, Seldon?

– Igenis, felség. Régi barátom.

– A kertész régi barátod? Hogy lehet ez? Talán csak nem ő is matematikus volt egykor?

– Nem, felség. De talán emlékszik is a történetre. Akkor ismertem meg amikor… – megköszörülte a torkát, és azon töprengett, hogyan hozhatná föl legtapintatosabban a témát – az ön kegyes kinevezése után nem sokkal az az őrmester az életemre tört.

– Á, a merényletkísérlet! – Cleon szemét az égre emelte, mintha mérgét akarná legyűrni. – Nem tudom, miért retteg mindenki ettől a szótól.

– Talán azért – felelte Seldon behízelgő hangon, amiért legszívesebben leköpte volna magát –, mert jobban aggódunk felséged testi épségéért, mint saját maga.

Cleon gúnyosan elmosolyodott.

– Én mindenesetre legalábbis ki merem mondani. De mi köze az egészhez ennek a Grubernek? Így hívják, Gruber?

– Igen, felség. Mandell Gruber. Bizonyára emlékszik, hogy volt akkor egy kertész, aki a gereblyéjével fölfegyverkezve szaladt a segítségemre a sugárpisztolyos őrmester ellenében.

– Á, igen. Ez a fickó volt az a kertész?

– Úgy van, felség. Azóta is barátomnak tartom, és ha kijövök a parkba, csaknem mindig elbeszélgetek vele. Úgy érzem, vigyáz rám, felelősséget érez értem. És persze én is kedvelem.

– Megértelek. De ha már itt tartunk, hogy van csodálatra méltó feleséged, dr. Venabili? Ritkán látom.

– Ő történész, felség. Szereti magát beleásni a múltba.

– Nem félsz tőle? Mert én félnék a helyedben. Elmesélték nekem, hogy elbánt azzal az őrmesterrel. Az ember szinte megsajnálta a gazfickót.

– Csak engem védelmez ilyen vadul, de az utóbbi időben nem volt rá sok lehetősége. Elcsöndesedett errefelé az élet.

A császár a távolban baktató kertész felé pillantott.

– Megjutalmaztuk mi ezt az embert?

– Én igen, felség. Van két lánya, és én gondoskodtam róla, hogy amennyiben unokái születnek, legyen miből iskoláztatniuk őket.

– Nagyon helyes. De a kertésznek is kéne valami, mondjuk egy előléptetés. Jó szakember?

– Kiváló, felség.

– A főkertész, Malcomber – ha jól emlékszem a nevére – elég öreg már, nem a legalkalmasabb a posztjára. Jócskán benne jár hetvenes éveiben. Gondolod, hogy ez a Gruber átvehetné a munkáját?

– Semmi kétségem, felség, csakhogy ő jobban szereti a jelenlegi helyét. Így a szabadban lehet, ha esik, ha fúj.

– Különös felfogás. De biztos vagyok abban, hogy előbb-utóbb hozzászokik az adminisztrációs munkához. Ráadásul legfőbb ideje fölújítani a parkot. Hmm. Ezen gondolkoznom kell még. A te Gruber barátod talán pontosan az én emberem. Apropó, Seldon, hogy értetted azt, hogy elcsendesedett errefelé az élet?

– Úgy, felség, hogy az udvarban elült minden viszálykodás. Alig van példa intrikára.

– Nem így látnád, Seldon, ha te lennél a császár, és neked kéne foglalkoznod az összes hivatalnok panaszaival. Miként mondhatod, hogy elcsendesedett az élet, amikor hozzám minden héten újabb jelentések futnak be különböző súlyos üzemzavarokról, melyek a Trantoron történnek?

– Ilyesmik mindig is előfordultak.

– A korábbi években nem volt ennyi.

– Meglehet, felség. De az infrastruktúra is elavul; a megfelelő karbantartás elvégzése rengeteg munkába és pénzbe kerülne, márpedig az emberek nem örülnének újabb adóemelésnek.

– Annak sohasem örülnek. Ahogy hallom, a szektorok polgárai egyre elégedetlenebbek az üzemzavarok miatt. Ennek véget kell vetni. Tiéd a feladat, Seldon. Mit mond a pszichohistória?

– Amit a józan ész is: öregszik minden.

– Látod, máris elromlott ez a szép nap. Ezt az üzemzavardolgot mindenestül rád bízom.

– Igenis, felség – felelte Seldon halkan.

A császár odébbállt, és ő arra gondolt, hogy számára is elromlott ez a szép nap. A központ leromlása az, amit legkevésbé akart. De mivel akadályozhatná meg, és hogyan háríthatná át a krízis terhét a külvilágokra?

A pszichohistóriától hiába várt volna választ.

7.

Raych Seldont elégedettséggel töltötte el, hogy – hónapok óta először – igazi családi vacsorán vehet részt annak a két embernek a társaságában, akikre apjaként és anyjaként gondolt. Tudta persze, hogy biológiai értelemben nem ők a szülei, de ez nem számított. Mosolya így is határtalan szeretetet sugárzott feléjük.

A környezet nem volt olyan barátságos, mint a régi időkben, Streelingben, amikor még egy kis lakásban laktak az egyetem területén. Itt, sajnos, semmi sem tudta elrejteni az első miniszteri lakosztály hivalkodó pompáját.

Raych néha megállt a tükör előtt, és eltöprengett; vajon mit keres ő itt? Szüleinél feltűnően alacsonyabb volt, alig 163 centi. Zömök testén kemény izmok feszültek, sehol semmi háj. Haja fekete volt, csakúgy, mint jellegzetes dahli bajusza, melyet gondosan ápolt.

A tükörben azonban még mindig azt az egykori utcagyereket látta, aki rongyokban, egy fillér nélkül élte életét, míg óriási szerencséje össze nem hozta Harival és Dorsszal. Seldon persze akkoriban még sokkal fiatalabb volt, talán annyi idős, amennyi most ő. Bámulatos módon Dors azóta mit sem változott: még mindig ugyanolyan karcsú és fürge volt, mint amikor Raych elvezette őket Billibottonban Rittah anyóhoz. Az egykori szegény utcagyerekből azonban időközben államhivatalnok lett, a Népességnyilvántartási Minisztérium gépezetének egyik apró fogaskereke.

– Mi újság a minisztériumban, Raych? – kérdezte Seldon. – Előbbre jutottatok?

– Valamennyire. Beiktattuk a törvényeket, megszülettek a császári állásfoglalások, és ki is hirdettük ezeket. Mégis, nagyon nehéz az embereket megmozgatni. Hiába szónokolunk a testvériségről, amikor senki sem érzi testvérnek a másikat. És ami a legjobban megdöbbent, az az, hogy a dahlbeliek sem jobbak a többieknél. Ők is egyenlőséget akarnak, de közben ugyanúgy elnyomnának másokat, ha volna rá lehetőségük.

– Képtelenség ilyen rövid idő alatt megváltoztatni az emberek gondolkodásmódját, Raych – mondta Dors. – Már az is szép, hogy megpróbáljátok. Talán sikerül a legrettenetesebb igazságtalanságokat fölszámolnotok.

– A baj csak az – szólt közbe Seldon –, hogy a történelem hosszú évezredei alatt senki sem foglalkozott ezzel a kérdéssel. Az emberek elmerültek az „én jobb vagyok nálad” látszólag vidám játékának fertőjében, és most elég nehéz kigyógyítani őket. Ez ellen senki nem tett semmit, hát ne csodálkozzunk, ha most a legkisebb előrelépés is beletelik, mondjuk, száz esztendőbe.

– Néha azt hiszem, apa, hogy büntetésből neveztél ki erre a posztra.

Seldon fölvonta a szemöldökét.

– Vajon mi okból akartalak volna megbüntetni?

– Talán mert vonzódtam Joranum szektorok közötti egyenlőséget és néphatalmat hirdető elveihez.

– Azért én nem hibáztatlak. Vonzó nézetek voltak, elismerem, de Joranum és a bandája csak eszközként használta ezeket, hogy hatalomra kerülhessen. Utána…

– Mégis velem csalattad csapdába, bármennyire rokonszenvesnek találtam is a terveit.

– Nem egykönnyen szántam rá magam – felelte Seldon.

– Most pedig rám bíztad Joranum ötleteinek megvalósítását, hadd lássam, milyen nehéz feladat valójában.

– Mit szólsz ehhez, Dors? – fordult az asszonyhoz Seldon. – A fiú alattomossággal vádol, pedig az igazán a lehető legtávolabb áll tőlem.

– Ugyan már – szólt Dors, és ajka körül halvány mosoly játszadozott –, csak nem gondolsz ilyet a saját apádról?

– Persze hogy nem. Normális esetben nincs nálad egyenesebb ember, apa. De ha muszáj, tudod keverni a kártyákat. Nem ez a szándékod a pszichohistóriával is?

– Eddig – válaszolta Seldon szomorúan – vajmi keveset jutottam előre a pszichohistória terén.

– Kár. Pedig nekem egyre az jár az eszemben, hogy a pszichohistória magyarázattal szolgálhatna az emberi fanatizmusra.

– Talán igen. Én mindenesetre még nem találtam rá.

A vacsora végén aztán Seldon így szólt:

– Beszélgetnünk kellene, Raych.

– Igazán? – kérdezte Dors. – Ezek szerint én itt fölösleges vagyok.

– Minisztériumi ügyeket beszélünk meg.

– Egy frászt, Hari. Szegény fiút valami olyasmire akarod megkérni, amibe én nem egyeznék bele.

– Biztos lehetsz benne – felelte Seldon határozottan –, hogy semmi olyasmit nem kérek tőle, ami az ő elveivel ellenkezne.

– Semmi baj, mama – szólt Raych. – Hadd beszéljünk most apával. Ígérem, utána mindent elmesélek neked.

Dors a szemét forgatta.

– Úgyis tudom, hogy később majd államtitkokra hivatkoztok.

– Ami azt illeti – mondta Seldon –, valóban államtitkokról lesz szó. A lehető legtitkosabbakról. És ezt komolyan mondom, Dors.

Az asszony fölkelt, ajka megfeszült. Kifelé menet aztán parancsoló hangon még visszaszólt:

– Ne dobd oda a fiút a farkasoknak, Hari.

Amikor becsukódott utána az ajtó, Seldon halkan megjegyezte:

– Tartok attól, hogy mégiscsak oda kell dobnom téged a farkasoknak, Raych.

8.

Seldon dolgozószobájában ültek le – a „gondolkodóhelyen”, ahogy ő nevezte. Számtalan órát eltöltött már itt, a birodalmi és trantori kormányzat gondjain töprengve.

– Raych, ugye olvastál már azokról az üzemzavarokról, amelyek az utóbbi időben keletkeztek a bolygó ellátórendszerében? – kérdezte.

– Igen – felelte a fia –, de tudod, apa, öreg világ ez a miénk. Legjobb lenne, ha mindenkit kitelepíthetnénk, aztán fölásnánk az egészet, kicserélnénk a berendezéseket, a legmodernebb komputervezérlésre állítanánk át mindet, és csak akkor hoznánk vissza az embereket. Mellesleg a Trantoron az is sokat segítene, ha a népességet maximálhatnánk egy húszmilliárdos szinten.

– És mit csináljunk a másik húszmilliárddal? – kérdezte Seldon mosolyogva.

– Bárcsak tudnám! – felelte Raych komoran. – A gond az, hogy nem építhetjük újjá a bolygót, legfeljebb itt-ott belejavítgathatunk.

– Hát igen. De amiről én most beszélni akartam, az az, hogy fölfedeztem néhány különös összefüggést. Szeretném, ha te is megnéznéd, és összevetnénk a gondolatainkat.

Zsebéből egy apró gömböt húzott elő.

– Ez meg mi? – kérdezte Raych.

– A Trantor nagy gonddal beprogramozott térképe. Tégy meg egy szívességet, Raych: takarítsd le az asztalt.

Seldon nagyjából középre helyezte a gömböt, és kezét a széke karfájába épített billentyűzetre tette. Hüvelykujjával megnyomott egy kapcsolót, mire a helyiségben kialudt a világítás, ugyanakkor az asztal lapja halvány elefántcsont fényben ragyogott fel. A gömb szétnyílt, és immár az egész asztalt beterítette.

A fény egyes helyeken elhalványult, és foltok tűntek elő, egyre határozottabb körvonalakkal. Fél perc után Raych meglepetten kiáltott föl:

– Ez tényleg a Trantor térképe!

– Hát persze. Mondtam, hogy az. Ilyen szerkentyűt persze nem kapni minden áruházban: a hadsereg fejlesztette ki. Gömb formában is megmutathatja a Trantort, de nekem most a síkvetület jobban megfelel.

– Mihez?

– Nos, az utóbbi egy-két évben megszaporodtak az üzemzavarok. Ahogy te is mondtad, öreg bolygó a miénk, tehát ez nem meglepő. Igen ám, de hasonló esetek egyre gyakrabban fordulnak elő, ráadásul majdnem mind emberi hiba következménye.

– Szerintem ez tökéletesen érthető.

– Persze; csakhogy mindennek van határa. Főleg ha földrengések is közbeszólnak.

– Földrengések? A Trantoron?

– Elismerem, hogy a mi bolygónk szeizmológiai szempontból nem valami aktív, és ez jó is, mert hiszen nem lenne túl praktikus egy olyan világot kupolák alá zárni, amelyen gyakoriak a földrengések, és folyton károkat okoznak az épületekben. Anyád szerint a Trantorból nagyrészt azért lett császári székhely, mert geológiailag haldoklik már – nem valami szép kifejezés, de ezt használja. Nos, lehet, hogy haldoklik, de még korántsem halott. Előfordulnak kisebb földrengések: az utóbbi két évben pontosan három.

– Ezt nem is tudtam, apa.

– Nem sokan tudják. A fejünk fölött nem egyetlen kupola húzódik. Több száz különálló részből áll; ezek megemelhetők, résnyire nyithatók, hogy utat engedjenek a földrengéskor keletkező feszültségeknek. Mivel egy ilyen csak rövid ideig tart – tíz másodpercig, maximum egy percig –, a kupola nyílását-csukódását a lent lakók észre sem veszik, legfeljebb a remegést és az edénycsörömpölést. A kinti időjárás alig befolyásolhatja a bentit.

– Ez jó, nem?

– Persze. Természetesen az egész komputerizált. Egy földrengés kitörése azonnal működésbe hozza a vezérlést, így a kupola minden esetben kinyílik, mielőtt a vibrációk kárt tehetnének benne.

– Ez is jó.

– A három legutóbbi kisebb földrengés esetében azonban a kupolavezérlés nem kapcsolt be. Ez minden alkalommal kijavítandó károkat eredményezett. Időt emésztett fel, pénzt, ráadásul az időjárás-szabályzók is alacsonyabb hatásfokon működtek egy darabig. Szerinted, Raych, mekkora a valószínűsége annak, hogy mindhárom esetben a berendezés hibásodott meg?

– Nem túl nagy.

– Enyhén szólva. Kevesebb, mint egy a százhoz. Az ember azt gondolná, valaki babrált a vezérléssel a földrengések előtt. No mármost, minden évszázadban egyszer előfordul magmaszivárgás is, amelyhez képest a földrengés csupán gyerekjáték. Nagyon nem örülnék neki, ha valamilyen meghibásodás miatt csak akkor szereznénk tudomást róla, amikor már késő. Szerencsére eddig ilyesmi nem történt, és valószínűleg nem is fog, de képzeld csak el… Ezen a térképen láthatod az utóbbi két év üzemzavarainak helyét. Szinte valamennyit emberi hibának könyvelték el, de az okozóját egy esetben sem tudtuk kinyomozni.

– Mert mindenki a saját szemétdombját védi.

– Sajnos, igazad lehet. Ez minden bürokráciára jellemző, a Trantoré pedig valamennyi közül a legszövevényesebb. De mi a véleményed a helyek eloszlásáról?

– A térképen kis vörös pöttyök jelentek meg, mintha pattanások lepték volna el a bolygó felszínét…

– Hát – habozott Raych –, szerintem elég egyenletesen oszlanak el.

– Pontosan, és épp ez az érdekes. Az ember azt várná, hogy a Trantor régebbi szektoraiban épült le leginkább az infrastruktúra, ott van szükség legtöbbször gyors döntésre, ami az emberi tévedés melegágya. Megjelölöm ezeket a területeket kékkel, és mindjárt meglátod, hogy nem fordul elő rajtuk az átlagosnál több üzemzavar.

– Na és?

– És szerintem ez azt jelenti, Raych, hogy a meghibásodásokat nem a véletlen okozza, hanem szándékos rongálás, méghozzá az egész bolygón szisztematikusan szétszórva, hogy a lehető legtöbb ember körében keltsenek zavart. A céljuk pedig az elégedetlenség növelése.

– Nem tartom valószínűnek.

– Nem? Akkor nézzük az üzemzavarok időbeni terjedését.

– A kék foltok és a piros pöttyök eltűntek; a Trantor térképe pár pillanatra kiürült, aztán a jelek újból megjelentek, ezúttal egyenként.

– Figyeld meg – mondta Seldon –, hogy időben sem csoportosan helyezkednek el. Föltűnik egy, aztán egy másik, és megint egy másik, és így tovább, mint egy metronóm szabályos ütései.

– Szerinted ez direkt van?

– Csakis direkt lehet. Akárki dolgozik is a háttérben, a lehető legkisebb erőfeszítéssel a legnagyobb fölzúdulást akarja kelteni; ezért nem rendel el kettőt egy időben, azok ugyanis elnyomnák egymást a hírekben és az emberek tudatában. Valamennyi incidens hatását a végsőkig kihasználja.

– A térkép kialudt, s meggyulladt a világítás. Seldon ismét zsebre vágta az eredeti méretére összezsugorodott gömböt.

– De ki tenne ilyesmit? – kérdezte Raych. Seldon elgondolkozva válaszolt:

– Pár nappal ezelőtt jelentést kaptam egy gyilkosságról, Mynek szektorból.

– Nincs ebben semmi szokatlan – vonta meg a vállát Raych. – Még ha Mynek nem tartozik is a legrosszabb közbiztonságú szektorok közé, sok gyilkosság történhet ott nap mint nap.

– Több száz – felelte Seldon a fejét rázva. – Volt olyan rossz napunk, amikor a Trantor egész területén elkövetett emberölések száma megközelítette az egymilliós határt. Általában nincs sok esély a gyilkos kézre kerítésére: az eset csak a statisztikát gyarapítja újabb számadattal. Ez a mostani azonban különleges volt. A férfit megkéselték, de elég ügyetlenül. Még élt, amikor rátaláltak. Halála előtt azt suttogta: „főnök”. Ez fölkeltette a nyomozók kíváncsiságát, és végül sikerült őt azonosítani. Anemoriában dolgozott, fogalmunk sincs, mit keresett Mynekben. Egy talpraesett tiszt aztán kiderítette, hogy régi joranumista volt. Kaspal Kaspalovnak hívták, és közelről ismerte Laskin Joranumot. Most pedig megkéselték.

– Raych összevonta a szemöldökét.

– Már megint joranumista összeesküvést szimatolsz, apa? Hiszen annak a pártnak hírmondója sem maradt.

– Nemrég anyád is megkérdezte, szerintem léteznek-e még joranumisták, mire én azt válaszoltam, hogy a legkülönösebb irányzat is megtartja bukása után a maga követőit, néha évszázadokig. Ezek persze többnyire nem valami számottevőek, csupán elkülönült csoportocskák. De mi van akkor, ha a joranumisták szervezete megmaradt, méghozzá erősnek? Mi van, ha képesek megölni valakit, akit árulónak tartanak? Mi van, ha az üzemzavarok előidézésével egy hatalomátvételhez készítik elő a terepet?

– Nagyon sok ebben a „ha”, apa.

– Tudom. És lehet, hogy tévedek is. De a gyilkosság Mynekben történt, és ami azt illeti, abban a szektorban egyetlen meghibásodás sem fordult elő.

– Mit bizonyít ez?

– Azt bizonyíthatja, hogy Mynek az összeesküvők főhadiszállása, akik nem akarnak maguknak fölösleges kellemetlenségeket okozni. Ezek persze nem csupán joranumisták lehetnek, hanem a régi myneki császárdinasztia leszármazottai is, akik mind a mai napig igencsak vágynak a trónra.

– Hű, apa, ezt az elméletet nagyon ingatag alapokra építed!

– Tudom. De tegyük föl, hogy egy újabb joranumista összeesküvésről van szó. Joranum jobbkeze egy Gambol Deen Namarti nevű férfi volt. Az ő haláláról nem érkezett jelentés, sem arról, hogy elhagyta volna a Trantort; egyáltalán semmiről vele kapcsolatban az utóbbi tíz évben. Persze ez nem meglepő: könnyű nyomát veszteni egyetlen embernek egy negyvenmilliárdos világon. Volt idő az életemben, amikor magam is kihasználtam ezt. Namarti talán meghalt; ez lenne a legegyszerűbb magyarázat. De mi van, ha mégsem?

– Mit tehetünk, hogy kiderítsük?

Seldon fölsóhajtott.

– A logikus lépés az lenne, hogy fölveszem a kapcsolatot a helyi biztonsági szolgálattal, ezt azonban nem tehetem. Bennem nincs meg Demerzel tekintélyt parancsoló megjelenése. Ő meg tudta félemlíteni az embereket, erőt sugárzott magából, de én csak egy matematikus vagyok. Nem nekem való ez a miniszterség. Nem is lennék az, ha a császár nem hinne megszállottan a pszichohistóriámban.

– Ez most afféle önmarcangolás?

– Igen, lelki szemeimmel élesen látom magam előtt, ahogy beállítok a biztonságiakhoz azzal, amit az előbb mutogattam neked a térképen – az immár üres asztal felé intett –, és előadom, mekkora veszély fenyeget bennünket valami ismeretlen természetű összeesküvés miatt. Komoly arccal végighallgatnak, aztán mikor elmentem, összeröhögnek, micsoda bolond egy matematikus vagyok, és nem tesznek semmit.

– Akkor hát mit csináljunk? – kérdezte Raych, visszatérve korábbi kérdéséhez.

– Inkább arról van szó, te mit csinálhatsz. Több bizonyíték kell, és szeretném, ha megszereznéd nekem. Elküldeném anyádat, de ő semmilyen körülmények közt nem hagy magamra. Én nem léphetek ki a palota területéről. Kettőnkön kívül leginkább pedig benned bízom – sőt még magunknál is jobban. Fiatal vagy, erős, jobb verekedő, mint én valaha is voltam, és vág az eszed.

– Az életedet azonban nem szívesen teszem kockára, úgyhogy te se próbálkozz semmiféle hősködéssel. Nem tudnék anyád szemébe nézni, ha veled bármi történne. Csak tudd meg, amit lehet. Talán kiderül, hogy Namarti él, és nagyban ügyködik valamin. Talán meghalt. Talán a joranumisták szervezete még mindig működik. De az is lehet, hogy talán a myneki dinasztia áll a történtek mögött. Bármelyik bizonyul is igaznak, az eredmény érdekes, de nem ér meg egy emberéletet. Ami a legfontosabb: derítsd ki, szándékos rongálás okozza-e az üzemzavarokat, és ha igen, mik az összeesküvők további tervei. Én csakis hatalomátvételre gondolhatok, és ha így áll a dolog, mindent pontosan tudni akarok.

– És van is valami ötleted, hogyan fogjak hozzá? – kérdezte Raych óvatosan.

– Igen, van. Menj el Myneknek arra a részére, ahol Kaspalovot megölték. Tudd meg, tényleg aktív joranumista volt-e, és ha igen, próbálj meg te is beépülni a szervezetbe.

– Talán sikerülhet. Könnyen kiadom magam hívő joranumistának. Jo-Jo idejében ugyan még igencsak fiatal voltam, de azt mondhatom, hogy bámultam az elképzeléseit. Ez többé-kevésbé igaz is.

– Hát igen, de van egy bökkenő. Könnyen fölismerhetnek. Elvégre az első miniszter fia vagy. Párszor föltűntél a holovízióban, és interjúkban is kifejtetted már véleményedet a szektorok egyenlőségéről.

– Persze, de…

– Semmi de, Raych. Magasított cipőket viselsz majd, megváltoztatjuk a szemöldököd vonalát, és kerekebbé tesszük az arcodat. És a hangodon is változtatni kell egy kicsit.

Raych vállat vont.

– Sok hűhó semmiért.

– És – tette hozzá Seldon reszkető hangon – leborotválod a bajuszodat.

Raych szeme kikerekedett, és egy pillanatig szóhoz sem jutott. Végül mégis megjött a hangja:

– Leborotváljam a bajuszom? – suttogta rekedten.

– Nyoma se maradjon. Bajusz nélkül igazán senki nem ismer rád.

– De hát ez képtelenség! Mintha levágnák a… Mintha kasztrálnának.

Seldon a fejét csóválta.

– Ez csak rögeszme nálad. Yugo Amaryl is dahlbeli, mégsem visel bajuszt.

– Yugo bolond. Semmi élet nincs benne, csak akkor, ha a számokról beszél.

– Matematikusnak viszont kiváló, és ezen a bajusz hiánya sem változtat. Mellesleg a borotválkozás nem kasztráció. A bajuszod két hét alatt visszanő.

– Két hét! Két év alatt sem lesz ilyen… ilyen… – Védelmezőn elé kapta a kezét.

– Raych, meg kell tenned – mondta Seldon kérlelhetetlenül. – Ez az áldozat elengedhetetlen. Ha a bajuszod miatt elkapnak, még… bajod eshet. Nem vállalhatom ezt a kockázatot.

– Inkább meghalok! – fakadt ki Raych.

– Ne dramatizáld túl a helyzetet! – torkolta le Seldon. – Ezt meg kell tenned, és nem fogsz belehalni. Egyébként… – egy rövid ideig tétovázott – anyádnak egy szót se. Majd én mindent elintézek.

Raych elgyötörten pillantott apjára, aztán halk, megadó hangon így szólt:

– Rendben, apa.

– Kerítek valakit, aki gondoskodik az átformálásodról – mondta Seldon –, és amint kész vagy, egy légijet Mynekbe szállít. Föl a fejjel, Raych, nincs itt a világ vége.

A fiatalember sápadtan elmosolyodott. Nyugtalan arckifejezéssel sietett ki a szobából. Az elveszett bajusz hamar visszanő, fia viszont csak egy van. Seldon nagyon jól tudta ezt, mint ahogy azt is, hogy nagy veszélybe küldi Raychot.

9.

Mindenki a maga illúziói között él. Maga Cleon – a galaxis császára, a Trantor királya és még egy sor hasonlóan hangzatos cím tulajdonosa, melyet ünnepélyes alkalmakkor mind elsoroltak a tiszteletére – például meggyőződéssel hitte, hogy tetteit a demokrácia szelleme hatja át.

Mindig földühítette, ha Demerzel (és később Seldon) egy-egy szándékát a „zsarnoki” jelzővel illette. Cleon nem tartotta magát zsarnoknak, mindössze szilárdan kezében akarta tartani a hatalmat.

Sokszor nosztalgiával emlegette föl azokat az időket, amikor a császárok még szabadon elvegyülhettek a nép közt. Most, amikor a történelem sikeres és sikertelen puccsok és merényletek szünet nélküli sorozatává vált, neki szükségszerűségből el kellett zárkóznia a világ elől.

Persze kétségbe vonható, hogy Cleon, aki egész életében csak a leghivatalosabb kötöttségek közt találkozott másokkal, képes lett volna-e közvetlenül elcsevegni egy ismeretlennel, ő maga mégis úgy sejtette, roppantul élvezné. Izgatottan várt hát minden alkalmat, amikor szót válthatott egyik-másik alattvalójával, néhány percre levetkőzve császári fensőbbségességét. Ettől demokratikusabbnak érezte magát.

Ott volt például az a kertész, akiről Seldon mesélt. Megjutalmazhatná, ha megkésve is, hűségéért és bátorságáért, méghozzá személyesen, nem valamelyik titkára útján.

Színe elé rendelte tehát a férfit a tágas, gyönyörűen virágzó rózsakertbe. Ezt gondolta a legmegfelelőbbnek. Természetesen a kertészt parancsolták oda előbb, elvégre egy császárt csak nem várakoztathat meg. Egy dolog, ha valaki demokratikus, de az egészen más, ha kényelmetlenségeket kell elszenvednie.

A kertész ott várta hát a rózsák között, tágra nyílt szemmel, remegő ajkakkal. Cleonnak eszébe jutott, hogy szerencsétlennel talán nem közölte senki a találkozó célját. Na, majd ő egykettőre megnyugtatja – igen ám, de sehogy sem akart eszébe jutni a férfi neve.

Egyik titkárához fordult, és megkérdezte:

– Hogy is hívják a kertészt?

– Mandell Grubernek, felség. Már harminc éve a palota kertésze.

– Felség – motyogta Gruber össze-összekoccanó fogakkal. – Nem sok mindenhez értek, de legjobb tudásom szerint szolgálom felségedet.

– Persze, persze – csitította a császár, és közben eszébe jutott, hogy a kertész hátha azt hiszi, ő csak gúnyolódni akar vele. Az alsóbb néposztály tagjai nem ismerik a jó modorral együtt járó kifinomultabb érzéseket, s emiatt meglehetősen nehezen igazodnak el másokon, ez esetben az ő demokratikusságán.

– Az első minisztertől hallottam – folytatta Cleon –, miként sietett egyszer a segítségére, meg azt, mennyire ért a kertészkedéshez. Azt is mondta, hogy maga és ő jó barátok.

– Felség, az első miniszter úr nagyon kegyes hozzám, de én tudom, hol a helyem. Sose beszélek hozzá, csak ha ő szólít meg előbb.

– És ez így van rendjén, Gruber. A jó modora dicséretére válik, ám az első miniszter, csakúgy, mint én, a demokrácia híve, és megbízom az emberismeretében.

Gruber mélyen meghajolt.

– Mint tudja – beszélt tovább a császár –, Malcomber főkertész öreg már, szívesen visszavonulna. Egyre nehezebben birkózik meg a ráháruló felelősséggel.

– Felség, a főkertészt mi mindannyian nagyon tiszteljük. Reméljük, jó egészsége még hosszú évekig megmarad, hogy elébe járulhassunk bölcs tanácsokért.

– Jól mondta, Gruber – bökte ki a császár óvatlanul –, de tudja jól, hogy ez csak porhintés. A főkertész egészsége nagyon ingatag, és szellemi képességei is, melyek posztjára alkalmassá tették, fogyatkozóban vannak. Ő maga kérte nyugdíjazását még az év letelte előtt, és én beleegyeztem. Az utódját azonban még nem találtam meg.

– Ó, felség, ötven férfit és nőt is fölsorolhatnék, akiből kiváló főkertész lenne.

– Kétségkívül – mondta a császár –, csakhogy én magát választottam. – Azzal kegyesen elmosolyodott. Erre a pillanatra várt már régóta. Arra számított, Gruber most térdre hull, és hálaszavakat rebeg neki.

De nem tette. A császár homloka ráncokba szaladt.

– Felség – szólt Gruber –, nem érdemeltem én ki ezt a kegyet.

– Badarság – intette le Cleon, sértődötten, amiért valaki kétségbe vonja döntése helyességét. – Ideje már, hogy megjutalmazzuk érdemeiért. Többé nem kell kiállnia az időjárás viszontagságait. Megkapja a főkertész irodáját, valamint lakosztályát, melyet újra berendezünk, hogy családjával együtt a lehető legnagyobb kényelemben élhessen ott… Ugye van családja, Gruber?

– Igenis, felség. Feleségem és két lányom. Meg egy vejem.

– Nagyon jó. Élvezni fogja az új életét, Gruber. Megszabadul a szeszélyes időjárástól, igazi trantori módjára.

– Felség, vegye figyelembe, kérem, hogy én az Anacreonon nőttem fel…

– Figyelembe vettem, Gruber. A császár előtt azonban minden világ egyenlő. Döntöttem. Kiérdemelte új posztját.

Azzal bólintott, majd távozott. Újabb jó cselekedete elégedettséggel töltötte el. Persze ez a kertész mutathatott volna valamivel több hálát is, de sebaj, a feladatot végrehajtotta.

Ezúttal persze sokkal könnyebb dolga volt, mint az üzemzavarok ügyében. Egyszer ingerültségében kijelentette, hogy ha egy meghibásodásnak emberi mulasztás az oka, a felelőst haladéktalanul ki kell végezni.

– Csak néhány kivégzés – mondta –, és egyszeriben mindenki sokkal óvatosabb lesz.

– Attól tartok, felség – válaszolta Seldon –, hogy efféle zsarnoki eszközökkel nem érne célt. A dolgozók sztrájkolni kezdenének, és ha ön újra munkára kényszerítené őket, lázadás törne ki. Ha katonák vennék át a gyárakban a dolgozók helyét, kiderülne, hogy ők nem tudják a gépeket kezelni, tehát az üzemzavarok csak még gyakoribbá válnának.

Nem csoda ezek után, hogy Cleon megkönnyebbülve menekült az új főkertész kinevezésének sokkal ártalmatlanabb ügyéhez.

Ami Grubert illeti, döbbent rémülettel bámult most a távolodó császár után. Elveszik tőle a nyílt terek szabadságát, és a négy fal közé kényszerítik… De hát hogy mondhatna ellent az uralkodónak?

10.

Raych komoran bámult myneki hotelszobájának tükrébe (a szoba meglehetősen rossz állapotban volt, de ő – meséje szerint – nem tartozott a jómódúak közé). Nem tetszett neki, amit látott. Bajusza eltűnt, pajesza megrövidült, s a hajából is levágtak oldalt és hátul.

Úgy nézett ki, mint akit megkopasztottak.

Sőt még annál is rosszabbul: az arcán végrehajtott változtatások miatt egészen csecsemőfeje lett.

Undorítónak találta magát.

És még csak nem is jut előbbre. Seldontól megkapta a Kaspal Kaspalov haláláról szóló rendőri jelentéseket, melyeket gondosan át is tanulmányozott. Sok hasznosat azonban nem talált bennük: Kaspalovot meggyilkolták, de a nyomozók ennél többre nemigen jutottak. Mellesleg látszott, hogy nem is erőltették meg magukat túlságosan.

Ezt nem tartotta meglepőnek. A legutóbbi évszázad során a bűnözés a legtöbb világon ugrásszerűen megnőtt, és mindnél inkább a páratlanul bonyolult a Trantoron. A helyi biztonsági erők nem bírták tartani a lépést. Létszámuk, hatékonyságuk csökkent, és (ugyan ezt nehezen lehetett volna bebizonyítani) egyre korruptabbá váltak. Ez utóbbit persze elkerülhetetlenné tette, hogy a bérek nem emelkedtek az árakkal egyenlő arányban. Amennyiben valaki szavatolni akarja egy hivatalnok hűségét, annak fizetnie kell. Ha nem teszi, az illető megfelelő bérkiegészítés után néz.

Seldon már évek óta prédikált erről, de nem lett foganatja. A béreket csak akkor emelhették volna, ha emelik az adókat is, azt pedig a tömegek nem tűrik el. Úgy látszott, az emberek szívesebben dobják ki az adók tízszeresét kenőpénzként.

Seldon szerint ez is része volt a Birodalom immár két évszázados leépülésének.

Raych azon töprengett, mit tehetne. Itt volt abban a szállodában, ahol Kaspalov egészen a haláláig élt. Valahol a közelben lennie kell valakinek, aki közvetve vagy közvetlenül mindent tud a gyilkosságról.

Raych úgy érezte, nagyon feltűnő, amit csinál. Addig érdeklődik Kaspalov után, míg aztán őutána is érdeklődni kezd valaki. Veszélyes helyzet volt, de abban reménykedett, hogy ha elég ártalmatlannak mutatkozik, talán nem rohanják le az első pillanatban.

Hát…

Raych a csuklóján viselt időszalagra pillantott. Az emberek már vacsora előtti italukat fogyaszthatják a bárban. Legjobb lesz, ha csatlakozik hozzájuk, és várja, mi történik – már ha történik valami.

11.

Bizonyos szempontból Mynek egészen puritánnak számított. (Ez persze minden szektorra igaz volt, csak a szempontok változtak.) Az italok nem tartalmaztak alkoholt, ellenben valami másféle, szintetikus stimuláló anyagot igen. Raych nem szerette az ízét, de így legalább lassan ivott, és közben alaposan körülnézhetett.

Néhány asztallal odébb elkapta egy fiatal nő tekintetét, és nehezére esett elszakadni a látványtól. Roppant vonzó volt, élő tanúbizonysága annak, hogy Mynek korántsem minden értelemben puritán.

Pár pillanat után a nő elmosolyodott, és fölállt. Elindult Raych asztala felé, miközben a fiatalember agya lázasan dolgozott. Végül sajnálattal úgy döntött, nem engedhet meg magának semmiféle kalandot, amely letérítheti a kijelölt vágányról.

A nő megállt Raych előtt, aztán finoman lecsusszant az egyik székre.

– Hello – mondta. – Úgy festesz, mint aki rendszeresen jár ide.

Raych elmosolyodott.

Pedig nem. Miért, te minden törzsvendéget ismersz?

– Majdnem – felelte a nő, és nem jött zavarba. – A nevem Manella. Hát a tiéd?

Raych most bánta csak igazán azt a pillantást. A nő magas volt, magasabb nála – ezt mindig vonzónak találta –, arcbőre tejfehér, sötétvörös színben játszó haja pedig hosszú és enyhén göndör. Ha ruhája egy kicsivel kevésbé feltűnő, senki sem mondta volna meg, hogy nem tisztességes munkát végez.

– Az én nevem nem számít – mondta Raych. – Nincs sok pénzem.

– Ó, milyen kár! – Manella csalódott arcot vágott. – És nem tudsz szerezni?

– Szeretnék. Kéne valami munka. Nem tudsz segíteni?

– Miféle munka?

Raych vállat vont.

– Nincs túl nagy gyakorlatom semmiben, de nem is vagyok válogatós.

Manella elgondolkodva méregette.

– Mondok én neked valamit, Mr. Névtelen. Néha megy pénz nélkül is.

Raych megmerevedett. Eddig meglehetősen sikeres volt a nőknél – bajusszal. Ez vajon mit lát a mostani csecsemőarcán?

– Én is mondanék valamit – szólalt meg. – Pár héttel ezelőtt élt itt egy barátom, de most nem találom. Mivel te minden törzsvendéget ismersz, talán vele is összefutottál. A neve Kaspalov. – Megemelte a hangját. – Kaspal Kaspalov.

Manella üres tekintettel bámult rá, aztán megrázta a fejét.

– Nem ismerek ilyen nevűt.

– Nagy kár. Ő is joranumista volt, mint én. – Megint az az üres tekintet. – Tudod, mi az, hogy joranumista?

A nő a fejét rázta:

– N-nem. Hallottam már a szót, de nem tudom, mit jelent. Talán valami munka?

Raych csalódottságot érzett.

– Hosszú lenne elmagyarázni – mondta.

Ez úgy hangzott, mint valami búcsú; Manella pillanatnyi tétovázás után fogta is magát, és odébbállt. Már nem mosolygott. Raychot meglepte, hogy egyáltalán idáig maradt.

(Apja ugyan mindig azt hajtogatta, hogy nagyon tud hatni a nőkre – no de egy ilyenre is, akinek csak a pénz számít?)

Szeme automatikusan követte Manellát. A nő megállt egy másik asztalnál; ott is egy magányos férfi üldögélt. Középkorú volt, lenyalt vajszőke hajjal. Simára borotvált állán látszott, hogy nem mindig lehetett ilyen csupasz.

Manella a szakálltalannal sem járt jobban. Csupán néhány szót váltottak, és máris odébbállt. Raych arra gondolt, egy ilyen csinos lány nem veszíthet túl gyakran, elvégre nagyon is kívánatos.

Rajtakapta magát, hogy azon töpreng, mi lehetett volna a dolog végkimenetele, ha megengedhetné… Hirtelen tudatára ébredt, hogy valaki megint leült mellé. Ezúttal egy férfi volt – egészen pontosan az a férfi, akivel Manella az imént szót váltott. Raych elcsodálkozott, hogy gondolataiba merülve így meglephették. Nem fordulhatna elő ilyesmi.

A férfi tekintetében kíváncsiság csillogott.

– Az előbb egy barátommal beszélgettél.

Raych nem bírta ki; szélesen elvigyorodott.

– Nagyon közvetlen teremtés.

– Igen, az. És nagyon jó barátom. Véletlenül meghallottam, mit mondtál neki.

– Csak nem sértettem meg?

– Nem, nem, de joranumistának nevezted magad.

Raychnak hevesebben kezdett verni a szíve. Manella előtt tett megjegyzése hát mégis célba talált. A nő számára semmit sem jelentett, annál inkább a „barátjának”. Vajon ez azt jelenti, hogy sínen van? Vagy csak nagy bajban?

12.

Raych megpróbálta úgy fölmérni új asztaltársát, hogy arcáról közben egy pillanatra se tűnjön el a szükséges naiv kifejezés. A férfinak metsző tekintetű zöld szeme volt; jobb kezét fenyegetően ökölbe szorítva nyugtatta az asztalon.

Raych figyelmesen nézte a másikat. Várt.

– Úgy hallottam, joranumistának nevezted magad – ismételte meg a férfi. Raych igyekezett nyugtalannak látszani. Nem volt nehéz dolga.

– Miért kérdezi, mister?

– Mert nem hiszem, hogy elég öreg vagy hozzá.

– Dehogynem. A holovízióban néztem Jo-Jo Joranum összes beszédét.

– Tudsz idézni belőlük?

Raych vállat vont.

– Nem, de az alapelveket ismerem.

– Bátor fiatalember vagy, ha ilyen nyíltan vállalod a joranumistaságot. Nem mindenki rokonszenvezik a mozgalommal.

– Én úgy hallottam, Mynekben sok a joranumista.

– Meglehet. Ezért jöttél ide?

– Munkát keresek. Talán egy másik joranumista segítene nekem.

– Azok Dahlban is vannak. Honnan jöttél?

Semmi kétség, ráismert Raych akcentusára. Azt nem lehetett eltitkolni.

– Millimaruban születtem – felelte –, de életem nagy részét Dahlban töltöttem.

– Mivel?

– Semmi érdekessel. Iskolába jártam.

– És miért lettél joranumista?

Raych kis indulatot vitt a hangjába. Elvégre ha a lerobbant, elnyomott Dahlban élt, minden oka megvolt rá, hogy a joranumisták soraiba lépjen.

– Mert szerintem a birodalmi kormányba több egyszerű ember kellene, aki a nép érdekeit képviseli. Mert minden szektor és minden világ egyenlő! Akinek esze és szíve van, az ezt vallja!

– Szóval el akarod törölni a császárságot?

Raych nem válaszolt azonnal. Forradalmi eszmékben bármeddig elmehetett, de a császár ellen lázadni már egészen más dolog volt.

– Ezt én nem mondtam – visszakozott. – Én híve vagyok a császárnak, de azt vallom, hogy az egész Birodalom kormányzása túl nagy feladat egyetlen embernek.

– Nem is egy ember végzi, hanem egy hivatalnoki rendszer. De mi a véleményed Hari Seldonról, az első miniszterről?

– Nem gondolok róla semmit. Nem is ismerem.

– Szóval csak annyit mondasz, hogy a népnek nagyobb beleszólást kell kapnia a kormányzásba?

Raych zavarodott képet vágott.

– Hiszen ezt mondta Jo-Jo Joranum is. Fogalmam sincs, mi ennek a neve. Egyszer valaki mintha „demokráciának” nevezte volna, de én nem tudom, ez a szó mit jelent.

– A demokráciával már megpróbálkozott néhány világ. Most is folynak kísérletek. Nem tudom, vajon jobban is működnek-e a többinél. Tehát demokrata vagy?

– Az lennék? – Raych leengedte a fejét, mintha mély gondolatokba merülne. – jobban érzem magam joranumistaként.

– No persze, egy dahlbeli…

– Csak egy ideig éltem ott.

– …mindig is az egyenlőség mellett szavaz. Az ottaniak, mivel elnyomottak, természetszerűen így gondolkoznak.

– Én úgy hallom, Mynekben is erős a joranumista szellem, pedig ez a szektor nem elnyomott.

– Itt más az ok. A régi myneki polgármesterek mindig császárok akartak lenni. Tudtad ezt?

Raych a fejét rázta.

– Tizennyolc évvel ezelőtt – folytatta a férfi – Rashelle polgármester asszony csaknem sikerre vitt egy puccsot. A mynekiek tehát örök lázadók; nem annyira joranumisták, mint inkább Cleon-ellenesek.

– Erről semmit sem tudtam – mondta Raych. – Én nem vagyok a császár ellen.

– De a népi küldöttségeket a kormányban támogatnád, igaz? Gondolod, hogy egy választott gyűlés el tudná vezetni a Galaktikus Birodalmat folytonos politikai vetélkedések és áskálódások nélkül? Anélkül, hogy általános bénulást okozna?

– Tessék? – hökkent meg Raych. – Ezt nem értem.

– Gondolod, hogy egy nagyobb tömeg válsághelyzetben képes lenne gyors döntéseket hozni? Vagy esetleg csak ülnének és vitatkoznának?

– Nem tudom, de szerintem nem helyes, hogy egy-két ember döntsön világok sorsa felől.

– És hajlandó vagy harcolni a hitedért? Vagy csak a szádat jártatod?

– Eddig még senki sem akarta, hogy harcoljak – felelte Raych.

– És ha egyszer sor kerül rá? Mennyire fontos neked a demokrácia, vagy ha akarod, a joranumista filozófia?

– Harcolnék érte, ha egyetértek a céllal.

– Bátor beszéd ez, fiú. Szóval azért jöttél Mynekbe, hogy harcolj a hitedért.

– Nem – felelte Raych nyugtalanul –, nem azért. Én csak munkát keresek. Manapság nem könnyű álláshoz jutni, ráadásul egy vasam sincs. Valamiből pedig élni kell.

– Nagyon igaz. Mi a neved?

A kérdés váratlanul érkezett, de Raych már rég fölkészült rá.

– Planchet, uram.

– Ez a kereszt– vagy a vezetékneved?

– Az egyetlen, amennyire tudom.

– Szóval nincs pénzed, és ha jól sejtem, nem is iskoláztak rendesen.

– Attól tartok.

– Semmi különösebb gyakorlatod nincsen?

– Még nem sokat dolgoztam, de az akarás megvan bennem.

– Jól van. Mondok én neked valamit, Planchet. – Zsebéből kivett egy apró, fehér háromszöget, és megnyomta, mire nyomtatott írás jelent meg rajta. A hüvelykujjával fixálta. – Mindjárt megmondom, hova menj. Vidd ezt magaddal oda, és talán kapsz munkát.

Raych elvette a kártyát, és ránézett. A jelek mintha fluoreszkáltak volna, nem tudta őket elolvasni. Gyanakvóan pillantott a másik férfira.

– Mi lesz, ha azt hiszik, loptam?

– Ezt nem lehet ellopni. Rajta van az én jelem, és most már a te neved is.

– És ha megkérdezik, kitől kaptam?

– Nem fogják… Azt mondtad, állást akarsz, hát most talán sikerül. Nem garantálom, de az esélyed megvan rá. – Átadott neki még egy kártyát. – Tessék, itt a cím. – Ezt már Raych is el tudta olvasni.

– Köszönöm – motyogta.

A férfi apró intésekkel a tudtára adta, hogy elmehet.

Raych fölállt és kisétált. Azon töprengett, vajon most mibe mászik bele.

13.

Föl-alá. Föl-alá. Föl-alá.

Gleb Andorin figyelte a föl-alá járkáló Gambol Deen Namartit. Forrongó indulatai nem engedték leülni.

Andorin arra gondolt: talán nem ő a legzseniálisabb elme a Birodalomban, sőt a mozgalomban sem, nem is különösebben agyafúrt, és az ésszerű gondolkodás sem erőssége, de a hite mindannyiunkét felülmúlja. Mi már föladnánk, hagynánk az egészet, de ő nem. Üt, vág, rúg, harap, nem adja meg magát. Talán szükségünk van egy ilyen emberre, mert nélküle soha nem történne semmi.

Namarti megtorpant, mintha megérezte volna Andorin hátába fúródó tekintetét. Megfordult, és így szólt:

– Ha megint a Kaspalov-ügyet akarod a fejemre olvasni, ne fáradj.

Andorin alig észrevehetően vállat vont.

– Miért olvasnék bármit is a fejedre? Ami megtörtént, megtörtént. Nem segíthetünk már rajta.

– Min kéne segíteni, Andorin? Mit követtem el? Ha nem teszem meg, mi bántuk volna meg nagyon. Azt az embert nem sok választotta el az árulástól. Könnyen lehet, hogy már másnap elszaladt volna a…

– Tudom. Ott voltam. Hallottam, mit mondott.

– Akkor megérted, hogy nem volt más választásom. De nem ám. Azt hiszed, annyira élveztem, hogy meg kellett öletnem egy régi elvtársamat? Nem volt más választásom.

– Hát jó. Nem volt más választásod.

Namarti ismét járkálni kezdett, de kisvártatva megint megtorpant.

– Andorin, hiszel te az istenekben?

– Hogy mikben? – döbbent meg a másik.

– Az istenekben.

– Sose hallottam még ezt a szót. Mit jelent?

– Nem a galaktikus standard nyelven van – válaszolta Namarti. – Mondhatnám úgy is, természetfölötti beavatkozás. Na hogy tetszik?

– Ó, természetfölötti beavatkozás. Miért nem mindjárt ezt mondtad? Nem, nem hiszek semmi ilyesmiben. Természetfölöttinek a meghatározás szerint az számít, amire nem vonatkoznak a természet törvényei, ilyesmi azonban nem létezik. Csak nem a miszticizmus felé fordulsz? – Andorin úgy kérdezte ezt, mintha tréfálna, de a szeme hirtelen összeszűkült aggodalmában.

Namarti megvetően mérte végig. Lángoló tekintete bárkit képes volt megfélemlíteni.

– Ne légy bolond. Csak olvastam róla. Emberek ezerbilliói hisznek a természetfölötti beavatkozásokban.

– Tudom – felelte Andorin. – Mindig is hittek.

– Úgy van, már a történelem kezdetei előtt is. Az „istenek” szó eredete ismeretlen. Nyilvánvalóan valami régen kihalt nyelv utolsó maradványa… Tudod, hány különböző irányzat létezik, különböző istenekkel?

– Szerintem nagyjából annyi, ahány bolond él a galaxisban.

Namarti mintha meg se hallotta volna.

– Egyesek azt tartják, a szó abból az időből származik, amikor az emberiség még egyetlen világon élt.

– Ez már maga is mitológia. Legalább olyan valószerűtlen, mint a természetfölötti beavatkozásokban való hit. Az emberiség nem eredhetett egyetlen bolygóról.

– Dehogynem, Andorin – vágta rá Namarti ingerülten. – Az emberiség nem alakulhatott ki több, egymástól független bolygón, hogy aztán egyetlen fajjá olvadjon össze.

– Akkor sem létezhetett ősvilág. Nem határozható meg a helye sem térben, sem időben, tehát ha van is, olyan, mintha nem létezne.

– Ezek az istenek – folytatta Namarti a saját gondolatmenetét – állítólag megvédték az embereket, vagy legalábbis azokat, akik hittek bennük. Amikor még csak egy világ létezett, logikus, hogy jobban gondoskodtak róla meg a rajta élő néhány emberről, amolyan szerető szülőként vagy idősebb testvérként.

– Ez nagyon szép lehetett tőlük. De szeretném látni, miként boldogulnának el ma az egész Birodalommal.

– És ha elboldogulnának vele? Ha végtelen a hatalmuk?

– És ha a nap most hirtelen megfagyna? Mi értelme a sok „ha”-nak?

– Csak spekulálok. Gondolkodom. Te még soha nem engedted szabadjára a képzeletedet? Mindig kordában tartod?

– Mindenesetre ez a legbiztosabb módszer. És mit árul el neked a te szabadon kószáló képzeleted, főnök?

Namarti szeme haragosan villant beszélgetőpartnerére, a gúny nyomait keresve, de Andorin arca barátságos és kifejezéstelen maradt.

– Ha léteznek istenek, a mi oldalunkon kell állniuk.

– Csodálatos… ha igaz. De hol a bizonyíték?

– Bizonyíték? Ha nem hiszel az istenekben, azt is csak a véletlenek összejátszásának tekintenéd. – Namarti váratlanul nagyot ásított, és leült. Fáradtnak látszott.

Jó, gondolta Andorin. A csapongó képzelete végre lecsillapodott, most beszélhetünk értelmesen.

– Ami az infrastruktúra szisztematikus rongálását illeti… – kezdte Namarti az eddiginél sokkal halkabb hangon, de Andorin félbeszakította.

– Tudod, főnök, Kaspalovnak volt valami kis igaza. Minél tovább csináljuk ezt, annál nagyobb az esélye annak, hogy a birodalmi vezetés kideríti, ki áll az események mögött. Előbb-utóbb az egész terv a képünkbe robban.

– De még nem. Eddig legfeljebb a császár képébe robbant. Szinte érzem a Trantor-szerte növekvő nyugtalanságot. – Fölemelte a kezét, összedörzsölve ujjait. – Érzem. És már majdnem el is értük, amit akartunk. Készen állunk a következő lépésre.

Andorin elmosolyodott, de csöppet sem jókedvében.

– Engem nem érdekelnek a részletek, főnök. Kaspalov se sokra ment velük. Én azonban más vagyok.

– Éppen azért mondhatom el neked, mert más vagy, mint Kaspalov. És mert most már tudok valamit, amit akkor még nem tudtam.

– Feltételezem – kezdte Andorin hitetlenkedve –, hogy ezúttal közvetlenül a palotára akarsz lesújtani.

Namarti fölnézett.

– Természetesen. Mi mást kéne tennem? A probléma csak az, hogyan jussunk be arra az erősen őrzött területre. Információforrásaim ugyan vannak ott, de erre a feladatra egy tettre kész ember kell nekem.

– Nem lesz egyszerű bejuttatni a galaxis legjobban védett pontjára.

– Hát persze hogy nem. Ettől fájt a fejem mostanáig, ám az istenek közbeavatkoztak.

Andorin visszafogott hangon reagált, igyekezve magába fojtani feltörő utálatát:

– Nem kellene épp most metafizikai síkra terelnünk a beszélgetésünket. Próbáld úgy elmondani, mi történt, hogy az isteneket kihagyod belőle.

– A legutóbb kapott információm így szól: őfelsége, hőn szeretett császárunk, I. Cleon, új főkertészt szándékozik alkalmazni. Negyedszázad óta ez az első felszabaduló poszt a palotában.

– Na és?

– Hát nem látod a jelentőségét?

Andorin egy pillanatra elgondolkodott.

– Engem nem kedvelnek az isteneid. Semmi jelentőségét nem látom a dolognak.

– Az új főkertész esetében ugyanaz a helyzet, mint egy új miniszternél vagy új császárnál: az illető hozza magával a saját embereit. Akiket a jelenlegiek közül használhatatlannak ítél, azokat nyugdíjazza, és helyettük fiatalokat gyűjt maga köré, százával.

– Lehetséges.

– Nem lehetséges: biztos. Pontosan ugyanez történt, amikor a jelenlegi főkertészt beiktatták, meg amikor az elődjét vagy annak az elődjét. Több száz új arc érkezett a külvilágokról…

– Miért épp onnan?

– Használd az eszed, már ha van, Andorin. Mit tudnak a trantoriak a kertészetről, amikor egész életüket kupolák alatt élik le, cserepes növények, állatkertek és gondosan kiszámított időjárási viszonyok között? Mit tudhatnak ők a vad természetről?

– Á, most már értem.

– Egyszóval idegenek özönlik el a palota területét. Persze gondosan lenyomozzák mindegyiküket, de mégsem olyan alaposan, mintha trantoriak lennének. Ez pedig azt jelenti, hogy hamis személyazonossággal becsempészhetnénk néhányat a saját embereink közül. Még ha egy-kettőt ki is szűrnek közülük, a maradék bejuthat – be kell jutnia. És ha egyszer bent vannak, akkor már hiába minden szigorú biztonsági intézkedés, amit a Seldon elleni merényletkísérlet után hoztak. – A nevet gyűlölettel ejtette ki, szinte kiköpte. – Végre itt az alkalom, amelyre úgy vártunk.

Andorin megszédült, mintha egy örvény szippantotta volna magába.

– Tudom, furcsán hangzik az én számból, főnök, de ebben az istendologban mégiscsak lehet valami, mert már régóta készültem mondani valamit, és most hirtelen a helyére került.

Namarti gyanakvón pillantott a másikra, aztán körbehordozta tekintetét a szobán, mintha most kezdene el aggódni a lehallgatások miatt. Félelme azonban alaptalan volt. A helyiség mélyen egy régimódi lakókomplexum belsejében helyezkedett el, remekül védték a zavaróterek. Senki sem hallgathatta ki a beszélgetésüket, sőt aprólékos útbaigazítások nélkül rájuk se találhatott volna, de ha mégis, a szervezet leghűségesebb tagjainak eleven fala állta volna útját.

– Miről beszélsz? – kérdezte végül.

– Találtam egy számunkra megfelelő embert. Fiatal és rettentő naiv. Szimpatikus fickó, az a fajta, akiben már első látásra fenntartás nélkül megbízol. Nyílt arc, hatalmas szemek… Egy ideig Dahlban élt, az egyenlősdi híve. Meggyőződése, hogy a kóklepik után Joranum a világ legnagyobb csodája. Biztos vagyok abban, hogy bármire rávehető a jó ügy érdekében.

– A jó ügy érdekében? – kérdezte Namarti, akinek gyanakvása még egyáltalán nem oszlott el. – Közénk tartozik?

– Az igazság az, hogy sehova se tartozik. Van valami homályos elképzelése Joranum terveiről, de ennyi az egész. A szektorok egyenlősége az egyetlen, ami megragadt a fejében.

– Persze, az volt Joranum legnagyobb blöffje.

– És a miénk is, de a fickó hisz benne. Folyton az egyenlőségről meg a nép kormányáról beszél. Még a demokráciát is megemlítette.

Namarti fölkuncogott.

– Az utóbbi húszezer év során a demokrácia bizonyult a legkevésbé tartósnak az összes államrend közül.

– Igaz, de ez nem a mi gondunk. A fiatalember hisz benne; és én mondom neked, főnök, amint megláttam, azonnal megéreztem, milyen fantasztikus eszközünk lehet ő. Csak azt nem tudtam eddig, mire használjuk föl; most azonban minden világos. Bejuttatjuk a császári palotába, kertészként.

– Hogyan? Ért egyáltalán a kertészkedéshez?

– Nem, ebben biztos vagyok. Egész életében csak a legprimitívebb munkákat végezte. Most épp egy vontatót kezel, de azt hiszem, erre is meg kellett tanítani. Mégis, ha legalább kisegítő kertésznek bejuttathatjuk, ha annyit beleverünk a fejébe, hogyan tartson egy nyesőollót, nyert ügyünk van.

– Igen?

– Akkor máris van egy beépített emberünk, aki szinte bárhová bejuthat, nem kelt gyanút. Hidd el, tájékozatlansága ellenére egészen tiszteletreméltó, és mindemellett még önbizalomnak sincs híján.

– És vajon megteszi, amire utasítjuk?

– Semmi kétség.

– Hogyan találkoztál vele?

– Nem én, hanem Manella szúrta ki.

– Ki?

– Manella. Manella Dubanqua.

– Ó, az a barátod. – Namarti arca helytelenítő kifejezést öltött.

– Sok embernek barátja ő – felelte Andorin türelmesen. – Ez az egyik ok, amiért olyan hasznos nekünk. Alig pár szó alapján tökéletesen kiismer egy férfit. Megtetszett neki ez a fickó, hát beszédbe elegyedett vele. És mivel Manellának csak igen ritkán tetszik meg valaki, már ez is mutatja, hogy nem akárkivel állunk szemben. Szóval elbeszélgettek – mellesleg a fickó neve Planchet –, és utána azt mondta nekem: „Találtam neked egy megfelelő embert, Gleb.” Márpedig az ő véleményére adni lehet.

– És mit gondolsz, Andorin – szögezte neki a kérdést ravaszul Namarti –, mit fog csinálni ez a mi tökéletes eszközünk, ha egyszer bejutott a palota területére?

A másik mély lélegzetet vett.

– Hogy mit? Ha mindent jól intézünk, megszabadít minket szeretett császárunktól, Cleontól.

Namarti arca haragos lángra gyúlt.

– Mi? Megőrültél? Miért akarnánk mi megölni Cleont? Az ő segítségével kaparintjuk majd kezünkbe a kormányt. Ő lesz a pajzsunk, amely mögé bújva mi irányíthatunk mindent. Ő a mi menlevelünk a törvényességhez. Hová tetted az eszed? Szükségünk van rá, mint bábra. Nem fog beleszólni a dolgainkba, de jelenléte minket erősít.

Andorin sápadt arcát vörös foltok lepték el. Jó természete ez egyszer cserbenhagyta.

– Akkor mi jár a fejedben? Mit tervezel? Belefáradtam már a találgatásba!

Namarti fölemelte a kezét.

– Jól van, jól van, nyugodj meg. Nem akartalak megsérteni. De gondolkodj el egy kicsit. Ki pusztította el Joranumot? Ki zúzta porrá a reményeinket tíz évvel ezelőtt? Az a matematikus. És most ő kormányozza a Birodalmat, a pszichohistóriai halandzsájával. Cleon nem számít. Hari Seldont kell félreállítanunk. Már az üzemzavarokkal is őt akartam nevetségessé tenni. Minden nyomorúság az ő számlájára kerül, az ő alkalmatlanságát bizonyítja. – Namarti szája szélén nyál csorrant ki. Ha őt eltesszük láb alól, az egész Birodalom egy emberként éljenez majd minket. Akkor már az se számít, ha rájönnek a felbujtó kilétére. – Fölemelte a kezét, aztán lecsapott vele, mint amikor valaki kést döf egy ember szívébe. – A Birodalom hőseiként, megmentőiként emlegetnek majd minket… He, he? Gondolod, a te fiatalembered el tudja intézni Hari Seldont?

Andorin egykedvűsége időközben helyreállt – legalábbis látszólag.

– Biztos vagyok benne – mondta erőltetett vidámsággal. – Cleon iránt talán érez valami kis tiszteletet, mert a császárt mindig is egyfajta dicskoszorú övezi, mint te is tudod. – Enyhén megnyomta a „te” szócskát, mire Namarti elkomorult. – Seldon iránt azonban semmi ilyesmit nem táplál.

Befelé, magában azonban Andorin dühöngött. Ő nem ezt akarta. Elárulták.

14.

Manella kisöpörte haját a szeméből, aztán fölmosolygott Raychra.

– Mondtam, hogy neked nem kerülne semmibe.

Raych pislogott, és csupasz vállát vakargatta.

– De most mégis kérni akarsz?

A nő vállat vont, és huncutul elmosolyodott.

– Miért kérnék?

– Mert én is csak az élvezeteket keresem.

– Bennem?

– Mivel más nincs…

Manella hosszú szünet után szólalt meg újra, hízelegve:

– Amúgy sincs túl sok pénzed. Hogy ízlik a munka?

– Nem valami nagy szám – felelte Raych –, de a semminél jobb. Sokkal jobb. Te mondtad annak a fickónak, hogy szerezzen munkát nekem?

Manella lassan megrázta a fejét.

– Gleb Andorinra gondolsz? Nem mondtam én neki semmit, csak azt, hogy érdemes veled elbeszélgetnie.

– Ideges lesz, ha megtudja, mi történt köztünk?

– Miért lenne? Semmi köze hozzá. És ami azt illeti, neked se.

– Ő mit csinál? Mármint mivel foglalkozik?

– Nem hiszem, hogy dolgozna. Gazdag. A régi polgármesterek leszármazottja.

– A myneki polgármestereké?

– Úgy van. Nem szereti a jelenlegi kormányt. A polgármesterek hívei általában nem szeretik. Szerinte Cleonnak le kellene… – Hirtelen elhallgatott, aztán azt mondta: – Túl sokat beszélek. De te aztán nehogy továbbadd valakinek!

– Én? Nem is hallottam semmit. És különben sem jártatom a szám.

– Akkor jó.

– De mi van Andorinnal? Talán nagykutya a joranumisták közt? Fontos személyiség?

– Fogalmam sincs.

– Sosem beszél a dolgairól?

– Nekem nem.

– Ó! – mondta Raych, és igyekezett nem éreztetni ingerültségét. Manella ravasz pillantást lövellt felé.

– Miért érdekel annyira?

– Szeretnék jóban lenni velük, mert akkor följebb juthatok. Jobb munkakörbe. Több pénzhez. Tudod…

– Talán Andorin segíthet neked. Rokonszenvesnek tart. Ennyit még én is tudok.

– Elérhetnéd nála, hogy még rokonszenvesebbnek tartson?

– Megpróbálhatom. Miért is ne? Elvégre én is kedvellek. Jobban, mint őt.

– Köszönöm, Manella. Én is kedvellek téged… nagyon. – Kezével végigsimított a nő testének lágy domborulatain, és azt kívánta, bárcsak többet foglalkozhatna vele és kevesebbet a küldetésével.

15.

– Gleb Andorin – mondta Seldon elcsigázottan, a szemét dörzsölve.

– Az meg ki? – kérdezte Dors Venabili. Hangulata fagyos volt azóta, hogy Raych elment.

– Pár nappal ezelőttig én se hallottam róla – felelte Seldon. – így van ez, ha az ember egy negyvenmilliárdos világot akar kormányozni. Sose hall senkiről, míg az illető be nem furakodik a közvetlen környezetébe. Rengeteg komputerizált információja ellenére a Trantor továbbra is a névtelenek világa maradt. Előkereshetünk embereket a referenciaszámuk és a statisztikai adataik alapján, de hogy kik ők? Ha pedig ehhez hozzáadjuk még a huszonötmillió külvilágot, már kész csoda, hogy a Birodalom annyi ezredév után még mindig működőképes. Őszintén megmondom, szerintem csak azért létezik, mert képes magát elkormányozni. Most azonban kifogyott a szuszból.

– Ennyit a filozofálgatásról, Hari – szólalt meg Dors. – Ki az az Andorin?

– Valaki, akiről, elismerem, tudnom kellett volna. Sikerült rábeszélnem a biztonságiakat, hogy előbányásszák az anyagát. A régi myneki polgármester-dinasztia leszármazottja, méghozzá a legnevesebb, ezért is tartják állandó megfigyelés alatt. A biztonságiak szerint ambiciózus, de még jobban kedveli az édes életet.

– Van valami köze a joranumistákhoz?

Seldon bizonytalanul széttárta a karját.

– Attól tartok, a biztonságiak a joranumistákról mit sem tudnak. Ez jelentheti azt, hogy már nem léteznek, vagy ha léteznek is, nem bírnak többé különösebb jelentőséggel; de persze azt is, hogy a biztonságiakat egyszerűen nem érdeklik. Nyomozásra én sem kényszeríthetem őket, legfeljebb megköszönhetem a nagylelkűen átadott információt. Pedig én vagyok az első miniszter.

– Lehetséges, hogy nem vált belőled jó miniszter? – kérdezte Dors szárazon.

– Nagyon is lehetséges. Valószínűleg nemzedékek óta nem került ennyire alkalmatlan kezekbe ez a felelősségteljes poszt. Ennek azonban semmi köze a biztonságiakhoz. Ők teljesen függetlenek a kormánytól. Kétlem, hogy maga Cleon információkat kapna tőlük, habár neki bizonyos időközönként jelenteniük kéne.

– Legalább a mi oldalunkon állnak?

– Azt hiszem, bár nem esküdnék meg rá.

– És téged miért érdekel ez a hogyishívják?

– Gleb Andorin. Mert Raych különböző kerülő utakon egy üzenetet juttatott el hozzám.

Dors szeme szikrákat szórt.

– Miért nem szóltál? Jól van?

– Amennyire tudom, igen, de remélem, több üzenettel nem próbálkozik meg. Ha rajtakapják, máris nem lesz jól. Akárhogy is, fölvette a kapcsolatot Andorinnal.

– És a joranumistákkal is?

– Nem hiszem. Valószínűtlennek tartom, mert nemigen lehet köze egyiknek a másikhoz. A joranumista mozgalom elsődlegesen az alsóbb néposztályokból szerveződik, hogy úgy mondjam, a proletárokból, Andorin pedig még az arisztokraták közül is kiemelkedik. Mit keresne ő a joranumisták között?

– Ha a myneki polgármester-dinasztia tagja, talán a birodalmi trónra pályázhatna, nem igaz?

– Nemzedékek óta mást sem tesznek. Gondolom, emlékszel még Rashelle-re. Ő Andorin nagynénje volt.

– Akkor talán a joranumista mozgalmat csupán ugródeszkának használja a hatalom felé.

– Már ha létezik a mozgalom. Ha igen, akkor Andorin nagyon veszélyes játékba kezdett. A joranumistáknak megvannak a maguk tervei, és egy ilyen ember könnyen úgy találhatja, hogy egy greti nyakába huppant…

– Mi az a greti?

– Valószínűleg egy igen rosszindulatú, régen kihalt állat. A nevét már csak ebben a szólásban emlegetik a Heliconon. Ha egy greti hátára ülsz, többet nem szállhatsz le, mert rögtön fölfal. – Szünetet tartott. – És még valami. Raych kapcsolatba került egy nővel is, aki jól ismeri Andorint, és fontos információknak lehet a birtokában. Azért mondom ezt el most neked, nehogy utólag a fejemhez vágd, hogy titkolóztam.

Dors a homlokát ráncolta.

– Egy nő?

– Gondolom, egy olyan, aki előtt sok férfi fecseg óvatlanul, hogy is mondjam, intim helyzetekben.

– Szóval egy olyan. – Homlokán a ráncok tovább mélyültek. – Nem tetszik, hogy Raych…

– Ugyan már. Raych harmincéves, és kétségkívül van némi tapasztalata. Bízd csak a dolgot az ő megítélésére. – Elcsigázottan fordult Dors felé. – Gondolod, nekem tetszik ez? Azt hiszed, én nem idegeskedem?

De Dors erre nem tudott mit mondani.

16.

Gambol Deen Namartiról még legjobb pillanataiban sem lehetett elmondani, hogy különösebben udvarias vagy kedves ember lett volna. Most közeledett a perc, hogy egy évtizednyi tervezgetés valóra váljon, ám az ő hangulata keserűbb volt, mint valaha.

Ingerülten pattant föl a székéről.

– Sokáig tartott, míg ideértél, Andorin – mondta.

A másik vállat vont.

– De itt vagyok.

– És az a te fiatalembered, a mi tökéletes eszközünk, hol marad?

– Nemsokára jön.

– Miért nincs itt?

Andorin sokak által vonzónak tartott feje lejjebb ereszkedett, mintha gondolatokba merülne, vagy egy döntést fontolgatna. Aztán hirtelen kitört:

– Nem hozom ide, amíg nem tudom, én hol állok.

– Ez meg mit jelentsen?

– Pedig egyszerűen fogalmaztam. Mióta tervezed, hogy megszabadulj Hari Seldontól?

– Mindig! Mindig erre vágytam! Hát olyan nehéz megérteni? Megérdemeljük a bosszút azért, amit Jo-Jó-val tett. De még ha semmi köze sem lett volna ahhoz, akkor is félre kéne állítanunk, mivel ő az első miniszter.

– A legfontosabb célpont azonban Cleon. Ha nem egyedül, akkor Seldonnal együtt, de el kell tűnnie a színről.

– Miért aggaszt téged egy ilyen bábfigura?

– Ne add az ártatlant. Eddig sosem kellett elmagyaráznom, mi okból segítek nektek, hisz tudtad pontosan. Mit gondolsz, mi más érdekelhetne engem a tervetekben, ha nem az uralkodóváltás?

Namarti fölkacagott.

– Hát persze. Régóta tudom már, hogy az én hátamon akarsz fölkapaszkodni a császári trónra.

– Csak nem mást vártál?

– Nem, dehogy. Én majd tervezgetek, vállalom az összes kockázatot, és ha minden kész, te begyűjtöd az elismerést. Logikus, nem?

– Igen, logikus, mert az elismerés a tiéd is lesz. Vagy nem szeretnéd az első miniszteri posztot? Hiszen számíthatsz az új császár hálájára és támogatására. Én csak… – arca ironikus grimaszba csavarodott, úgy köpte ki a szavakat – egy újabb bábfigura lennék a régi helyén.

– Valóban ennyit akarsz csak? Bábfigura lenni?

– Császár akarok lenni. Támogattalak pénzzel, amikor neked egy vasad sem volt. Támogattalak emberekkel, amikor te sikertelenül toboroztál. Nekem köszönheted a téged övező megbecsülést, amelynek segítségével fölépíthetted a szervezetedet, Mynekben. Ne feledd, még mindig visszavehetek mindent.

– Nem hiszem.

– Meg mered kockáztatni? És nehogy azt hidd, hogy velem is elbánhatsz úgy, mint Kaspalovval. Ha bármi történik velem, Mynek többé nem fogad be benneteket, se más szektor.

– Namarti nagyot sóhajtott.

– Tehát ragaszkodsz ahhoz, hogy megöljük a császárt.

– A „megölni” szót nem ejtettem ki a számon. Azt mondtam: „el kell tűnnie a színről”. A részleteket rád bízom. – Utolsó mozdulata mellé egy már-már elbocsátó kézmozdulat társult, olyan stílusban, mintha máris a trónon ülne.

– És akkor te leszel a császár?

– Igen.

– Ne hidd. Halott leszel, és még csak nem is én intézlek el. Andorin, hadd tanítsalak meg az élet dolgaira. Ha Cleon meghal, fölmerül az utódlás kérdése, és a Császári Gárda, a polgárháborút megakadályozandó, azonnal legyilkolja a myneki polgármester-dinasztia összes fellelhető tagját, vagyis elsőként téged. Ha viszont csak az első miniszter hal meg, te biztonságban leszel.

– Miért?

– Egy első miniszter az csak első miniszter. Egyik váltja a másikat. Még az is lehet, hogy Cleon belefáradt a ténykedésébe, és maga tetette el láb alól. Majd mi gondoskodunk az efféle pletykák terjedéséről. A Császári Gárda tétovázni kezd, így mi esélyt kapunk, hogy villámgyorsan új kormányt juttassunk hatalomra. A végén még tán hálálkodni is fognak, hogy megszabadítottuk őket Seldontól.

– És én közben mihez kezdjek? Tovább várakozzam? Az idők végezetéig?

– Nem. Amint belőlem első miniszter lett, a markomba kaparintom Cleont. Talán még a Császári Gárdát is magam mellé állíthatom, a biztonsági szolgálattal együtt. Akkor keresek valamilyen módszert, amellyel félreállíthatom Cleont, és téged a helyére ültethetlek.

– Már miért tennéd? – fakadt ki Andorin.

– Hogy érted azt, hogy miért tenném? – kérdezett vissza Namarti.

– Seldonnal személyes elszámolnivalód van. Ha ő eltűnt, miért kéne további szükségtelen kockázatokat vállalnod? Szépen békét kötsz Cleonnal, én meg visszavonulhatok az álmaimmal együtt omladozó birtokomra. Sőt a biztonság kedvéért talán még meg is gyilkoltatsz.

– Dehogy! – tiltakozott Namarti. – Cleon a trónra született. Már az ősei is császárok voltak, a büszke Antun-dinasztia tagjai. Biztos nem könnyű irányítani. Te azonban egy új dinasztia tagjaként kerülnél a trónra, mindenféle különösebb hagyomány nélkül, elvégre a korábbi myneki uralkodók nem váltak különösebben híressé. Ebben a bizonytalan helyzetben neked egy erős támogató kell: ez leszek én. Nekem viszont olyan császár kell majd, aki függ tőlem, akit befolyásolhatok: ez leszel te… Ugyan már, Andorin, a miénk nem szerelmi házasság, mely idővel megromlik. Mi érdekből fogtunk össze, és ez életünk végéig együtt tart bennünket. Bíznunk kell egymásban.

– Esküszöl, hogy császár lesz belőlem?

– Mi haszna esküdöznöm, ha nem bízol a szavamban? Mondjuk úgy, rendkívül hasznos jelöltnek találnálak a császári trónra, és a lehető leghamarabb Cleon helyébe ültetnélek. És most ismertess össze azzal a fiatalemberrel, akit a legmegfelelőbb eszköznek tartasz a céljainkra.

– Jól van. De ne feledd, mi teszi őt rendkívülivé. Nem túl fényes elme, ugyanakkor idealista, ebből adódóan tehát végrehajtja az utasításokat, nem törődve veszéllyel vagy hátsó gondolatokkal. Ráadásul olyan megbízhatóság árad belőle, hogy áldozata még akkor sem sejt semmit, ha sugárpisztolyt tart a kezében.

– Ezt meglehetősen hihetetlennek érzem.

– Várj csak, míg megismered – felelte Andorin.

17.

Raych lesütötte a szemét. Csupán egy gyors pillantást vetett Namartira, de annyi is elég volt. Tíz évvel korábban találkozott már vele, amikor Joranumnak állított csapdát.

– Namarti nem sokat változott a tíz év alatt. Még mindig szinte csak haragot és gyűlöletet lehetett az arcáról leolvasni – legalábbis Raych ezt látta rajta, bár elismerte, ő nem a legobjektívebb szemlélő. A férfi indulatai szinte belevésődtek a bőrébe. Arca valamivel soványabb lett, hajába ősz tincsek vegyültek, de keskeny szája ugyanúgy drótként feszült, fekete szeme pedig ugyanolyan veszedelmesen csillogott, mint régen.

Raych tehát elfordította a tekintetét. Úgy érezte, Namarti nem az az ember, aki rokonszenvesnek találja, ha valaki mélyen a szemébe néz.

A férfi szótlanul méregette Raychot, s arcáról közben le nem hervadt a gúnyos mosoly. Aztán Andorinhoz fordult, aki nyugtalanul toporgott az egyik oldalán, és beszélni kezdett, mintha szavainak tárgya jelen se lenne:

– Ez hát az az ember.

Andorin bólintott, ajka hangtalan „igen, főnök”-öt formált.

– A neved? – szólította meg Namarti váratlanul Raychot.

– Planchet, uram.

– Hiszel a mi ügyünkben?

– Igen, uram. – Óvatosan beszélt, észben tartva Andorin instrukcióit. – Demokrata vagyok, és a népnek nagyobb beleszólást akarok a kormányzásba.

Namarti szeme Andorinra villant.

– A kis szónok. – Aztán visszafordult Raych felé. – Kockázatokat is hajlandó vagy vállalni az ügyért?

– Bármilyet, uram.

– Megteszed-e, amire utasítanak? Kérdések nélkül? Tétovázás nélkül?

– Követem a parancsokat.

– Tudsz valamit a kertészkedésről?

Raych habozott.

– Nem, uram – felelte végül.

– Szóval trantori vagy. A kupolák alatt születtél?

– Millimaruban, uram, de Dahlban nevelkedtem.

– Rendben – mondta Namarti, aztán ismét Andorinhoz fordult. – Kísérd ki, és bízd az ott várakozó emberek gondjaira. Aztán gyere vissza. Beszélni akarok veled.

Mire Andorin visszatért, Namartit mintha kicserélték volna. Szeme vidáman csillogott, szája állatias vigyorra húzódott.

– Andorin – szólt –, az istenek, akikről a múltkor beszéltem, továbbra is mellettünk állnak.

– Mondtam, hogy a fickó alkalmas lesz a céljainkra.

– Sokkal alkalmasabb, mint hinnéd. Gondolom, ismered a történetet, miként küldte el Hari Seldon, hőn szeretett első miniszterünk a fiát – vagyis inkább mostohafiát –, hogy Joranumot csapdába csalja, amelybe ő, minden igyekezetem ellenére, bele is sétált.

– Igen – bólintott Andorin fáradtan –, ismerem. – Hangjából érződött, hogy többször is végighallgatta már a kelleténél.

– Csak egyszer láttam azt a fiút, de a képe beleégett az emlékezetembe. Gondolod, hogy az eltelt tíz év, a magasított cipő meg a leborotvált bajusz megtéveszthet? Ez a te Plancheted nem más, mint Raych, Hari Seldon nevelt fia.

Andorin elsápadt; egy pillanatig lélegzethez sem jutott.

– Biztos vagy ebben, főnök? – kérdezte aztán.

– Olyan biztos, mint abban, hogy te most itt állsz előttem.

– Fogalmam se volt…

– Ne ess pánikba – mondta Namarti. – Szerintem ez volt tunya arisztokrata életed legjobb húzása. Csak eljátszottad a szerepet, amit az istenek rád osztottak. Ha nem ismertem volna őt, minden bizonnyal sikerrel végrehajtja a feladatát, amellyel ideküldték: kiszolgáltatta volna az ellenségnek legtitkosabb terveinket. De mivel rájöttem, ki ő, megakadályozhatjuk ebben. Sőt most már minden együtt van az akció megkezdéséhez. – Namarti vidáman dörzsölgette össze a kezét, aztán lassan, mintha rádöbbent volna, mennyire idegen ez természetétől, elmosolyodott, majd nevetni kezdett.

18.

– Gondolom, akkor többé nem találkozunk, Planchet – mondta Manella elgondolkozva.

Raych éppen száritkozott a zuhanyozás után.

– Miért nem?

– Mert Gleb Andorin nem akarja.

– Miért?

Manella rándított egyet sima bőrű vállán.

– Azt mondja, fontos munkát kapsz, nincs időd efféle játszadozásra. Talán jobb állást szerzett neked.

Raych megmerevedett.

– Miféle állást? Mondott valami pontosabbat?

– Nem, csak annyit, hogy ő a Császári szektorba megy.

– Igazán? Gyakran mond neked ilyeneket?

– Tudod, hogy van ez, Planchet. A férfiak az ágyban sokat beszélnek.

– Tudom – felelte Raych, aki mindig gondosan ügyelt a nyelvére, még ott is.

– Mást nem mondott?

– Miért kérdezed? – A nő homloka ráncokba szaladt. – Mindig felőled kérdezősködik. Ezt már megfigyeltem a férfiaknál. Kíváncsiak egymásra. Vajon miért?

– Mit mondtál neki rólam?

– Nem sokat. Csak azt, hogy rendes fickó vagy. Azt természetesen nem, hogy téged jobban kedvellek nála. Azzal megbántanám az érzéseit, és magamnak is csak ártanék.

Raych már öltözködött.

– Szóval elbúcsúzunk.

– Egy időre legalábbis. Gleb talán meggondolja magát. Persze szívesen vele mennék a Császári szektorba, ha magával vinne. Még sosem jártam ott.

Raych majdnem elszólta magát, de sikerült egy köhögéssel elütnie a dolgot.

– Én se jártam ott soha – mondta.

– Sehol sincsenek nagyobb épületek, szebb terek, se drágább éttermek. És ott élnek a leggazdagabb emberek is. Szívesen találkoznék velük, mármint a Glebnél gazdagabbakkal.

– A hozzám hasonlókból nem sokat szedhetsz ki, igaz? – jegyezte meg Raych.

– Nem akartalak megbántani. Persze nem járhat az ember esze folyton a pénzen, de néha azért arra is gondolni kell. Különösen azért, mivel Glebnek kezd elege lenni belőlem.

Raych automatikusan rávágta:

– Belőled senkinek sem lehet elege. – Aztán, legnagyobb meglepetésére, rádöbbent, hogy őszintén mondta.

– A férfiak mindig ilyenekkel hitegetnek – legyintett Manella. – Akárhogy is, jó volt veled, Planchet. Vigyázz magadra. Ki tudja, talán egyszer találkozunk még.

Raych csak bólintott: nem találta a szavakat. Hirtelenjében nem tudta, mivel fejezhetné ki legjobban az érzéseit.

Aztán a gondolatai más irányba fordultak. Meg kell tudnia, mit terveznek Namartiék. Ha elválasztják őt Manellától, az csak azt jelentheti, hogy közel a döntő pillanat. Nem indulhatott el azonban semmilyen nyomon, legfeljebb azon a különös kérdésen a kertészkedésről.

Seldonnak se küldhetett újabb információkat. Mióta Namartival találkozott, egy pillanatra sem vesztették szem elől, ráadásul elvágták minden kommunikációs vonalát. Ez is csak a válság közeledtét jelenthette.

De ha csupán akkor deríti ki, hogy mi készül, amikor már megtörtént, és akkor továbbítja a hírt, amikor már késő – kudarcot vallott.

19.

Hari Seldonnak rossz napja volt. Az első üzenet óta nem hallott újra Raych felől, nem tudhatta, mi történik.

Egyrészt a fia biztonságáért aggódott (ha valami igazán súlyos baja lenne, arról mégis csak értesült volna), de nyugtalanították az ellenség ismeretlen tervei is.

Biztosan valamilyen alattomos lépésre készülnek. A palota elleni direkt támadást kizárhatta a lehetőségek közül: a körzet védelme annál sokkal erősebb. De hát akkor miben mesterkedhetnek?

Egész éjszaka ezen töprengett, és még nappal sem tudott másra gondolni.

Fölizzott a jelzőfény.

– Első miniszter úr, megérkezett, akit két órára iderendelt.

– Kit rendeltem ide?

– Mandell Grubert, a kertészt. Nála van az igazolás.

Seldonnak hirtelen kitisztult az emlékezete.

– Persze. Küldje be.

– Nem örült most Gruber látogatásának, de hát ő maga egyezett bele egy gyenge pillanatában, hogy fogadja. Egy első miniszternek ugyan nem lehettek gyenge pillanatai, de hát Seldon sokkal inkább Seldon volt, mintsem első miniszter.

– Jöjjön be, Gruber – mondta barátságosan.

A kertész megállt előtte, fejét automatikusan lehajtotta, tekintete ide-oda rebbent. Seldon biztosra vette, hogy a férfi sosem járt még ekkora pompával berendezett szobában. Keserűségében majdnem kifakadt: „Tetszik? A magáé. Nekem nem kell.” De aztán csak ennyit mondott:

– Mi történt, Gruber? Miért ilyen boldogtalan?

Nem érkezett válasz, a kertész csak kifejezéstelenül mosolygott rá.

– Üljön már le – invitálta Seldon. – Oda, abba a székbe.

– Ó, nem, első miniszter úr. Nem vagyok méltó rá. Csak összepiszkolnám.

– Semmi baj, könnyen tisztítható. Tegye, amit mondtam… Jó. És most üljön csak nyugodtan, szedje össze a gondolatait. Aztán, ha kész, mondja el, mi a probléma.

Gruber egy pillanatig csöndben ült, majd ziháló hadarással beszélni kezdett.

– Első miniszter úr, főkertész leszek. Áldott császárunk közölte velem.

– Igen, hallottam már, de szerintem nem ez aggasztja magát igazán. Az új posztjához csak gratulálhatok. Talán egy kis munkám is fekszik benne. Nem felejtettem el, milyen bátran viselkedett, amikor az életemre törtek, sőt megemlítettem őfelségének is. Ez a legkevesebb, amivel megjutalmazhatjuk, Gruber, de más szempontból is rászolgált az előléptetésre, hisz a papírjaiból kiderül, hogy tökéletesen alkalmas a feladat ellátására. És most, hogy ez elrendeződött, árulja el, mi a baj.

– Első miniszter úr, pontosan ez az előléptetés az, amivel bajom van. Úgy érzem, nem láthatom el megfelelőképpen a főkertészi posztot.

– Mi úgy gondoljuk, igen.

Gruber egyre izgatottabb lett.

– Ez azt jelenti, hogy egy irodában kell majd üldögélnem? Nem mehetek ki a szabad levegőre, a növények és az állatok közé? Az olyan lenne, mintha börtönbe zárna, első miniszter úr.

Seldon szeme tágra nyílt.

– Szó sincs róla, Gruber. Nem kell több időt töltenie az irodában, mint amennyit feltétlenül szükséges. Szabadon sétálhat a parkban, felügyelheti a munkákat. Annyit lehet a levegőn, amennyit csak akar, csupán a nehéz munkából nem kell kivennie a részét.

– Nekem szükségem van arra a munkára, első miniszter úr, és tudom, sosem fogok elszabadulni az irodámból. Figyeltem a jelenlegi főkertészt eleget. Ő sem jöhetett ki soha, pedig akart. Túl sok az adminisztráció, a könyvelés. Ha tudni akarja, mi folyik a parkban, minket rendel föl magához. Holovízión figyel mindent – ezt a szót határtalan megvetéssel ejtette ki –, mintha egy mozgókép bármit is elmondhatna az élő, lélegző növényekről. Ez nem nekem való, első miniszter úr.

– Ugyan, Gruber, legyen férfi. Nem olyan rettenetes a helyzet. Majd hozzászokik. Lassan belerázódik az új munkába.

Gruber a fejét rázta.

– Először is az én gondjaimra bízzák az összes új kertészt. Maga alá temet a feladat. – Aztán hirtelen energiával hozzátette: – Ezt az állást én nem akarom, és nem is szabad megkapnom, első miniszter úr.

– Egyelőre talán még nem akarja, Gruber, de ezzel nincs egyedül. Legszívesebben én se lennék első miniszter. Túl sok vesződséggel jár. Sőt, higgye el, néha maga a császár is belefárad az uralkodásba. A galaxisban azonban mindenkinek végeznie kell a dolgát, még ha az nem a legkellemesebb is.

– Megértem én, első miniszter úr, de a császár az császárnak született, ön pedig azért első miniszter, mert senki más nem végezheti el a munkáját. Az én esetemben azonban csak a főkertész posztjáról van szó. Ötven embert mondhatok kapásból, aki nálam jobban megfelelne rá, és nem is bánná a vele járó terheket. Ön azt mondta, elmesélte a császárnak, hogyan siettem segítségére. Nem beszélhetne vele újra, hogy ha már mindenáron meg akar jutalmazni, helyezzen vissza a régi pozíciómba?

Seldon hátradőlt a székén, és elkomolyodott.

– Gruber, én szívesen megtenném, amit kér, de hadd magyarázzak el valamit. Remélem, megérti. A császár elméletben a Birodalom abszolút uralkodója. A valóságban azonban csak keveset tehet. Jelen pillanatban én irányítom a Birodalmat, de még nekem is csekély a hatalmam. A kormány különböző szintjein emberek milliói és milliárdjai hoznak döntéseket, mikor jókat, mikor rosszakat, van, aki hősiesen viselkedik, van, aki csak a maga hasznát lesi. Képtelenség őket irányítani. Megért engem, Gruber?

– Igen, de mi köze ennek az én esetemhez?

– Az, hogy csak egyetlen hely van, ahol a császár abszolút uralkodó, és ez a palota területe. Itt az ő szava törvény, és elég kevés a hivatalnok ahhoz, hogy elboldoguljon velük. Ha megkérnénk, hogy vonja vissza a döntését, mélységesen megsértenénk. Ha azt mondanám: „Felség, helyezze vissza Grubert a régi posztjára!”, sokkal valószínűbb, hogy inkább engem függesztene föl az enyémről. Én tehát esetleg jól járnék, de magán ez mit sem segítene.

– Ezek szerint a dolgokon már nem változtathatunk? – kérdezte Gruber.

– Pontosan. De ne aggódjon, tőlem minden lehetséges segítséget megkap majd. És igazán sajnálom, de pillanatnyilag nincs több szabad percem.

Gruber fölállt. Kezében zöld kertészsapkáját gyűrögette; szeme kibuggyanni készülő könnyektől fénylett.

– Köszönöm, első miniszter úr. Tudom, hogy szívesen segítene. Ön… ön jó ember, első miniszter úr. – Azzal sarkon fordult, és bánatosan kisétált.

Seldon elgondolkodva nézett utána, aztán megcsóválta a fejét. Ha Gruber panaszait megszorozza egy kvadrillióval, akkor megkapja a huszonötmillió világ valamennyi lakójának panaszmennyiségét. Hogyan is orvosolhatná mindet, ha ennek az egy embernek sem képes segíteni?

A pszichohistória nem menthet meg egyetlen embert. De vajon megmenthet-e egy kvadrilliót?

Megint megcsóválta a fejét, aztán utánanézett, mikor és kivel kell legközelebb beszélnie. Hirtelen megmerevedett. Minden szokásos önuralmát levetkőzve, vadul ordított bele a kommunikációs mikrofonba.

– Hozzák vissza azt a kertészt! Hozzák vissza azonnal!

20.

– Mi van az új kertészekkel? – szegezte Grubernek a kérdést Seldon. Ezúttal nem kínálta hellyel.

Gruber sűrűn pislogott. Pánikban volt, amiért ilyen váratlanul visszarendelték.

– Ú-új k-kertészekkel? – hebegte.

– Azt mondta, a maga gondjaira bíznak minden új kertészt. Pontosan ezekkel a szavakkal. Miféle új kertészeket?

Gruber meghökkent.

– Valahányszor új főkertészt neveznek ki, új kertészgárda is érkezik. Ez a szokás.

– Sose hallottam róla.

– A legutóbbi alkalomkor ön még nem volt első miniszter. Sőt talán még a Trantorra sem érkezett.

– De mi ez az egész?

– Kertészeket sosem bocsátanak el. Van, aki meghal, van, aki megöregszik, és nyugdíjazzák. Mire egy új főkertész átveszi a park irányítását, az embereinek legalább a fele túl van már a legszebb évein. Ilyenkor gazdagon megjutalmazva nyugdíjba küldik őket, és a helyükre újakat vesznek föl.

– Fiatalítanak.

– Részben. Másrészt a parkot is átrendezik ilyenkor, ahhoz pedig új tervek, friss ötletek kellenek. Az egész terület csaknem ötszáz négyzetkilométer, így a munka rendszerint hosszú évekig eltart. Mindezt az én dolgom lesz felügyelni. Kérem, első miniszter úr – kapott az alkalmon ismét Gruber –, egy ilyen okos ember, mint ön, csak találhat módot a császár akaratának megváltoztatására.

Seldon oda se figyelt rá. Homlokát ráncokba vonta az összpontosítás.

– Honnan érkeznek az új kertészek?

– Minden világon tartanak vizsgákat, így ilyen alkalmakkor már válogatni lehet a jelentkezők közül. Százával érkeznek, legalább egy tucat hajóval. Egy évembe is beletelik, mire…

– Honnan jönnek? Honnan?

– Milliónyi különböző világról. Mindenféle növénytermesztési tudásra szükségünk van. A Birodalom bármelyik polgára jelentkezhet.

– A Trantorról is?

– Nem, a Trantorról nem. Csak egyetlen trantori kertészünk van. – Hangjában megvetés csendült. – Ezen a bolygón nem teremnek jó szakemberek. A kupolák alatti parkok nem is igazi kertek: cserepes növényekkel vannak tele, meg ketrecbe zárt állatokkal. A trantoriak semmit sem tudnak a szabad levegőről, a folyóvizekről és a természet igazi egyensúlyáról.

– Jól van, Gruber. Adok magának egy feladatot. Juttassa el hozzám a közeljövőben érkező valamennyi kertész nevét. Minden adatukkal együtt. Származási világ, referenciaszám, neveltetés, tapasztalat. Mindezt a lehető leggyorsabban kérem az asztalomra. Küldök segítséget is. Embereket gépekkel. Milyen komputert használ?

– Egy egyszerűt, amellyel számon tartom az ültetési, virágzási időket meg a hasonló dolgokat.

– Jól van. Az emberek, akiket küldök, mindent megcsinálnak majd, amit maga nem tud. Higgye el, roppant fontos ez a feladat.

– Ha megteszem…

– Gruber, ez nem a legmegfelelőbb pillanat az alkudozásra. Ha nem teljesíti a parancsomat, garantálom, hogy nem lesz főkertész, de más se. Nyugdíj nélkül zavarom el innen.

Seldon, amint egyedül maradt, belemordult a mikrofonba:

– Töröljék minden programomat a délután hátralevő részére.

Aztán a székébe vetette magát. Csontjaiban érezte ötven éve minden egyes percét, ráadásul a feje is mindjobban fájt. Az utóbbi időben egyre szorosabbra, áthatolhatatlanabbra fonták a biztonsági hálózatot a palota körül; mindig újabb személyzettel, berendezésekkel bővítették.

És most mégis vadidegen emberek egész hordája készül beáradni, mindössze egyetlen feltétel alapján: ért-e a kertészethez.

Föl nem foghatta ésszel, hogy ez az őrült ötlet kinek a fejében fogalmazódhatott meg.

És ő kis híján elsiklott fölötte. De vajon idejében látott-e hozzá az intézkedéshez?

21.

Gleb Andorin félig lehunyt szemmel bámulta Namartit. Sosem kedvelte a férfit, de most még talán a szokásosnál is kevésbé. Miért kell neki, a myneki királyi sarjnak ezzel a felkapaszkodottal, ezzel a közveszélyes őrülttel együtt dolgoznia?

Jól tudta persze, hogy miért, és azt is, hogy muszáj elviselnie, még ha Namarti épp ezredszer mesélte is el, hogyan érte el keze alatt a mozgalom az elmúlt tíz évben jelenlegi tökéletességét. Vajon hányszor képes ugyanazt elmondani, újra meg újra? És vajon mindenkivel ezt csinálja, vagy ő, Andorin az egyetlen médiuma?

Namarti arca kárörvendően ragyogott, miközben fáradhatatlanul szavalta a litániát:

– Bármilyen reménytelen volt is a helyzet, én évről évre tovább építettem a szervezetet, és lassan aláástam a kormány önbizalmát, az emberekben pedig elégedetlenséget keltettem. A bankválság és a moratórium hetében… – Hirtelen elhallgatott. – Nem először mesélem ezt neked, és látom, unod már. Nem igaz?

Andorin szája száraz mosolyra rándult. Namarti minden idiótasága ellenére tisztában van vele, milyen halálosan képes untatni másokat; egyszerűen csak nem tud megváltozni.

– Valóban nem először meséled – mondta. A kérdés többi részét nem válaszolta meg, elvégre fölösleges a nyilvánvaló dolgokra szót pazarolni. És persze jobb a békesség.

– Namarti beesett arcán pírhullám száguldott végig.

– A lényeg az – mondta –, hogy az egész vég nélkül folytatódhatott volna, ha nem kaparintom a kezembe tetteim tökéletes eszközét. Ráadásul még csak fáradságomba se került, ő futott a karomba.

– Planchetet az istenek vezérelték hozzánk – vetette közbe Andorin semleges hangon.

– Úgy van. Hamarosan megérkezik a palota területére a kertészek első csoportja. – Szünetet tartott, ízlelgette a gondolatot. – Férfiak és nők. Elegendően, hogy fedezékül szolgáljanak annak a maroknyi embernek, akit mi kevertünk közéjük. Ott leszel te, és ott lesz Planchet is. Kettőtöket az különböztet majd meg a többitől, hogy nálatok sugárpisztoly lesz.

– Hát persze – helyeselt Andorin az udvariasság álarca mögül kikandikáló rosszindulattal –, akkor rögtön a kapunál kiszúrnak minket, és mehetünk kihallgatásra. Tiltott fegyverviselés a palota területén…

– Nem szúrnak ki benneteket. – Namarti nem vette észre a másik hangsúlyát. – Ugyanis nem kutatnak át. Ezt már elintéztem. Valami palotabeli hivatalnok fog köszönteni titeket. Nem tudom, rendszerint kire osztják a feladatot – talán a levelek és fűszálak császári kamarására –, mindenesetre most az egyszer Seldon lesz az. A nagy matematikus személyesen üdvözli az új kertészeket a palota területén.

– Ebben biztos vagy?

– Hát persze. Mindent elrendeztem. Többé-kevésbé az utolsó pillanatban értesülni fog róla, hogy a mostohafia is az érkezők között van, és természetesen nem tudja majd megállni, hogy ki ne menjen elé. Amikor Seldon megjelenik, Planchet előkapja a sugárpisztolyát. A mi embereink elkiáltják magukat: „Árulás!” A nagy kavarodásban Planchet megöli Seldont, te pedig megölöd őt. Aztán eldobod a sugárpisztolyod, és fölszívódsz. Kapsz segítséget is. Mindent elrendeztem.

– Muszáj megölni Planchetet?

Namarti a homlokát ráncolta.

– Miért? Az egyik gyilkosságot nem ellenzed, a másikat igen? Azt akarod, hogy Planchet magához térve mindent elmondjon rólunk a biztonságiaknak? Mellesleg ez az egész családi perpatvarnak lesz beállítva. Ne feledd, hogy Planchet valójában Raych Seldon. Úgy fog kinézni, mintha ők ketten egyszerre lőttek volna. Gondoskodunk arról, hogy a sajtó családi botrányként teregesse ki az ügyet. A jó öreg Manowell, a „véreskezű császár” napjait idézik majd az események. A Trantor népe elborzad a gaztett láttán. És ha ez hozzájárul az üzemzavarok szülte elégedetlenséghez, az emberek egykettőre új kormányt követelnek majd. Nem lesz, aki szembeszálljon velük, a császár a legkevésbé – s akkor jövünk mi.

– Ilyen egyszerűen?

– Nem, nem ilyen egyszerűen. Nem álomvilágban élek. Valószínűleg először ideiglenes kormány alakul, de el is bukik, majd mi gondoskodunk róla. Aztán előállunk mi a régi joranumista jelmondatokkal, amelyekre még az egész Trantor emlékszik. Csak kis idő kell hozzá, és én leszek az első miniszter.

– És én?

– Te pedig a császár.

– A terv sikerének valószínűsége elenyészően kicsi. Ez el lesz rendezve, az el lesz rendezve, minden el lesz rendezve… Ha nem stimmel minden percre pontosan, nekünk végünk; márpedig az ilyen aprólékosan kiszámított terveket valahol valaki mindig elrontja. Elfogadhatatlan a kockázat.

– Elfogadhatatlan? Kinek? Neked?

– Természetesen. Komolyan azt hiszed, hogy Planchet megöli az apját, és aztán én megölöm Planchetet? Miért én? Nincs nálam kevésbé értékes embered?

– De van, csakhogy bárki mást választanék, azzal biztosan kudarcot vallanánk. Kiben van még annyi elszántság, hogy bármilyen áron, de véghezvigye a feladatot?

– De hát a kockázat óriási!

– És nem éri meg? Ha sikerrel jársz, tied a birodalmi trón.

– És te mit kockáztatsz, főnök? Itt ülsz majd, teljes kényelemben, és várod a híreket.

Namarti szája széle lebiggyedt.

– Micsoda bolond vagy te, Andorin! Milyen császár lenne belőled?! Azt hiszed, én nem vállalok kockázatot azzal, hogy itt leszek? Ha a tervünk kudarcot vall, ha bármelyik emberünket elfogják, azt hiszed, nem derül ki minden egy pillanat alatt? Ha például téged nyakon csípnek, garantálod, hogy nem fecsegsz ki semmit a Császári Gárda pribékjeinek nem éppen gyöngéd kezei között? Ha ez az újabb merénylet is meghiúsul, azt hiszed, nem fésülik át utánam az egész Trantort? És azt hiszed, nem találnak meg? És amikor elfognak, mit gondolsz, mire számíthatok? Kockázat? Én többet kockáztatok, mint te, már azzal is, hogy itt ülök, és nem csinálok semmit. Az egész terv egyvalamin múlik, Andorin. Akarsz császár lenni, vagy sem?

– Akarok – felelte halk hangon Andorin. És a fogaskerekek mozgásba lendültek.

22.

Raych hamar rájött, hogy különös gonddal kezelik. A leendő kertészeket a Császári szektor egyik szállodájában helyezték el – no persze nem a legjobbikban.

Furcsa egy társaság volt. Ötven különböző világról érkeztek emberek, de Raych nemigen beszélgethetett senkivel. Andorin finoman ugyan, de igyekezett távol tartani őt a többiektől.

Raych eltöprengett: vajon miért? Nyomasztotta a kérdés. Az igazsághoz hozzátartozik, hogy azóta motoszkált benne valami furcsa érzés, mióta elhagyták Myneket. Kétségbeesetten igyekezett megőrizni gondolatai tisztaságát, de nem mindig járt sikerrel.

Maga Andorin durva szövésű ruhát viselt; igyekezett munkásnak kinézni. Valószínűleg egy nagyobb terv részeként játssza meg a kertészt, de hogy mi az, arról Raychnak fogalma sem volt.

Raych szégyellte tájékozatlanságát. Állandó megfigyelés alatt tartották, tehát még az apját se figyelmeztethette. Lehet, hogy a csoport minden tagjával ezt csinálják, elővigyázatosságból. Raych úgy számolta, legalább egy tucat trantori férkőzött be a soraikba, persze valamennyi Namarti embere, férfiak és nők vegyesen.

Csak az zavarta, hogy Andorin milyen kedvesen bánik vele. Szinte kisajátította magának, kizárólag vele étkezhetett, és egészen másképp viselkedett vele, mint a többiekkel.

Vajon csak azért, mert osztoztak Manella kegyein? Nem ismerte eléggé Myneket ahhoz, hogy tudja, nem dívik-e a többférjűség a társadalmukban. Ha két férfi osztozik egy nőn, az talán egészen közeli viszonyba hozza őket?

Raych sosem hallott ilyesmiről, de tisztában volt azzal, hogy nagyon keveset tud a galaktikus – sőt a trantori – társadalmak finomságairól.

Most azonban, hogy emlékezete fölidézte Manella képét, elidőzött nála egy kicsit. Rettentően hiányzott neki, és már az is eszébe jutott, hogy talán ennek köszönheti a depresszióját. Miközben befejezte az Andorin társaságában elköltött ebédjét, őrjítő kétségbeesés lett rajta úrrá.

Manella!

Egyszer azt mondta, szívesen megnézné a Császári szektort, és talán sikerült is rábeszélnie Andorint. Elég kétségbeesett volt ahhoz, hogy hangosan is föltegye ezt az ostoba kérdést:

– Mr. Andorin, egészen véletlenül nem hozta magával Dubanqua kisasszonyt is?

Andorin arcára döbbenet ült ki. Aztán finoman fölnevetett.

– Manellát? Láttad őt valaha kertészkedni? Nem, nem; Manella az a fajta nő, aki megédesíti meghitt perceinket. Másra nem használható. – Aztán hozzátette: – Miért kérdezed, Planchet?

Raych vállat vont.

– Nem tudom. Olyan unalmas itt. Arra gondoltam… – Elhallgatott. Andorin figyelmesen nézte.

– Csak nem azt akarod mondani – szólalt meg végül –, hogy neked nem mindegy, melyik nővel bújsz ágyba? Hidd el, neki nincsenek hasonló fenntartásai a férfiakkal kapcsolatban. Ha itt végzünk, jönnek majd más nők. Százával.

– És mikor végzünk?

– Hamarosan. De egyet elmondhatok: nagyon fontos szerepet kaptál a tervünkben. – Andorin tovább méregette Raychot.

– Milyen fontosat? Hát nemcsak kertész leszek? – Hangja üresen csengett, képtelen volt belevinni valami kis színt.

– Annál sokkal több, Planchet. Sugárpisztoly lesz nálad.

– Micsoda?

– Sugárpisztoly.

– Sose volt még a kezemben, életemben soha.

– Nem nagy dolog. Fölemeled, célzol, zárod az áramkört, és valaki meghal.

– Én nem tudok senkit megölni.

– Azt hittem, hogy közénk tartozol, s mindent megteszel az ügyért.

– De gyilkosságról nem volt szó. – Raych gondolatai őrült vágtába kezdtek. Miért kéne gyilkolnia? Mi lehet a tervük vele? És főleg: hogyan riaszthatná a Császári Gárdát, mielőtt még a gyilkosság megtörténne?

Andorin arca hirtelen megkeményedett.

– Muszáj gyilkolnod! – mondta parancsoló hangon.

Raych összegyűjtötte minden erejét.

– Nem. Nem gyilkolok meg senkit. Ez az utolsó szavam.

– Planchet, megteszed, amire utasítunk – közölte szenvtelenül Andorin.

– De nem gyilkolok.

– Dehogynem.

– Hogy akar kényszeríteni?

– Egyszerűen megparancsolom.

Raych szédülni kezdett. Mitől ilyen magabiztos ez az Andorin? A fejét rázta.

– Nem.

– Mi etetünk, Planchet, amióta elhagytuk Myneket. Mindig melletted voltam, hogy ellenőrizzem a diétádat – különös tekintettel erre a fogásra, amit épp most fejeztél be.

Raychon jeges rémület lett úrrá. Hirtelen mindent megértett.

– Depresszor!

– Pontosan – felelte Andorin. – Jól vág az eszed, Planchet.

– De hisz ez törvényellenes!

– Hát persze. A gyilkosság is.

Raych hallott már a depresszorról. Egy tökéletesen ártalmatlan nyugtató kémiai módosításával nyerték. Ez az új változat mély depressziót vált ki. Egy ideje betiltották, mert kiválóan gerjesztette a szuggesztiókészséget (a pletykák szerint épp ezért használta a Császári Gárda).

– Már a neve is reménytelenséget fejez ki – mondta Andorin, mintha olvasna Raych agyában. – Gondolom, ezt érzel most te is.

– Soha – suttogta Raych.

– Látom, eltökélted magad, de a szer ellen nem harcolhatsz. Csak annál erősebben fejti ki a hatását.

– Nem érdekel.

– Gondolkodj, Planchet. Namarti egyből rád ismert, még így, bajusz nélkül is. Tudja, hogy Raych Seldon vagy, és most, az én irányításommal, meg fogod ölni az apádat.

– Előbb öllek meg téged – morogta Raych.

– Fölemelkedett a székről. Gond nélkül elintézheti a másik férfit. Andorin ugyan magasabb, de véznább is, nem kimondott atlétatermet. Fél kézzel kettéroppanthatja… Megingott. Megrázta a fejét, de az csak nem akart kitisztulni.

Andorin is fölkelt, és odébb hátrált. Előhúzta jobb kezét a bal ruhaujjából: egy fegyvert tartott benne.

– Fölkészültem az eshetőségre – közölte elégedetten. – Informáltak jártasságodról a heliconi harcművészetekben, így nem várhatom meg, hogy közelharcig fajuljon a dolog. – Lepillantott a fegyverre. – Ez nem sugárpisztoly: nem engedhetem, hogy meghalj a feladat teljesítése előtt. Ez csupán idegkorbács. Bizonyos szempontból még rosszabb, mint a másik. A bal válladra célzok vele, és hidd el, ha eltalállak, olyan fájdalmat fogsz érezni, amilyet a világ legfegyelmezettebb hőse sem bírna ki ordítás nélkül.

Raych, aki eddig lassan, lépésről lépésre közeledett a másik férfihoz, hirtelen megállt. Tizenkét évesen kóstolta meg először egy idegkorbács aprócska csípését; azóta se felejtette el azt a fájdalmat, az eltelt esztendők ellenére sem.

– Sőt – folytatta Andorin – teljes erőre állítottam, ami azt jelenti, hogy először elviselhetetlen fájdalmat vált ki a karodban, aztán használhatatlanná roncsolja szét az idegeket. A bal karod béna marad örök életedre. A jobbot megkímélem, hisz azzal kell majd elsütnöd a sugárpisztolyt… Ülj le szépen, és ne ellenkezz, akkor megmarad mind a két karod. Persze enned továbbra is kell, hogy a depresszor szintje növekedjék a szervezetedben. Csak ronthatsz a helyzetetlen.

Raych érezte, hogy rátelepszik a szer okozta kétségbeesés. Már duplán látott, és egy értelmes szó se jutott az eszébe.

Csak azt tudta, hogy képtelen lesz ellentmondani Andorinnak. Kockázatos játékot játszott, és végül rajtavesztett.

23.

– Nem! – ordította Hari Seldon a legerőszakosabb hangján. – Nem akarom, hogy kigyere, Dors!

Dors Venabili azonban az övéhez hasonló elszántsággal nézett vissza rá.

– Akkor téged sem engedlek, Hari.

– Nekem muszáj ott lennem.

– Semmi keresnivalód ott. Az új embereket a főkertésznek kell köszöntenie.

– Úgy van. Gruber azonban nem képes erre. Ő egy megtört öregember.

– Akkor kell hogy legyen valamilyen helyettese. Vagy intézze a régi főkertész. Év végéig még úgyis övé a cím.

– Ő túl beteg. Különben is… – Seldon habozott egy pillanatig – a kertészek közé trantoriak vegyültek. Nem tudom, mi okból. Mindegyiküknek tudom a nevét.

– Akkor vetesd őket őrizetbe. Egytől egyig. Miért kell mindent a végsőkig bonyolítanod?

– Mert nem tudjuk, miért vannak itt. Valami készül. Nem értem, mit tehet tizenkét kertész, de… Nem, rosszul mondtam. Legalább egy tucat különböző dolgot tehetnek, de nem tudom, ezek közül melyikre készülnek. Valóban szándékomban áll őrizetbe venni őket, de előbb mindent tisztázni akarok. Ki kell piszkálnunk a fészkéből minden összeesküvőt, és tudnunk kell, mire készülnek, hogy megfelelő büntetést szabhassunk ki rájuk. Nem akarok egy ilyen apróbb vétség címén letartóztatni tizenkét férfit és nőt. Azt fogják vallani, hogy nagyon kellett nekik a munka; még tán panaszt is emelnek, amiért a trantoriakat kizárják a pályázatból. Akkor pedig mindenki melléjük áll, mi pedig bolondot csinálunk magunkból. Engednünk kell, hogy végrehajtsák a tervüket, legalábbis részben. Mellesleg…

Hosszú szünet következett, aztán Dors szólalt meg mérgesen:

– Mi már megint ez a „mellesleg”?

Seldon halkabbra fogta a hangját.

– A tizenkettő egyike Raych, Planchet álnéven.

– Micsoda?

– Miért vagy így meglepve? Én küldtem Mynekbe, hogy szivárogjon be a joranumisták közé, és ez láthatóan sikerült is neki. Benne van minden bizodalmam. Ő biztosan tud mindent, és a megfelelő pillanatban homokot szór a fogaskerekek közé. De én is ott akarok lenni. Látni akarom. Hogy segíthessek, ha szüksége van rá.

– Ha tényleg segíteni akarsz neki, rendelj a kertészek mellé egy ötvenfős őrséget.

– Nem. Az megint csak nem vezet sehova. A Császári Gárda a helyén lesz, de nem ennyire nyilvánvalóan. Az álkertészeknek azt kell hinniük, tiszta a levegő. Amint elárulják magukat, ám még mielőtt komolyra fordulhatna a dolog, elkapjuk őket.

– Kockázatos. Túl kockázatos Raychnak.

– Néha vállalnunk kell a kockázatot. Lényegesebb dolgok múlnak majd azon a pillanaton, mint egyes emberek élete.

– Micsoda szívtelenség!

– Szóval azt hiszed, szívtelen vagyok? Tudd meg, akármi történjék is, nekem elsődlegesen a pszicho…

– Ki ne mondd! – Az asszony fájdalmas arccal elfordult.

– Megértelek – mondta Seldon –, de nem szabad kijönnöd. A jelenléted annyira oda nem illő lenne, hogy az összeesküvők gyanút fognának, és leállítanák a tervet. Azt pedig nem szeretném. – Szünetet tartott, aztán halkan így folytatta: – Dors, mindig azt mondod, a te feladatod engem megvédeni. Én a fontossági sorrendben Raych előtt következem, tudod jól. Hadd emlékeztesselek, hogy az én védelmem egyet jelent a pszichohistória, az emberiség védelmével. Ez a legfontosabb. Amit eddig tudok a pszichohistóriáról, az viszont azt követeli, hogy bármi áron megvédjem a Birodalom központját. Hát ezen igyekszem most… Megértesz végre?

– Megértelek – felelte Dors, és elfordult.

És remélem, igazam van, tette hozzá gondolatban Seldon. Mert ha nem, az asszony sosem fogja megbocsátani neki. És ami még rosszabb, ő se magának – pszichohistória ide vagy oda.

Gyönyörűen fölsorakoztak, szétterpesztett lábbal, hátratett kézzel, mindahányan patyolattiszta, bő szabású, zsebekkel teli zöld egyenruhában. Ebben az öltözetben az emberek alig különböztek egymástól; a néző csak sejthette, hogy az alacsonyabbak között néhány nő is lehet. Fejüket csuklya fedte, de hát a kertészeknek amúgy is rövidre nyírt haj dukál – bármelyik nemhez tartozzanak is –, a bajusz és a szakáll pedig szigorúan borotválandó.

Ennek értelmére már senki sem emlékezett. A „hagyomány” szó jótékony homályt borított rá, mint annyi minden más jó és rossz dologra.

Szemben velük Mandell Gruber állt, két oldalán egy-egy segédjével. A főkertész reszketett, tágra nyílt szeme lángban égett.

Hari Seldon összeszorította a száját. Grubernek csak annyit kell kinyögnie: „A császár kertészei üdvözölnek benneteket!”, onnantól ő átveszi a szót.

Tekintete addig pásztázta a tömeget, míg rá nem akadt Raychra.

Hevesebben kezdett verni a szíve. Raych – még mindig bajusz nélkül – az első sorban állt, a többieknél talán kicsit merevebben, egyenesen előrebámulva. Tekintete nem kereste az apjáét, és a fölismerésnek más jelét sem mutatta.

Jó, gondolta Seldon. így van jól. Nem szabad kiadnia magát.

Gruber végre elrebegte köszöntőjét, és Seldon átvehette a szót.

Egyetlen könnyed lépést tett előre, és megszólalt:

– Köszönöm, főkertész. Férfiak, asszonyok, császárunk leendő kertészei, nehéz feladatot vállalnak magukra. A Galaktikus Birodalom központja, a Trantor egyetlen nyitott egű kertjének szépségéért és épségéért kell ezentúl felelniük. Gondoskodjanak arról, hogy ha a mi bolygónkon nincsenek is a látóhatárig húzódó fásbokros tájak, ez az egy zöld drágakő fényesebben ragyogjon valamennyinél.

– A főnökük Mandell Gruber lesz, aki rövid időn belül átveszi a főkertészi tisztet. Ő nekem tesz jelentést, ha szükséges, én pedig közvetlenül a császárnak. Ez, mint látják, azt jelenti, hogy a ranglétrán csupán három fokkal helyezkednek el lejjebb, mint őfelsége, így az ő fokozott figyelmével is számolhatnak. Biztosra veszem, hogy ebben a pillanatban is szemmel tart bennünket otthona, a kis palota egyik ablakából – az az épület ott, jobbra, az opál burkolatú kupolával –, és elégedett azzal, amit lát. Mielőtt elkezdenék munkájukat, természetesen meg kell ismerniük a park rendjét és pontos kötelességeiket. Ehhez…

Eddigre apró, alattomos mozdulatokkal már majdnem egészen Raych elé került. A fiatalember azonban továbbra sem mozdult, még csak nem is pislogott.

Seldon megpróbált nem túl nagy jóindulattal ránézni. Hirtelen elkomorult. A közvetlenül Raych mögött álló férfi ismerősnek tűnt. Talán észre sem veszi, ha nem a közelmúltban kerül kezébe a hologramja. Csak nem a myneki Gleb Andorin az, Raych patrónusa? Vajon mit keres itt?

A férfi észrevehette Seldon hirtelen felé irányuló figyelmét, mert résnyire nyitott szájjal valamit mormogni kezdett. Raych jobb keze előbukkant a háta mögül, és zöld ruhája egyik zsebéből sugárpisztolyt húzott elő. Andorin ugyanezt tette.

Seldon teljesen megbénult a döbbenettől. Hogyan kerülhettek be sugárpisztolyok a palota területére? Zavarodottságban alig hallotta a kiáltásokat: „Árulás!”, és a futó lábak dobogását.

Agyát egyetlen kép töltötte be: Raych egyenesen rá célzó sugárpisztolya, és a fiatalember kifejezéstelen szeme. Seldon rémülten vette tudomásul, hogy fia ujja a ravaszra feszül, és neki talán már csak másodpercek vannak hátra az életéből.

A sugárpisztoly párává változtatja, amit eltalál, a céltárgy maradékának atomszerkezete pedig sóhajtásszerű hang kíséretében összeroskad.

Hari Seldon tudta, hogy ezt a hangot ő már nem hallhatja meg. Várta a halált. Legnagyobb meglepetésére azonban a sóhaj megérkezett, és ő zavartan pislogva, leesett állal pillantott végig magán.

Él hát! (Ezt gondolatban inkább kérdésnek szánta, mintsem állításnak.)

Raych még mindig előtte állt, sugárpisztolya előreszegeződött, szeme tompán fénylett. Meg se moccant, mintha testének motorja hirtelen leállt volna.

Mögötte egy vértócsa közepén ott hevert Andorin összezsugorodott teste, mellette pedig, szintén sugárpisztollyal a kezében, egy másik kertész állt. Csuklyája hátracsúszott: egy nő volt, frissen borotvált hajjal.

Rövid pillantást vetett Seldonra, aztán megszólalt:

– A fia Manella Dubanqua néven ismer. Biztonsági tiszt vagyok. Óhajtja a referenciaszámomat, első miniszter úr?

– Nem – felelte Seldon alig hallhatóan. A Császári Gárda közben birtokba vette a helyszínt. – A fiam! Mi van a fiammal?

– Depresszort adtak be neki, azt hiszem – mondta Manella. – Kimosható a szervezetből. – Előrenyúlt, hogy kivegye a sugárpisztolyt Raych kezéből: – Sajnálom, hogy nem léptem közbe korábban. Meg kellett várnom, míg ők kezdeményeznek, és mikor végül ez bekövetkezett, kis híján végzetesen lebénultam.

– Velem is ugyanez történt. Raychot mielőbb el kell juttatnunk a palota kórházába.

Hirtelen hangzavar kelt a kis palota felől. Seldonnak eszébe jutott, hogy az uralkodó talán valóban nézte őket, és most felindultsága nem ismer határokat.

– Gondoskodjon a fiamról, Dubanqua kisasszony – mondta. – Nekem a császárt kell lecsillapítanom.

Tisztéhez méltatlanul futásnak eredt, keresztül a pázsiton, és minden ceremónia nélkül berontott a kis palotába. Cleon ezen már aligha hergeli föl magát jobban.

A félkör alakú lépcsőfeljárón egy dermedten bámuló embercsoport közepén ott hevert őfelsége, I. Cleon felismerhetetlenségig szétroncsolt teste. Gazdagon díszített palástja mint halotti lepel terült rá. A falnak támaszkodva pedig, ostobán bámulva a felé forduló rémült arcokra, Mandell Gruber állt.

Seldon úgy érezte, többet már nem képes elviselni. Fölvette a Gruber lábánál heverő sugárpisztolyt. Egészen biztosan Andoriné lehetett.

– Gruber, mit tett? – kérdezte alig hallhatóan.

A főkertész csak bámult rá, aztán makogni kezdett:

– Mindenki sikoltozott és kiabált. Arra gondoltam, ki gyanakodna rám? Mindenki azt hinné, más ölte meg a császárt. De képtelen voltam elszaladni.

– Miért, Gruber, miért?

– Nem akarok főkertész lenni. – Azzal összecsuklott. Seldon döbbenten bámulta az eszméletlenül heverő alakot. Minden sikerült, még ha csak hajszál híján is. Ő élt. Raych is.

Andorin meghalt, és a joranumista összeesküvés életben maradottjait az utolsó emberig törvényszék elé állítják.

A Birodalom központjának biztonságban kellene lennie, ahogy a pszichohistória diktálta.

Csakhogy egy ember, olyan nevetséges okból, amelyet semmilyen elemzés nem mutatott volna ki, fogta magát, és megölte a császárt.

És most, gondolta Seldon elkeseredetten, mit tehetünk? Mi jöhet még ezután?

Harmadik rész

DORS VENABILI

G. K. 12 048

VENABILI, DORS – Hari Seldon életét annyi legenda és találgatás övezi, hogy kevés a remény egy valóban tényszerű életrajz összeállítására. Tudásunk mégis végtelenül gazdagnak tűnhet, ha összevetjük azzal, mennyi információ maradt fenn hitveséről, Dors Venabiliről. Az egyetlen biztos pont az, hogy a Cinnán született, a következő adat pedig már csak megérkezése a Streeling Egyetemre, ahol a történelmi fakultás tagja lett. Nem sokkal később megismerkedett Seldonnal, és élete következő huszonnyolc évét a feleségeként élte le. Tetteit a fennmaradt feljegyzésekben talán még több mesés elem tarkítja, mint Seldonéit. Hihetetlen történetek szólnak erejéről és gyorsaságáról, s a háta mögött állítólag „Tigrisasszonynak” nevezték. Érkezésénél, ha lehet, még rejtélyesebb a távozása. Egy bizonyos idő után egyszerűen nem esik említés többé róla, de annak, hogy mi történt, semmiféle nyoma nem maradt.

Történészi tevékenysége tetten érhető a…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

1.

Wanda a galaktikus standard idő szerint már csaknem nyolcéves volt. Komoly viselkedését mindenki elragadtatással dicsérte. Egyenes szálú haja világosbarna volt, szeme pedig kék, ám az évek múlásával egyre sötétebb lett. Többen azt mondták, előbb-utóbb olyan barnára változik majd, mint az apjáé.

Gondolataiba merülve üldögélt. Hatvan! Ez a szám foglalkoztatta egyre. Nagyapának közeledik a születésnapja, méghozzá pontosan a hatvanadik. Micsoda óriási szám! Azért járt egyre az eszében, mert az éjjel rosszat álmodott róla.

Megkereste az anyját, hogy megkérdezze, mit jelenthet.

Nem volt nehéz megtalálnia. Nagyapával beszélgetett, egész biztosan a születésnapjáról. Wanda tétovázott. Nem lenne szép tőle, ha nagyapa előtt kérdezné meg. Anyja megérezte tanácstalanságát.

– Egy pillanat, Hari – mondta –, látom, valami aggasztja Wandát. Mi a baj, kicsim?

Wanda megfogta a karját, és húzni kezdte.

– Ne itt, anya. Magánügy.

Manella visszafordult Hari Seldonhoz.

– Látod, milyen korán kezdődik? Magánélet, magánügyek… Persze. Wanda, menjünk a te szobádba?

– Igen, anya. – A kislány láthatóan megkönnyebbült.

Kéz a kézben átsétáltak a másik szobába, aztán az anyja megkérdezte:

– Mi a baj, Wanda?

– Nagyapával van baj, mama.

– Nagyapával?! Nem tudom elhinni, hogy ő valami olyasmit tehet, ami aggaszt téged.

– Pedig igen. – Wanda szeme hirtelen megtelt könnyel. – Meg fog halni?

– A nagyapád? Honnan vetted ezt a butaságot, Wanda?

– Hatvanéves lesz. Az nagyon nagy kor.

– Ugyan már! A nagyapád persze nem fiatal már, de még nem is öreg. Az emberek nyolcvan-, kilencven-, sőt százéves korig is elélnek, ő pedig kitűnő erőben van. Sokáig marad még közöttünk.

– Biztos vagy benne? – kérdezte a kislány szipogva. Manella a vállára tette a kezét, és mélyen a szemébe nézett.

– Egyszer mindenki meghal, Wanda. Meséltem már neked erről. Semmi értelme aggódni miatta, míg a pillanat el nem érkezik. – Gyengéden megtörülgette Wanda szemét. – Mikor felnőtt korodban neked is lesznek gyerekeid, nagyapa még akkor is élni fog. Majd meglátod. Most gyere vissza velem. Szeretném, ha beszélnél nagyapával.

Wanda lassan abbahagyta a szipogást. Seldon szeretettel nézte visszatérő unokáját.

– Mi a baj, Wanda? Miért vagy bánatos?

A kislány csak a fejét rázta. Seldon az anyjához fordult.

– No mi van, Manella?

Az asszony is a fejét rázta.

– Ezt neki magának kell elmondania.

Seldon leült, és megveregette a combját.

– Gyere, Wanda. Ülj az ölembe, és meséld el, mi bánt.

A kislány engedelmeskedett, aztán még helyezkedett egy darabig, és csak utána szólalt meg:

– Félek.

Seldon átölelte.

– De hisz semmi félnivalód nincs a te öreg nagyapádtól.

Manella elhúzta a száját.

– Ezt a szót nem kellett volna.

Seldon fölpillantott rá.

– A nagyapát?

– Nem. Az öreget.

Ekkor Wandánál eltörött a mécses, s pityeregni kezdett.

– Öreg vagy, nagyapa.

– Igen, az. Hatvanéves. – Arcát Wandáéhoz szorította. – Hidd el, nekem se tetszik – suttogta. – Ezért is örülök annyira, hogy te még csak nyolc leszel.

– A hajad is fehér, nagyapa.

– Nem volt mindig az. Csak nemrég őszült meg.

– A fehér haj azt jelenti, hogy meg fogsz halni, nagyapa.

Seldon döbbenten nézett rá.

– Mi ez a cirkusz? – fordult Manellához.

– Nem tudom, Hari. Magától hozta elő.

– Rosszat álmodtam – mondta Wanda. Seldon megköszörülte a torkát.

– Mindannyiunknak vannak rossz álmai, Wanda. Nem is baj. A rossz álmok megszabadítanak a rossz gondolatoktól, és utána jobban érezzük magunkat.

– Azt álmodtam, hogy meghaltál, nagyapa.

– Tudom. Tudom. Az álmaink szólhatnak a halálról is, de az még nem jelent semmit. Nézz csak rám. Hát nem látod, hogy élek, vidáman, nevetve? Úgy nézek én ki, mint aki meghalni készül? Ki vele.

– N-nem.

– Na látod. Most menj ki játszani, és felejtsd el ezt az egészet. Egyszerűen csak születésnapom lesz, amin mindenki jól fogja érezni magát. Menj, kicsim.

Wanda valamivel vidámabb hangulatban szaladt ki, Seldon azonban intett Manellának, hogy maradjon.

2.

– Mit gondolsz, honnan szedte Wanda az ötletet? – kérdezte Seldon.

– Ugyan, Hari. Nem emlékszel, amikor a salvani gekkója elpusztult? Vagy amikor az egyik barátnőjének az apja meghalt egy balesetben? A holovízión is egyfolytában csak halált lát, semmi mást. Képtelenség egy gyereket burokban fölnevelni, hogy semmit se tudjon a halálról. De én ezt nem is akarom. A halál az élet elmaradhatatlan része. Ismernie kell.

– Nem a halálról beszélek általában, Manella, hanem az én halálomról. Honnan szedhette ezt az ötletet?

– Manella tétovázott. Nagyon szerette Hari Seldont. „Hogyan is mondhatnám meg neki? – gondolta. – De hogyan hallgathatnám el?”

– Hari, te magad ültetted el benne.

– Én?

– Hát persze. Hónapok óta másról sem beszélsz, mint hogy mindjárt hatvan leszel, és panaszkodsz az öregségről. Az egész ünnepséget csak a te fölvidításodra rendezzük.

– Hatvanévesnek lenni nem vidám dolog – háborodott föl Seldon. – Várj csak, várj! Majd megtudod.

– Ha lesz olyan szerencsém. Sokan nem érik meg a hatvanadik évüket. De ez most nem számít. Ha továbbra is csak az öregedésről beszélsz, halálra rémíted az unokádat.

Seldon fölsóhajtott, és gondterhelt arcot vágott.

– Sajnálom, de nehéz szó nélkül megállni. Nézd meg a kezemet. Egyre több rajta a folt, és hamarosan már bütykös is lesz. A verekedés sem megy már úgy, mint régen. Egy gyerek is könnyűszerrel két vállra fektetne.

– Ebben szerinted különbözöl a többi hatvanévestől? A te agyad legalább még mindig tökéletesen működik. Hányszor mondtad, hogy csak az számít?

– Tudom, de akkor is hiányzik a régi testem.

– Különösen akkor, ha azt látod, hogy Dors mit sem öregszik melletted – jegyezte meg Manella, hangjában csipetnyi rosszindulattal.

– Hát igen, gondolom… – felelte Seldon zavartan. Elfordította a fejét, jelezve, hogy nem akar többé a témáról beszélni.

Manella komoran végigmérte az apósát. Az a baj, gondolta, hogy semmit nem ért a gyerekekhez – sem az emberekhez úgy általában. Nehéz volt elképzelni, hogy tíz évet eltöltött a régi császár szolgálatában mint első miniszter, mégis ilyen nehezen boldogul velük.

No persze az egész életét kitöltötte a pszichohistória, amely csupán az emberek kvadrillióival foglalkozott, egyénekkel soha. Mit is tudhatna a gyerekekről, ha sohasem élt egy sem a közelében, Raychot leszámítva – ő viszont már az első találkozásukkor is tizenkét éves volt. Wanda tehát valószínűleg mindörökre megfejthetetlen rejtély marad a számára.

Manella mindezt persze szeretettel gondolta. Valami megmagyarázhatatlan igyekezettel védte mindig is Hari Seldont attól a világtól, amelyből ő mit sem értett. Ebben az egyetlen vonatkozásban rokon lelkek voltak anyósával, Dors Venabilivel.

Manella mentette meg Seldon életét tíz évvel ezelőtt; Dors a maga különös módján ezt betolakodásnak vette az ő felségterületére, és sohasem bocsátotta meg.

Seldon azonban ugyancsak megmentette egyszer az ő életét. Lehunyta a szemét, és a jelenet olyan élességgel idéződött fel benne, mintha teljes valójában újra átélné.

3.

Egy hét telt el Cleon meggyilkolása óta – de micsoda rettenetes hét! Zűrzavar uralkodott az egész Trantoron.

Hari Seldon megmaradt a posztján mint első miniszter, de hatalma egyenlő volt a nullával. Aztán magához hivatta Manella Dubanquát.

– Szeretném megköszönni, hogy megmentette Raych életét, és persze az enyémet is. Eddig még nem volt alkalmam rá. – Nagyot sóhajtott. – Igazság szerint semmire nem jutott alkalmam az eltelt hét során.

– Mi történt az őrült kertésszel? – kérdezte Manella.

– Kivégezték! Helyben! Tárgyalás nélkül! Megpróbáltam megvédeni, azzal érveltem, hogy nem beszámítható, de nem tehettem semmit. Ha bármi más bűnt követ el, az őrülete megmenthette volna; legfeljebb bolondokházába zárják. De hogy a császárt ölte meg… – Seldon szomorúan megcsóválta a fejét.

– Mi fog történni most, első miniszter úr? – kérdezte Manella.

– Elmondom, mit gondolok. Az Antun-dinasztiának vége. Cleon fia nem ülhet a trónra, de szerintem nem is akar. Retteg a merénylőktől, és a helyzet az, hogy nem is hibáztathatom érte. Számára a legjobb az lenne, ha visszavonulna valamelyik családi birtokra a külvilágok egyikén, és ott élne tovább csöndesen. Mivel a császári család sarja, ezt gond nélkül megteheti. Nekünk azonban sokkal nehezebb a helyzetünk.

Manella a homlokát ráncolta.

– Mennyiben, uram?

Seldon megköszörülte a torkát.

– Valaki könnyen úgy okoskodhat, hogy mivel maga megölte Andorint, ő elejtette a sugárpisztolyát, amit így Mandell Gruber elemelhetett, majd meggyilkolhatta vele Cleont. Tehát maga is nyakig benne van az ügyben, és még azt is kitalálhatják, hogy az egészet előre kitervelték.

– Hisz ez nevetséges! Én a biztonsági szolgálat tagja vagyok, a kötelességemet teljesítem, parancsoknak engedelmeskedem.

Seldon szomorúan elmosolyodott.

– Maga ésszerű érvekkel vitatkozik, csakhogy az ésszerűséget most elfelejtheti egy időre. Törvényes trónörökös híján nagy valószínűséggel katonai hatalomátvételre számíthatunk.

(Évekkel később, amikor Manella megértette a pszichohistória működését, eltöprengett, vajon Seldon ennek segítségével jósolta-e meg a jövőt, mert a katonai diktatúra hamarosan valóban bekövetkezett. Akkoriban azonban még mit sem sejtett Hari születő elméletéről.)

– Ha pedig katonák kerülnek hatalomra – folytatta Seldon –, akkor villámgyorsan meg akarják majd erősíteni a pozíciójukat, megtörve minden ellenállást, könyörtelenül, még ha ellent is kell mondaniuk az ésszerűségnek és az igazságosságnak. Ha megvádolják magát, Dubanqua kisasszony, hogy részt vett a császár elleni összeesküvésben, azonnal kivégzik, nem is annyira az igazságszolgáltatás, mint inkább a nép megfélemlítése érdekében. Ugyanezen okból mellesleg kitalálhatják, hogy én is benne voltam a szervezkedésben. Elvégre személyesen mentem ki üdvözölni az új kertészeket, holott ez nem az én dolgom volt. Ha nem teszem, akkor nem akarnak megölni, maga nem akadályozza meg a merényletet, és a császár még mindig él… Látja, milyen szépen összevág minden?

– Nem hiszem, hogy megtennék.

– Talán nem is fogják. Teszek nekik ugyanis egy ajánlatot, amelyet, ha minden jól megy, nem utasítanak vissza.

– És mi lesz az?

– Fölajánlom, hogy lemondok az első miniszterségről. Nem kellek nekik, hát nem maradok. A helyzet azonban az, hogy az udvarnál sok a támogatóm; ami pedig még fontosabb, a külvilágok lakói is elfogadhatónak tartanak. Ez azt jelenti, hogy ha a Császári Gárda félreállít, széles körű elégedetlenségre számíthat. Ha azonban magam mondok le, és kijelentem, hogy véleményem szerint a Trantornak és az egész Birodalomnak most egy erőskezű katonai vezetésre van szüksége, azzal voltaképpen segítem őket. Érti már? – Elgondolkodott, aztán hozzátette: – Mellesleg van a kezemben még egy apróság: a pszichohistória.

(Manella ekkor hallotta első ízben ezt a szót.)

– Az meg mi?

– Valami, amin dolgozom. Cleon nagyon erősen hitt a hatalmában, akkoriban még nálam is erősebben, és egy ideje az egész udvar úgy érzi, a pszichohistória hatásos eszköz – vagy legalábbis az lehet – az uralmon lévő kormány kezében. Nem számit, hogy semmit sem tudnak ennek a tudománynak a részleteiről, sőt annál jobb. A tudatlanság csak növeli a helyzet úgymond babonás titokzatosságát. Ebben az esetben pedig engedélyezni fogják, hogy civilként tovább folytassam kutatásaimat. Legalábbis remélem… És itt jutunk vissza magához.

– Hozzám?

– Az alku részeként arra kérem majd őket, engedjék leszerelni a biztonsági szolgálattól, és ne kezdjenek maga ellen semmiféle eljárást a merénylettel kapcsolatban. Talán sikerül meggyőznöm őket.

– De azzal búcsút mondhatok a karrieremnek!

– A maga karrierjének így is, úgy is vége. Még ha a Császári Gárda parancsnoksága nem is végezteti ki, akkor sem hagyja, hogy a biztonsági szolgálatnál maradjon.

– De hát mit tegyek? Mivel keressem meg akkor a kenyeremet?

– Arról majd én gondoskodom, Dubanqua kisasszony. Valószínűleg egy jó nagy összegű támogatással a zsebemben visszamegyek a Streeling Egyetemre, és ott nem lesz nehéz magának munkát találnom.

– De miért…? – bökte ki Manella tágra nyílt szemmel.

– El sem hiszem, hogy megkérdezi – válaszolta Seldon. – Maga megmentette Raych életét, és az enyémet is. Nem gondolja, hogy valamivel tartozom ezért?

És úgy is lett, ahogy mondta. Seldon méltóságteljesen lemondott a posztról, amelyet tíz éven át betöltött. Az újonnan alakult katonai kormány egy émelyítően magasztaló hangú levélben búcsúztatta. Visszatérhetett a Streeling Egyetemre, és Manella Dubanqua, felfüggesztve tisztségéből, elkísérte a Seldon családot.

4.

Raych lépett be, a markába lehelgetve.

– Tulajdonképpen imádom a változékony időt. Az ember hamar megunja a kupolák alatti egyhangúságot. Ma azonban egy kicsit túl hidegre sikeredett a szél. Azt hiszem, ideje már, hogy valaki panaszt tegyen az időjárás-szabályzó szolgálatnál.

– Nem biztos, hogy az ő hibájuk – felelte Seldon. – Általában egyre nehezebb kezelni idelenn a gépeket.

– Tudom. A leépülés. – Raych a kézfejével végigsimított sűrű fekete bajuszán. Gyakran tett így, mintha nem tudná elfelejteni azt a Mynekben töltött pár hónapot, amíg borotválnia kellett. Az évek során egy kis pocakot is fölszedett, és egyáltalán, ránézésre egy megállapodott, elkényelmesedett középosztálybeli ember benyomását keltette. Még dahli akcentusa is csökkent valamelyest.

Levette könnyű kabátját, és így szólt:

– Hogy van a születésnapos öregfiú?

– Bosszúsan. Várj csak, várj, fiam, nemsokára neked is itt a negyvenedik születésnapod. Majd meglátjuk, akkor is így viccelődsz-e.

– A hatvan azért mégiscsak más.

– Elég legyen – toppantott Manella, és dörzsölgetni kezdte Raych kezét, hogy fölmelegedjék.

Seldon széttárta a karját.

– Lassan már szólni sem szabad. A feleséged úgy tartja, túl gyakori beszédtéma az én hatvanadik születésnapom, és ettől vette fejébe a kis Wanda, hogy meg fogok halni.

– Igazán? – érdeklődött Raych. – Akkor ez volt az oka. Odamentem hozzá, de még mielőtt egy szót is szólhattam volna, közölte velem, hogy rosszat álmodott. Csak nem a te halálodról?

– De igen, úgy tűnik – válaszolta Seldon.

– Majd kiheveri. A rossz álmokról senki sem tehet.

– Nem szabad ezt ilyen könnyedén elhessegetni – szólt Manella. – Nem egészséges, ha Wanda folyton ilyesmiken rágódik. De majd én utánajárok, mi ez az egész.

– Ahogy akarod, Manella – hagyta rá Raych. – Te vagy az én legdrágább feleségem, s amit mondasz, legalábbis ha Wandával kapcsolatos, az úgy is lesz. – Azzal ismét végigsimított a bajuszán.

A legdrágább feleség! Nem volt könnyű dolga, míg ezt elérte. Raychnak eszébe jutott, hogy reagált az anyja, amikor előadta neki a tervet. Még hogy rossz álmok! Ő aztán tudta, milyenek azok, hisz napról napra szembesülnie kellett a dühös Dors Venabilivel.

5.

Raych első tiszta emlékképe a depresszoros kábulat után a borotválkozás volt. Érezte, ahogy a vibroborotva végigsiklik az arcán, és erőtlenül így szólt:

– A szám fölött ne vágja le, borbély. Vissza akarom növeszteni a bajuszomat.

A férfi, aki Seldontól már megkapta az utasításait, föltartott egy tükröt, hogy bizonyítsa jóindulatát.

– Hagyd dolgozni, Raych – szólalt meg az ágy szélén ülő Dors. – És ne izgasd föl magad.

Raych egy pillanatra rászegezte a szemét, aztán nem szólt többet.

– Hogy érzed magad? – kérdezte Dors, amikor a borbély elment.

– Rohadtul – morogta ő. – Olyan lehangolt vagyok, hogy az már szinte elviselhetetlen.

– Ez még a depresszor utóhatása. Majd elmúlik.

– Nem hiszem. Mennyi idő telt el?

– Nem érdekes. De a gyógyulásod még eltart egy darabig. Jól telepumpáltak azzal a szerrel.

Raych nyugtalanul pillantott körbe.

– Manella meglátogatott már?

– Az a nő? – (Raych kezdte megszokni, hogy anyja mindig ugyanezekkel a szavakkal és ugyanezzel a hangsúllyal emlegeti a barátnőjét.) – Nem. De különben sem fogadhatsz még látogatókat. – A fiatalember arckifejezését látva Dors gyorsan hozzátette: – Velem kivételt tettek, mert az anyád vagyok. Mellesleg miért akarod azt a nőt most újra látni? Nem vagy valami üde jelenség.

– Annál inkább – motyogta Raych. – Azt akarom, hogy a legrosszabb állapotomban is lásson. – Azzal elcsigázottan az oldalára fordult. – Álmos vagyok.

Dors Venabili csak a fejét csóválta.

– Nem tudom, mit kéne csinálni Raychcsal – mondta később a nap folyamán Seldonnak. – Képtelenség vele szót érteni.

– Hisz nincs jól, Dors – érvelt Seldon. – Adj neki egy kis időt.

– Egyre azon a nőn jár az esze, azon a hogyishívjákon.

– Manella Dubanqua. Nem nehéz megjegyezni a nevét.

– Azt hiszem, közös háztartásban akar élni vele. Feleségül szeretné venni.

Seldon vállat vont.

– Raych harmincéves; elég idős már, hogy a saját feje után menjen.

– De nekünk, mint szüleinek, azért szintén van némi jogunk hozzászólni.

Hari fölsóhajtott.

– És biztosra veszem, hogy te hozzá is szóltál, Dors. Amitől csak még inkább a maga feje után megy majd.

– Ez az utolsó szavad? Tétlenül néznéd, hogy a fiad feleségül vegyen egy olyan nőt?

– Miért, mégis mit kellene tennem? Manella megmentette Raych életét. Szerinted ezt el kéne felejtenie a fiúnak? És ami azt illeti, engem is megmentett.

Ez csak tovább szította Dors haragját.

– Te pedig megmentetted őt – mondta. – Kvittek vagytok.

– Én nem egészen…

– Dehogyisnem. Azok az egyenruhás disznók, akik most a Birodalmat kormányozzák, kitekerték volna a nyakát, ha te nem ajánlod föl cserébe érte a lemondásod.

– Ha én ily módon ki is egyenlítettem a számlámat – bár kétlem –, Raych a sajátját korántsem. És Dors, kedvesem, kérlek, óvatosabban használj efféle terminusokat jelenlegi kormányunkkal szemben. Nehezebb időket élünk, mint Cleon korában, mindenütt informátorok hallgatóznak, és továbbadják, amit hallottak.

– Nem érdekel. Akkor sem szeretem azt a nőt. Ez, gondolom, még nem törvénybe ütköző.

– Persze hogy nem, de nem is használ.

Hari elgondolkozva meredt a padlóra. Dors rendszerint kifürkészhetetlen, fekete szemében most a harag szikrái pattogtak. A férfi fölnézett.

– Csak azt szeretném tudni, Dors, miért? Miért gyűlölöd ennyire Manellát? Megmentette az életünket. Ha nem olyan gyors, Raych is, én is rég halottak lennénk.

– Igen, Hari – csattant föl Dors. – Én ezt mindenkinél jobban tudom. Ha ő nem lett volna ott, a halálotok az én lelkemen száradna. Gondolom, hálásnak kéne lennem. Mégis, valahányszor csak arra a nőre pillantok, a saját hibám jut eszembe. Tudom, az érzéseim nem túl ésszerűek, de nem bírom megmagyarázni őket. Ne kérd, hogy szeressem azt a nőt, Hari, mert nem vagyok képes rá.

Másnap azonban még neki is meg kellett hátrálnia, amikor a doktor ezzel fogadta:

– A fia mindenáron egy Manella nevű nőt akar látni.

– Nincs olyan állapotban, hogy látogatókat fogadjon – rivallt rá Dors.

– Épp ellenkezőleg. Nagyon is jól van. Mellesleg egyre határozottabban követeli a hölgy látogatását. Nem hiszem, hogy bölcs dolog lenne megtagadni tőle.

Elhívták tehát Manellát, és Raych áradozva fogadta. A kórházba érkezése óta először tűnt föl az arcán némi vidámság.

Félreérthetetlen kézmozdulattal adta tudtára Dorsnak, hogy most nincs szükség rá. Az asszony összeszorított szájjal kiment.

Aztán eljött a nap, amikor Raych így szólt:

– Igent mondott, mama.

– Mi mást vártál, te bolond? – vágott vissza Dors. – Hát persze hogy igent mondott! Te vagy az egyetlen esélye, most, hogy megszégyenítették, s kitették a szűrét a biztonsági szolgálattól…

– Mama, ha meg akarsz szabadulni tőlem, nagyon jól csinálod. Máskor ne mondj ilyeneket.

– Én csak neked akarok jót.

– Hadd döntsem el én, mi a jó nekem. Különben sem számítok olyan jó partinak, hogy kapkodnának utánam a nők. Nem vagyok kifejezetten jóképű, viszont annál alacsonyabb. Apa nem első miniszter többé, és a beszédem is alsóbb néposztálybeli származásra vall. Mire lehetne büszke mellettem? Jobbat is kereshetne magának, de ő engem akar. És hidd el, én is akarom őt.

– De hisz tudod, miféle nő.

– Hát persze hogy tudom. Olyan, aki szeret engem. És akit én is szeretek.

– És mielőtt beleszerettél, miféle nő volt? Ugye tudod, miből állt a szigorúan titkos „munkája” Mynekben? Hisz te is az egyik kuncsaftja voltál. És hányan lehettek még? Képes leszel együtt élni a múltjával? Azzal, amit kötelességteljesítés címén tett? Most még lehetsz idealista; de egy napon, amikor először összevesztek, vagy másodszor, vagy tizenkilencedszer, dühbe gurulsz, és azt mondod majd neki: „Te szaj…!”

– Ki ne mondd! – üvöltött fel Raych méregbe gurulva. – Ha összeveszünk, esztelennek nevezem majd, ostobának, zsémbesnek, nyafogónak, meggondolatlannak és még millió mindennek. És neki is meglesznek az odaillő szavai. De csak olyan dolgokat mondunk majd, amelyeket nyugodt lélekkel visszaszívhatunk a kibéküléskor.

– Most azt hiszed. De várd csak ki a végét.

Raych egészen elfehéredett.

– Anyám, csaknem húsz éve élsz már együtt apával. Őt nehéz haragra gerjeszteni, de néhányszor azért veszekedtetek már. Hallottam. Ez alatt a húsz év alatt mondott ő rád mérgében bármi olyat, ami igazán, végzetesen sértő volt? Vagy én mondtam? El tudod képzelni rólam, akármennyire dühbe gurulok is?

Dors vívódott. Arca ugyan nem árult el érzelmeket, miként Seldoné vagy Rayché, de látszott rajta, hogy nem jut szóhoz.

– Az igazság… – folytatta a fia, kihasználva a lélektani előnyt (közben persze rémesen érezte magát emiatt) – az igazság az, hogy féltékeny vagy Manellára, amiért megmentette apa életét. Eddig ezt rajtad kívül senki más nem tehette meg. Most azonban te a közelben sem voltál. Talán örülnél, ha Manella nem lövi le Andorint, és apa most halott lenne? No meg én is?

– Ragaszkodott ahhoz, hogy egyedül menjen ki fogadni a kertészeket – mondta Dors fojtott hangon. – Nem kísérhettem el.

– De ez igazán nem Manella hibája,

– Ezért akarod elvenni őt? Hálából?

– Nem. Szerelemből.

Így hát végül is megesküdtek, de a ceremónia után Manella így szólt Raychhoz:

– Anyád engedett ugyan a rábeszélésednek, és eljött, de olyan volt, mint a viharfelhők, amelyek a kupolák fölött szoktak úszkálni.

Raych fölnevetett.

– Ilyen lenne egy viharfelhő arca? Á, csak képzelődsz.

– Egyáltalán nem. Vajon sikerül-e valaha is megkedveltetni magam vele?

– Csak légy türelemmel. Idővel minden megváltozik.

De Dors Venabili nem változott meg.

Az esküvő után két évvel megszületett Wanda. Dorsnál kedvesebb nagymamát Raych és Manella el sem képzelhetett volna, de a kislány anyját még mindig csak mint „azt a nőt” emlegette.

6.

Hari Seldon búskomorsággal küzdött. Egy ideje felváltva leckéztette őt Dors, Raych, Yugo és Manella. Valamennyien arról győzködték, hogy hatvan év nem komoly idő.

– Nem tudták megérteni. Harmincéves volt, amikor először felködlött agyában a pszichohistória elmélete, harminckettő, amikor megtartotta híres előadását a tízéves konferencián, és attól kezdve az események még tovább gyorsultak. A Cleonnal történt rövid beszélgetése után menekülésbe kezdett, végig a Trantoron, és ezalatt megismerkedett Demerzellel, Dorsszal, Yugóval és Raychcsal, nem is beszélve a Mycogenben, Dahlban és Mynekben élő emberekről.

Negyvenéves korában első miniszter lett, majd ötvenévesen lemondott. Most pedig hatvan.

Harminc éve foglalkozik a pszichohistóriával. Mennyire lesz még szüksége? És mennyi lehet hátra az életéből? Vajon úgy hal meg, hogy a pszichohistória terve befejezetlen marad?

Nem is a halál zavarja, mondogatta magában. Sokkal inkább a befejezetlen munka rémképe.

Meglátogatta Yugo Amarylt. Az utóbbi időben meglehetősen eltávolodtak egymástól, ahogy a terv egyre terebélyesedett. Az első években, Streelingben, csupán ketten dolgoztak rajta, Seldon és Amaryl. Most…

Amaryl is közeledett már az ötvenhez – túl volt tehát a legszebb férfikoron –, és szellemi frissessége is csökkent valamelyest. Az évek során a pszichohistórián kívül semmi más iránt nem mutatta a legcsekélyebb érdeklődést sem, legyen az nő, barátság, hobbi vagy bármi más.

Seldon nem tudta nem észrevenni a férfi megjelenésében beállt változásokat. Ennek egy része valószínűleg abból adódott, hogy Yugo súlyos szemoperáción esett át.

Most már újra tökéletesen látott, de – különös módon – sokkal lassabban pislogott, és ettől úgy tűnt, mintha folyton álmos lenne.

– Mit gondolsz, Yugo? – kérdezte Seldon. – Látszik már valami parányi fény az alagút végén?

– Fény? Ami azt illeti, igen – felelte Amaryl. – Jött egy új ember, Tamwile Elar. De persze te már ismered őt.

– Ó, igen. Én vettem föl. Nagyon lelkes és nagyon erőszakos. Hogy dolgozik?

– Nem mondhatom, Hari, hogy különösebben jól érezném magam mellette. A hangos nevetése az idegeimre megy. De ragyogó elme. Az új egyenletei tökéletesen beleillenek az Ősradiánsba, és úgy tűnik, a segítségükkel megkerülhetjük a káosz problémáját.

– Csak úgy tűnik, vagy valóban?

– Túl korai még megmondani, de nagy reményeket fűzök hozzá. Kipróbáltam már rajtuk néhány olyan dolgot, amely előhozta volna a rejtett hibákat, de a számítások túlélték mindet. Magamban már úgy hívom őket: „akaotikus egyenletek”.

– Gondolom, nem dolgoztatok ki még olyan kísérletet, amellyel demonstrálhatnánk a működésüket.

– Nem, bár fél tucat embert ráállítottam már, köztük természetesen Elart is. – Amaryl az Ősradiánsához fordult, mely Seldonénak a pontos mása volt, és figyelte a levegőben kígyózó számsorokat, amiket persze megfelelő nagyítás nélkül még ő sem olvashatott el. – Ha hozzáadjuk az új egyenleteket, talán már el is kezdhetjük a jövendölést.

– Ahányszor elnézegetem mostanában az Ősradiánst – mondta Seldon elgondolkozva –, mindig megcsodálom az Elektroklarifikátor működését, hogy milyen gyönyörűen idomítja hozzá az anyagot a jövő íveihez. Ez is Elar ötlete volt?

– Igen, de Cinda Monay is segített neki a tervezésben.

– Jó, hogy ennyi ifjú zseni dolgozik már a Terven. Valahogy megnyugtat a gondolat.

– Azt hiszed, egy napon Elar átveheti a kutatás vezetését? – kérdezte Amaryl, még mindig az Ősradiánst tanulmányozva.

– Talán. Miután mi visszavonultunk… vagy meghaltunk.

Amaryl mintha lazított volna. Kikapcsolta a berendezést.

– Szeretném befejezni a munkát, mielőtt visszavonulok vagy meghalok.

– Én is, Yugo, én is.

– A pszichohistória egész jól elirányított bennünket az elmúlt tíz évben.

Ez igaz is volt, bár Seldon tudta, hogy még korántsem lehetnek elégedettek. Nem nekik köszönhető, hogy a dolgok nem fordultak még rosszabbra.

– A pszichohistória azt diktálta – persze a maga homályos, bizonytalan módján –, hogy a központ túléli Cleon halálát, és így is történt. A Trantoron lecsillapodtak a kedélyek. Még egy merénylet és egy dinasztia bukása sem ingathatta meg a központ szilárdságát.

– Méghozzá a katonai uralomnak köszönhetően. Dors jogosan emlegette „azokat az egyenruhás disznókat”, sőt még sokkal csúnyább szavakkal is illethette volna őket – mindazonáltal a Birodalmat összetartották, és össze is tarthatják még hosszú ideig. Talán elég hosszan ahhoz, hogy közben a pszichohistória átvegye a neki szánt szerepet az események irányításában.

Újabban Yugo többször beszélt valamiféle Alapítványok létrehozásának lehetőségéről – ezek elkülönült szervezetek lennének, még a Birodalomtól is függetlenek –, melyek a fejlődés csíráit átmentenék az elkövetkezendő sötét korokon, egy új és jobb világrend kialakulásáig. Maga Seldon is végzett már számításokat egy ilyen létesítménynek a jövőre gyakorolt hatásait illetően.

Kevés ideje jutott azonban rá, és úgy érezte, a fiatalsága is hiányzik hozzá. Akármilyen jól működött is még az agya, egykori rugalmassága és kreativitása alaposan megcsappant, és tudta, hogy a helyzet minden eltelt évvel csak tovább romlik.

Talán a fiatal és éles eszű Elart kellene ráállítania a problémára, minden más terhet levéve a válláról. Seldon szégyenkezve ismerte be maga előtt, hogy ez a lehetőség nem hozza különösebben lázba. Elvégre nem azért találta ki a pszichohistóriát, hogy aztán a végén valami suhanc arassa le helyette a babérokat. Sőt egyenesen féltékenységet érzett Elar iránt, amit éppen csak vissza tudott fojtani gyengülő szégyenérzete.

Kevésbé ésszerű érzéseit félretéve, be kellett azonban látnia, hogy fiatalabb segítség nélkül nem boldogul. A pszichohistória többé már nem egyedül az övé és Amarylé. Első miniszterségének egy évtizede alatt a Terv óriási, a kormány által támogatott programmá nőtte ki magát, és legnagyobb meglepetésére leköszönése után csak tovább növekedett. Grimaszolva idézte föl magában dagályos hivatalos elnevezését: a Streeling Egyetem Seldon-féle Pszichohistóriai Programja. Legtöbben azonban csak úgy emlegették: a Terv.

A katonai junta bizonyára hathatós politikai fegyvert látott benne, ennélfogva bőséges anyagi támogatásban részesítette. Cserébe éves jelentések készítését várta el, legyenek azok bármennyire homályos értelműek is. A matematikai vonatkozások ezekben csak érintőlegesen szerepeltek, a kormányzat legtöbb tagja azonban még így sem fogott föl az egészből egy szót sem.

Távoztában Seldon megállapította, hogy Amaryl több mint elégedett a Terv haladásával, mégis úgy érezte, nyomott hangulatán ez mit sem segít.

Arra gondolt, bizonyára közeledő születésnapja nyugtalanítja. Az ünnepséget szervezői vidám összejövetelnek szánták, őt azonban ez csöppet sem vigasztalta. Csak még jobban érezte a vállára nehezedő évek súlyát.

Ráadásul a ceremónia napirendjének felborulásával fenyegette, márpedig Seldon a szokások embere volt. Az irodáját és néhány szomszédos helyiséget teljesen kiürítettek, s ez napok óta akadályozta már a munkában. Elkeseredetten gondolt rá, mennyi időnek kell még eltelnie, mire visszatérhet megszokott asztalához. Csupán Amaryl nem egyezett bele a költözésbe, így az ő irodájához nem nyúltak.

Seldon ingerülten sorra vette, kinek az agyában születhetett meg ez az egész. Dorséban természetesen nem. Ahhoz túl jól ismerte a férjét. Amaryléban és Raychéban sem, ők legtöbbször még a saját születésnapjukat is elfelejtették. Manellára gyanakodott, és egyszer még neki is szegezte a kérdést.

Az asszony beismerte, hogy ő adta ki az utasítást a szervezésre, de az ünnepség ötlete nem tőle származott, hanem Tamwile Elartól.

No persze, gondolta Seldon. A kis lángész. Úgy látszik, minden téren annak érzi magát.

Fölsóhajtott. Bárcsak túl lenne már ezen a születésnapon!

7.

Dors dugta be fejét az ajtó résén.

– Bejöhetek?

– Hát persze. Nincsenek titkaim előtted.

– Nem itt szoktál dolgozni.

– Tudom – sóhajtott Seldon –, csakhogy a szokott helyemről kitiltottak a miatt a sületlen születésnapi ünnepség miatt. Bárcsak túl lennénk már rajta!

– Na tessék. Ha az a nő egyszer valamit a fejébe vesz, nincs megállás.

– Seldon rögtön átállt a másik oldalra.

– Ugyan már, Dors, hisz jót akar.

– Én nem kérek a jóakarásából – felelte az asszony. – Egyébként is valami egészen más miatt kerestelek. Valami fontosabb miatt.

– Ki vele, mi az?

– Elbeszélgettem Wandával az álmáról… – Habozni látszott.

Seldon fojtottan felnyögött.

– Ez nem lehet igaz. Miért nem szálltok le rólam?

– Mondd, eszedbe jutott neked az álma részleteiről kérdezgetni őt?

– Miért kellett volna még jobban megkínoznom szegény kislányt?

– Raych és Manella se tette. Rám hárult hát a feladat.

– Miért kellett tovább gyötörnöd a kérdéseiddel?

– Mert úgy éreztem, fontos – felelte Dors komoran. – Először is az álmot nem otthon látta, az ágyában fekve.

– Hát akkor hol?

– Az irodádban.

– Mit keresett az irodámban?

– Látni akarta azt a helyet, ahol a születésnapi ünnepségedet rendezik. Besétált hát az irodádba, de semmi különösebb látnivalót nem talált, hiszen a helyiséget kiürítették az előkészületekhez. A széked azonban még ott volt. Az a nagy, magas támlájú, széles karfájú, agyonhasznált szék, amelyet többszöri kérésemre se hagytál kicserélni.

Hari fölsóhajtott, mintha emlékezetébe idézte volna hosszas vitáikat.

– Nem agyonhasznált. És nem is akarok helyette újat. De folytasd.

– Szóval összekucorodott a széketlen, és arra gondolt, hogy talán nem is lesz ünnepség. Nagyon elszomorodott. Aztán valószínűleg elaludt, mert a továbbiakról nincsenek tiszta emlékei, mindenesetre álmában két férfit – nem nőt, ebben biztos volt – hallott beszélgetni.

– És miről beszélgettek?

– Nem tudja pontosan. Tudod, milyen nehéz az ilyen körülmények közt hallott dolgokra visszaemlékezni. Mindenesetre azt mondja, a halált emlegették, és azt hitte, rólad van szó, mert te már olyan öreg vagy. Két szót azonban világosan föl tudott idézni: „limonádé-halál”.

– Micsoda?

– Limonádé-halál.

– Az meg mit jelent?

– Nem tudom. Akárhogyan is, ennyi volt az egész. Aztán a férfiak elmentek, és ő ott maradt egyedül a székedben. Fázott és félt, és ez a félelme azóta is tart.

Seldon eltűnődött a hallottakon.

– Nézd, kedvesem – mondta aztán –, miért kéne különösebb fontosságot tulajdonítanunk egy kisgyerek álmának?

– Először azt kell megkérdeznünk magunktól, vajon valóban álom volt-e.

– Ezt meg hogy érted?

– Wanda nem állította ugyanis egyértelműen. Csak azt mondta, „valószínűleg elaludt”. Ezek az ő szavai. Nem azt mondta, elaludt, hanem csak hogy valószínűleg elaludt.

– És ebből mi következik?

– Talán csak félálomban volt, és akaratlanul kihallgatta két férfi – két hús-vér férfi – beszélgetését.

– És ez a két „hús-vér férfi” arról beszélt, hogy megöl engem, limonádé-halállal?

– Valami ilyesmiről, igen.

– Dors – mondta Seldon, nyugalmat erőltetve magára –, tudom, hogy te mindig megérzed az engem fenyegető veszélyeket, de ez már túl messzire megy. Miért akarna engem bárki is megölni?

– Kétszer már megkísérelték.

– Persze, de gondold csak végig a körülményeket! Az első kísérlet nem sokkal azután következett, hogy Cleon kinevezett első miniszterévé. Ezzel természetesen fölrúgta az udvar megszokott hierarchiáját, nem csoda hát, ha nem kedveltek. Valakinek eszébe juthatott, hogy a legegyszerűbb, ha eltesznek láb alól. Másodszor akkor történt, amikor a joranumisták át akarták venni a hatalmat, és úgy gondolták, én az útjukban állok. Ehhez járult még Namarti eszelős bosszúvágya.

– Szerencsémre egyik kísérlet sem járt sikerrel, de miért kellene most egy újabbra számítanom? Tíz éve nem vagyok már első miniszter, csak egy öregedő matematikus, akitől igazán senkinek semmi félnivalója. A joranumista mozgalmat gyökerestül kiirtották, Namartit pedig rég kivégezték. Nem látom hát az okot, miért akarna bárki is megölni engem. Kérlek, Dors, nyugodj meg. Ha aggódni kezdesz miattam, az csak fölidegesít, attól meg tovább nő az aggodalmad. Erre semmi szükség.

Dors fölállt, és rátámaszkodott Hari asztalára.

– Te könnyen mondod, hogy nem látod az okát, miért akarna bárki megölni; de mi van, ha nem is kell ok az illetőnek? A kormányunk nyilvánvaló felelőtlenségében…

– Elég! – vágott közbe Seldon élesen. Aztán halkan hozzátette: – Egy szót se többet, Dors. Egyetlen szót se a kormány ellen. Azzal éppen hogy a fejünkre hozod a bajt.

– De hisz csak hozzád beszélek, Hari.

– Most igen, de ha rászoksz az ilyen bolond beszédre, bármikor kicsúszhat egy meggondolatlan szó a szádon, és aki hallja, az esetleg a legnagyobb örömmel márt be téged érte. Ideje lenne megtanulnod, hogy tartózkodj a politikai véleménynyilvánítástól.

– Meg fogom próbálni, Hari – felelte Dors, de hangjából kiérződött a felháborodás. Sarkon fordult, és kisietett.

Seldon távoztában elnézegette. Dors méltóságteljesen öregedett, sőt néha már-már úgy tűnt, mintha nem is öregedne. Bár csak két esztendővel volt fiatalabb Seldonnál[4], külseje közel sem változott annyit az együtt töltött huszonnyolc év során, mint a férfié. De ez így is volt rendjén.

Hajába ősz tincsek vegyültek, de az mégis ugyanúgy fénylett, mint fiatalabb korában. Arca megcsontosodott, hangja rekedtebbé vált, és egy ideje konzervatívabb szabású és színű ruhákat viselt, mozdulatai azonban ugyanolyan fürgék voltak, mint régen. Mintha semmiféle öregedés nem gátolhatta volna meg abban, hogy veszély esetén megvédhesse Harit.

A férfi fölsóhajtott. Ezt a néha már akarata ellen való, állandó védelmet terhesnek érezte.

8.

Manella szinte közvetlenül az asszony távozása után lépett be Seldonhoz.

– Ne haragudj, Hari, de mit mondott neked Dors?

Seldon ismét fölnézett. Hát sosem hagyják már dolgozni?

– Semmi fontosat. Csak Wanda álmáról beszélt.

Manella ajkai összepréselődtek.

– Tudtam. Wanda elmesélte, hogy Dors kérdezősködött felőle. Miért nem hagyja békén a lányomat? Mintha az, aki rosszat álmodik, valamiféle bűntényt követne el.

– A helyzet az – mondta Seldon békítően –, hogy fölmerült egy fontos részlet, ami Wanda álmával kapcsolatos. Nem tudom, neked mesélte-e, de valami olyasmire emlékezett vissza belőle, hogy „limonádé-halál”.

– Hmm! – Manella egy pillanatra elhallgatott.

– Nem hiszem, hogy ez túl lényeges lenne – mondta aztán. – Wanda megőrül a limonádéért, és biztos az ünnepségen is alaposan „le akarja inni” magát. Megígértem, hogy szerzek neki mycogeni cukrot, úgyhogy nagyon várhatja már.

– Ezek szerint bármilyen, limonádéhoz hasonló dolgot hallott, azt annak fordította le az agya.

– Igen. Miért ne?

– Akkor csak egy kérdés marad: szerinted vajon mit hallhatott ő limonádénak? Mert nyilván nem magától találta ki.

– Ebben nem értek egyet veled. De miért kell ilyen nagy fontosságot tulajdonítani egy kislány álmának? Kérlek, ne is beszéljetek vele többet erről. Csak fölizgatjátok.

– Megegyeztünk. Gondoskodom róla, hogy Dors is ejtse a témát, legalábbis Wanda előtt.

– Jól van. Tudod, Hari, engem nem érdekel, hogy ő Wanda nagyanyja. Az anyja én vagyok, tehát a gyerekkel kapcsolatban mindenben én döntök.

– Úgy legyen – hagyta rá Seldon, és addig nézte Manellát, míg az ajtó be nem csukódott mögötte. Ez volt a vállán a másik teher: a két asszony közötti, soha véget nem érő vetélkedés.

9.

Tamwile Elar harminchat éves volt, és négy évvel korábban csatlakozott Seldon Pszichohistóriai Programjához, vezető matematikusként. Magasra nőtt, és szemében a fanatizmus és egy jó adag önbizalom szikrái csillogtak.

Hosszú barna haja hullámosan omlott a vállára. A legváratlanabb pillanatokban nevetgélni kezdett, akár egy kamasz, de matematikai képességeit senki sem vonhatta kétségbe.

Elar a Nyugat-mandanovi Egyetemről került ide, és Seldont mindig mosolyra fakasztotta, ha eszébe jutott, hogy Yugo Amaryl eleinte mennyire gyanakvóan fogadta. Persze ő mindenkire gyanakodott. Seldon biztosra vette: valahol a szíve mélyén az fáj neki, hogy a pszichohistória nem maradt meg kettejük meghitt, személyes ügyének.

Most azonban már Amaryl szintén kész volt elismerni, hogy Elar alkalmazása nagyon sokat könnyített saját helyzetén is.

– A káosz elkerülésére vonatkozó elméletei egészen egyéniek és lenyűgözőek. A Terv történetében senki nem állt elő még hasonlóval sem. Ami azt illeti, nekünk se jutott eszünkbe.

– Hát – mondta Seldon durcásan –, úgy látszik, öregszünk.

– Csak ne nevetne olyan borzasztó hangosan – jegyezte meg Amaryl.

– Az ember a nevetésén nem változtathat.

Igazság szerint azonban Seldon sem fogadta el egykönnyen Elart. Megalázónak érezte, hogy ő maga még csak közelébe sem jutott soha azoknak a bizonyos „akaotikus egyenleteknek”. Az Elektroklarifikátorral kapcsolatban semmi ilyesféle fenntartása nem volt, elvégre az kívül esett az ő szakterületén. Az akaotikus egyenletekre azonban igazán gondolhatott volna.

Megpróbálta győzködni magát. Hiszen ő dolgozta ki a pszichohistória alapjait, és az akaotikus egyenletek csak azokból nőhettek ki. Vajon Elar három évtizeddel előbb bevégezhette volna a munkát? Seldon meggyőződéssel vallotta, hogy nem. És vajon olyan káprázatos eredmény, hogy Elar az alapok ismeretében kidolgozta az akaotizmus elméletét?

Ezt mindig nagyon értelmesen levezette magának, mégis, akárhányszor találkozott Elarral, nyugtalanság vett rajta erőt. Az elnyűtt vénség szembesül a viruló ifjúsággal, gondolta ilyenkor önironikusan.

Elar azonban sosem éreztette vele fiatalsága fölényét. Mindig tisztelettel beszélt, és semmiféle utalást nem tett arra, hogy Seldon már túl van élete virágán.

A fiatalember természetesen érdeklődve várta a készülő ünnepséget, sőt, mint kiderült, ő maga vetette fel először az ötletet. (Vajon ezzel az ő élemedett korára akart célozni? Seldon elhessegette a gondolatot. Ha ebben hinni kezd, már csak egy lépés választja el attól, hogy rá is átragadjon Dors gyanakvása.)

Elar odalépett hozzá, és megszólította:

– Mester… – Seldon, mint mindig, most is összerezzent. Jobban szerette, ha a Terv munkatársai Harinak nevezik, de inkább nem tett megjegyzést.

– Mester – ismételte Elar –, azt beszélik, Tennar tábornok beszélgetésre hívatta önt.

– Igen. Ő a katonai junta új feje, és valószínűleg tájékozódni akar, mi is az a pszichohistória. Már Cleon és Demerzel idejében is mindenki ezt kérdezgette tőlem. (A junta új fejei! A vezetők úgy váltakoznak mostanság, mint a kaleidoszkóp színei. Egyesek egy időre kegyvesztetté válnak, és mások tűnnek föl helyettük a semmiből.)

– De én úgy hallottam, ez a megbeszélés épp a születésnapi ünnepsége idején lenne.

– Nem számít. Majd nélkülem ünnepelnek.

– Azt nem lehet, mester. Remélem, nem bánja, de néhányan összefogtunk, és írtunk egy kérvényt a palotába, hogy egy héttel halasszák el a megbeszélést.

– Micsoda? – csattant fel Seldon ingerülten. – Meg kell mondanom, ez elég arcátlan húzás volt a részükről, ráadásul kockázatos is.

– De minden jól sült el. Beleegyeztek, és mellesleg önnek sem jön rosszul az a hét.

– Miért kellene nekem egy hét?

Elar tétovázott.

– Beszélhetek őszintén, mester?

– Természetesen. Mikor tiltottam én meg bárkinek is, hogy őszintén beszéljen?

Elar enyhén elvörösödött, de a hangja határozott maradt.

– Nem könnyű kimondani, mester, elvégre ön a matematika géniusza. Ezt a Tervben senki nem vitatja, sőt az egész Birodalomban sem, aki egy csöppet is konyít a matematikához. De senki nem lehet univerzális lángész.

– Ezt én is nagyon jól tudom, Elar.

– Tudom, hogy tudja. Ön azonban különösen járatlan az egyszerű emberek kezelésében, vagy mondjunk talán inkább ostobákat. Hiányzik önből a rafinéria és a megalkuvásra való hajlam. Ha most hirtelen szembekerül a kormány egy nagy hatalmú vezetőjével, aki ráadásul még meglehetősen ostoba is, kérlelhetetlen őszinteségével könnyen veszélybe sodorhatja a Tervet.

– Mi ez? Gyereknek néz engem? Elég hosszú ideje alkudozom már politikusokkal. Tíz éven át voltam első miniszter, amint arra tán emlékszik is.

– Bocsásson meg, mester, de abban a minőségében nem nyújtott valami kimagaslót. Mellesleg a politikusok közül a legtöbbet Demerzel első miniszterrel tárgyalt, aki nagyon intelligens, valamint Cleon császárral, aki nagyon barátságos volt. Most azonban a katonaság képviselői kerültek hatalomra, akik se nem intelligensek, se nem barátságosak.

– Tárgyaltam én már velük is, és túléltem.

– De nem Dugal Tennar tábornokkal. Őt egészen más fából faragták. Ismerem.

– Ismeri? Találkozott már vele?

– Nem személyesen ismerem, de ő is Mandanovba való, az én szektoromba, és már ott is a hatalmasságok közé tartozott.

– Mit tud róla?

– Tudatlan, babonás és erőszakos. Nem az az ember, akivel könnyű dűlőre jutni. Én amondó vagyok, ez alatt a hét alatt dolgozza ki a stratégiáját ellene.

Seldon beharapta az alsó ajkát. Volt valami abban, amit Elar mondott. Maga is tudta, mennyire nehéz túljárni az eszén egy ostoba, fontoskodó, indulatos, ugyanakkor nagy hatalmú embernek.

– Majd kitalálok valamit – mondta, kényelmetlenül érezve magát. – A katonai junta intézménye amúgy sem lehet stabil a mai Trantoron. Már így is tovább tartott a kelleténél.

– A mi kísérleteink mutatták ki ezt? Nem is tudtam, hogy vizsgálgatjuk a rendszer stabilitását.

– Csupán Amaryl végzett néhány számítást az ön akaotikus egyenleteinek alkalmazásával. – Szünetet tartott. – Mellesleg hallottam már őket úgy is emlegetni, mint Elar-féle egyenletek.

– Nem az én számból, mester.

– Remélem, megérti, de én ezt nem szeretem. A pszichohistória részegységeit funkciójuk alapján kell elnevezni, nem a kitalálójuk után. Ha a kutatómunkába belefolynak az egyéni érdekek, annak nem lehet jó vége.

– Megértettem, és osztom a véleményét, mester.

– Valójában – tette hozzá Seldon a bűntudat késztetésére – azt se szerettem soha, hogy a Terv alapját képező számításokat így emlegetik: a Seldon-féle Pszichohistóriai Egyenletek. Azonban annyira beleivódott már a köztudatba, hogy nem lenne igazán praktikus megváltoztatni.

– Ha meg nem sértem, mester, az öné kivételes eset. Nem hiszem, hogy bárki is elvitatná öntől a pszichohistória feltalálásáért járó dicsőségét… De ha lehetséges, most visszatérnék a Tennar tábornokkal folytatandó beszélgetéséhez.

– Mi mondanivalója van még?

– Egyre az jár az eszemben, talán jobb lenne, ha nem is találkozna vele.

– Hogy tehetném ezt meg, ha egyszer ő rendelt magához?

– Talán azt üzenhetné, hogy beteg, és mást küldhetné maga helyett.

– Kit?

Elar csak hallgatott, de Seldonnak ez a csönd is mindent elárult.

– Szóval saját magára gondolt – mondta.

– Talán helytelenül? Ön benne jár már a korban; könnyen elképzelhető, hogy valami betegség ledönti a lábáról. Én pedig a tábornokkal egy szektorban születtem, ami már egymagában a mi javunkra billentheti a mérleget. Ráadásul én – bocsássa meg a merészségemet, mester – sokkal ügyesebben tudom csűrni a szót.

– Úgy érti, ügyesebben tud hazudni.

– Ha muszáj.

– Nagy kockázatot vállal.

– Nem olyan nagyot. Kétlem, hogy a tábornok kivégeztetne. Ha túlságosan föl találom bosszantani, ami könnyen meglehet, majd fiatalságomat és tapasztalatlanságomat hozom föl mentségemre. Akárhogy is, ha én bajba kerülök, az még mindig sokkal kevésbé kockázatos, mint ha ön. Természetesen csak a Terv lebeg a szemem előtt, amely sokkal könnyebben haladhatna tovább nélkülem, mint ön nélkül.

– Nem fogok az ön háta mögé rejtőzni, Elar – mondta Seldon keserű mosollyal. – Ha a tábornok engem akar látni, hát állok elébe. Nem fogok meghátrálni a veszély elől, és főleg azt nem hagyom, hogy ön vállalja a kockázatot helyettem. Mégis, minek néz engem?

– Egyenes, őszinte embernek. Csakhogy most körmönfontabbra van szükség.

– Tudok én körmönfont lenni, ha arra kényszerítenek. Ne becsüljön le, Elar.

A fiatalember reményvesztetten vonta meg a vállát.

– Hát jó. Semmi értelme tovább vitatkoznom.

– Az az igazság, Elar, nem örülök neki, hogy elhalasztatta a találkozót. Inkább választanám a születésnapi ünnepség helyett a tábornokot, mint fordítva. Ez az egész mulatság nem az én ötletem volt. – Hangja mormogássá halkult.

– Sajnálom – mondta Elar.

– Nos – legyintett Seldon lemondóan –, majd meglátjuk, mi lesz.

– Azzal sarkon fordult, és elment. Néha arra gondolt, bárcsak kezdettől fogva szorosabbra fogta volna a gyeplőt. Akkor most csak parancsokat kéne osztogatnia, nem pedig vég nélkül udvariaskodnia beosztottjaival. Ez azonban rengeteg időt és erőfeszítést emésztene fel, teljesen elvonva őt a tényleges kutatástól. Különben sem lenne képes rá.

Fölsóhajtott. Beszélnie kell Amaryllal.

10.

Seldon bejelentés nélkül toppant be Amaryl irodájába.

– Yugo – tört ki belőle –, a találkozót Tennar tábornokkal elhalasztották. – Azzal bosszúsan levágta magát egy székre.

Beletelt néhány pillanatba, mire Amarylnak sikerült elvonnia gondolatait a munkájáról. Végül fölnézett, és így szólt:

– Mit hozott föl kifogásul?

– Nem ő halasztotta el. A mi matematikusaink közül fogtak össze páran, és halasztást kértek, hogy a találkozó ne essen egybe az én születésnapi ünnepségemmel. Szerfölött bosszantónak találom.

– Akkor miért engedted meg nekik?

– Nem engedtem meg. Egyszerűen elintézték a hátam mögött. – Seldon vállat vont. – Az egész persze az én hibám. Annyit nyafogtam a hatvan évemről, hogy most mindenki föl akar vidítani ezzel az ünnepséggel.

– Ez a hét mellesleg nem jön rosszul nekünk – jegyezte meg Amaryl.

Seldon azonnal megfeszült.

– Valami baj van? – kérdezte előrehajolva.

– Nem, nincs semmi, de jobb kielemezni a helyzetet. Nézd, Hari, csaknem harminc év után a pszichohistória most ért el arra a pontra, hogy valóban előrejelzéssel szolgálhasson. Nem valami világrengetővel, de egyelőre még csak itt tartunk. A helyzetet a saját előnyünkre kell fordítanunk: látni a pszichohistóriát működés közben, hogy először is magunknak bebizonyíthassuk, ez a tudomány valóban létezik. Nem árt tehát, ha mindent alaposan átvizsgálunk, nem néztünk-e el valamit. Még ez az apró előrejelzés is olyan bonyolult műveletek eredménye, hogy örülök, ha egy héttel tovább tanulmányozhatom.

– Nos, jól van. Még feltétlenül beszélek veled, mielőtt elmegyek a tábornokhoz, hátha az utolsó pillanatban végre kell hajtanunk valamilyen változtatást. Addig azonban egy szikrányi információ sem szivároghat ki, Yugo, senkihez. Ha kudarcot vallunk, nem akarom vele elkedvetleníteni a Terv egész gárdáját. Mi nem esünk kétségbe, legfeljebb tovább próbálkozunk.

Ritka, vágyakozó mosoly suhant át Amaryl arcán.

– Csak te meg én. Emlékszel még egyáltalán, mikor dolgoztunk csak mi ketten utoljára?

– Nagyon jól emlékszem, és ne hidd, hogy nekem nem hiányoznak azok az idők. Akkoriban még szinte semmink sem volt…

– Se az Ősradiáns nem volt meg, se az Elektroklarifikátor.

– De azok szép idők voltak.

– Szépek bizony – ismételte Amaryl bólogatva.

11.

Az egyetem csodálatosan átalakult, és Hari Seldon többé nem titkolhatta elégedettségét.

A Terv komplexumának központi helyiségei fényárban úsztak, és százféle színben pompáztak; a levegőben Seldon különböző helyeken, különböző időkben készült hologramjai vibráltak. Az egyiken ott mosolygott Dors Venabili is, még valamivel fiatalabban; egy másikon Raych, vadóc tinédzser korában; megint egy másikon Seldon és Amaryl hihetetlenül fiatalon egy számítógép fölé görnyedt. Egy pillanatra még Eto Demerzel is föltűnt, és ez Seldon szívében újult vágyat ébresztett öreg barátja és az általa nyújtott végtelen biztonság után.

Cleon császár egyik hologramon sem jelent meg. Persze nem azért, mert nem maradtak fönn róla készült felvételek, hanem mert nem lett volna bölcs dolog a katonai uralom idején emlékeztetni az embereket a múltra.

Minden szobát, minden épületet földíszítettek. Seldon életében nem látott még ilyen ünnepi pompát. Valaki még azt is elintézte, hogy csökkentsék a kupola megvilágítását, és így az egyetem épületegyüttese még szebb fényben ragyogjon a következő három napban.

– Három nap! – nyögte Seldon legalább annyira rémülten, mint meghatottan.

– Három nap – bólintott Dors Venabili. – Az egyetem kevesebbet nem is engedélyezett volna.

– No de a költségek! A munka! – sápítozott Seldon.

– A költségek minimálisak – felelte Dors –, különösen ahhoz képest, amennyit az egyetem neked köszönhet. A munkára pedig mindenki önként jelentkezett. A tanulók csinálták az egészet.

Az egyetem épülete most madártávlatból jelent meg egy képen, és Seldon mosolyt erőltetett az arcára.

– Látom, elégedett vagy – mondta Dors. – Az utóbbi hónapokban mást se hallottam tőled, csak zsémbelődést, hogy semmi szükség megünnepelni a vénségedet; és most tessék, nézz magadra.

– Elismerem, hízelgő ez a felhajtás. Nem gondoltam volna, hogy ilyesmire készülnek.

– Miért nem? Az ő szemükben te szent vagy, Hari. Az egész világ, az egész Birodalom ismer téged.

– Túlzol – rázta meg a fejét hevesen Seldon. – Jó, ha egymilliárd emberből egy ismer, és az is legfeljebb csak engem, nem a pszichohistóriát. A Terven kívülieknek halvány sejtelmük sincs arról, miként működik ez a tudomány; és ha már itt tartunk, a Terven belül se mindenkinek.

– Nem számit, Hari. Az ünneplés neked szól. Még azok a kvadrilliók is tudják, akik sem téged, sem a munkádat nem ismerik, hogy Hari Seldon a Birodalom legnagyobb matematikusa.

– Hát – hordozta körül tekintetét a férfi –, velem mindenesetre most ezt éreztetik. No de három nap és három éjjel! És ha tönkremegy minden kutatási anyagunk?

– Nem fog. A feljegyzéseket biztos helyre tettük. A számítógépeket és más berendezéseket lezártuk. A tanulókból még egy amolyan önkéntes biztonsági őrség is alakult.

– Ugye, mindezeket te intézted el, Dors? – mosolygott Seldon szeretettel az asszonyra.

– Többen csináltuk. Semmiképpen sem én egyedül. A kollégád például, Tamwile Elar, bámulatos lelkesedéssel dolgozott.

Seldon elkomorult.

– Mi a bajod Elarral? – kérdezte Dors.

– Folyton mesternek hív – felelte Seldon. Az asszony a fejét csóválta.

– Hát ez valóban főbenjáró bűn.

Seldon nem reagált a megjegyzésre.

– És fiatal is – mondta.

– Ez egyre rosszabb lesz. Hari, azt hiszem, meg kell tanulnod méltósággal megöregedni. Kezdetnek például mutasd ki, hogy jól érzed magad. Az javítja a többiek közérzetét is. Na gyere, járjunk körbe. Ne bujkálj a vendégek elől. Üdvözölj mindenkit. Mosolyogj. Érdeklődj, hogy szolgál az egészségük. És ne feledd, a bankett után beszédet kell tartanod.

– Nem szeretem a banketteket, és még kevésbé a beszédeket.

– Ez alól nem bújhatsz ki. Na mozgás!

Seldon drámai sóhajjal látott hozzá a parancs teljesítéséhez. Impozáns látványt nyújtott, ahogy ott állt a főcsarnok felé vezető folyosó boltíve alatt. Nem a súlyos első miniszteri ruhát viselte már, és nem is ifjúságának heliconi öltözékét. Mostani viselete magas státusról árulkodott: elegánsan ráncolt egyenes szárú nadrág, fölül pedig szabott tunika. Mellén ezüst hímzés: A STREELING EGYETEM SELDON-FÉLE PSZICHO-HISTÓRIAI PROGRAMJA. A felirat jelzőfényként csillogott elő ruházatának titánszürkéjéből. Seldon szeme még mindig fiatalosan csillogott megöregedett arcán. Hatvan évéről árulkodtak ráncai csakúgy, mint ősz haja.

Belépett a helyiségbe, ahol a gyermekek ünnepeltek. Ezt a szobát is teljesen kiürítették, eltekintve néhány ételekkel megrakott asztaltól. A kicsik, amint meglátták, köré rajzottak, hisz pontosan tudták, hogy ő az ünnepelt. Seldon idegesen igyekezett elkerülni tapogatózó kezecskéiket.

– Várjatok, várjatok, gyerekek – szólt. – Menjetek hátrébb.

Előhúzott a zsebéből egy apró, számítógép-vezérlésű robotot, és a padlóra helyezte. Úgy gondolta, egy robotok nélküli Birodalomban ez válthatja ki a legnagyobb csodálatot. A robot egy szőrös kis állathoz hasonlított; időnként váratlanul megváltoztatta az alakját (a gyerekek mindannyiszor boldogan fölsikoltottak), s ezzel együtt mozgását és az általa kiadott hangokat is.

– Nézzétek, és játsszatok vele – mondta Seldon –, de el ne rontsátok. Később mindenki kap majd egy ilyet.

Azzal kioldalazott a folyosóra, de látta, hogy Wanda követi.

– Nagyapa! – szólította meg a kislány.

Wandával természetesen más volt a helyzet. Lehajolt hozzá, magasan a levegőbe emelte, megforgatta, aztán újból letette.

– Jól érzed magad, Wanda? – kérdezte.

– Igen – felelte a kislány –, de abba a szobába ne menj be.

– Miért ne, Wanda? Az az én szobám. Az iroda, ahol dolgozom.

– Ott álmodtam azt a rosszat.

– Tudom, Wanda, de az régen volt már, nem igaz? – Egy pillanatig habozott, aztán kézen fogta a kislányt, és odavezette a folyosó hosszában húzódó széksorhoz. Leült, és az ölébe vette.

– Wanda, biztos, hogy csak álmodtad az egészet?

– Azt hiszem, igen.

– Igazán aludtál?

– Azt hiszem.

Látszott rajta, hogy nem szívesen beszél róla, és Seldon úgy döntött, nem erőlteti.

– Akár álom volt, akár nem – mondta –, két férfi beszélt valami limonádé-halálról, igaz?

Wanda tétován bólintott.

– Biztos, hogy limonádét mondtak?

Wanda megint bólintott.

– Nem mondhattak valami mást, amit te limonádénak értettél?

– Azt mondták, limonádé.

Seldonnak meg kellett elégednie ennyivel.

– Hát akkor menj, és szórakozz jól, Wanda. Felejtsd el az álmodat.

– Jól van, nagyapa. – A kislány rögtön fölvidult, és széles mosollyal szaladt vissza társai közé.

Seldon Manella keresésére indult. Nagyon hosszú idejébe telt, míg ráakadt, mert szinte minden lépésnél megállította valaki néhány szóra.

Végül aztán meglátta a távolban. Sűrű bocsánatkérések közepette keresztül küzdötte magát a tömegen.

– Manella – szólította meg az asszonyt, és félrehúzta, gépies mosolyokat szórva mindenfelé.

– Igen, Hari? Valami baj van?

– Csak Wanda álma megint.

– Újra szóba hozta?

– Úgy látom, nem hagyja nyugodni. Figyelj csak, fölszolgálnak limonádét is az ünnepségen?

– Persze, a gyerekek imádják. A különféle alakú poharakba különböző mycogeni ízanyagokat kevertem, így a gyerekek egymás után mindet kipróbálhatják. És a felnőttek is isszák. Még én is. Miért nem kóstolod meg, Hari? Remek.

– Gondolkodom. Ha nem álom volt, ha Wanda tényleg két férfit hallott, aki limonádé-halálról beszélt… – Szünetet tartott, mintha szégyellné folytatni.

– Arra gondolsz, valaki megmérgezte a limonádét? – kérdezte Manella. – Hisz ez nevetséges. Akkor mostanra már minden gyerek megbetegedett volna.

– Tudom – mormolta Seldon. – Tudom.

Odébb sétált. Gondolataiba merülve észre se vette a mellé lépő Dorsot. Az asszony megragadta a könyökét.

– Miért vágsz ilyen savanyú képet? – kérdezte. – Mi aggaszt?

– A Wanda-féle limonádé-halál jár az eszemben.

– Nekem is, de eddig még nem jöttem rá, mi a megfejtése.

– Én egyre csak valami mérgezésre tudok gondolni.

– Pedig fölösleges. Biztosíthatlak, hogy az ünnepségen feltálalt ételek minden morzsáját molekuláris vizsgálatnak vetettük alá. Tudom, most azt gondolod, ez megint az én beteges gyanakvásom, de elvégre az a feladatom, hogy téged megvédjelek.

– Szóval minden…

– Méregmentes. Esküszöm.

– Akkor jó – mosolyodott el Seldon. – Máris megkönnyebbültem. Nem gondoltam komolyan, hogy…

– Reméltem is – vágta el a témát szárazon Dors. – Ami engem sokkal jobban aggaszt, az az, hogy úgy hallottam, pár nap múlva találkozni készülsz azzal a szörnyeteg Tennarral.

– Ne nevezd őt szörnyetegnek, Dors. Légy óvatosabb. A falnak is füle van körülöttünk.

Dors azonnal halkabbra fogta a hangját:

– Azt hiszem, igazad van. Nézz körül. Mindenki szépen mosolyog, de közben már gondolatban bármelyikük a hatóságoknak teendő jelentését fogalmazhatja. Akárhogy fáj is, még mindig mindennaposak az efféle besúgások. Pedig számomra olyan fölöslegesnek tűnnek. Ám annál veszedelmesebbek. Ezért szeretnélek elkísérni, Hari.

– Képtelenség, Dors. Csak tovább bonyolítaná az ügyeimet. Magam megyek, és nem lesz semmi gond.

– Fogalmad sincs, hogyan kezeld a tábornokot.

Seldon arca komor kifejezést öltött.

– És neked van? Pontosan úgy beszélsz, mint Elar. Neki is meggyőződése, hogy magatehetetlen vén bolond vagyok. Ő is el akar kísérni, sőt egymaga is elmenne helyettem… Vajon a Trantoron hány ember pályázik még a posztomra? – tette hozzá maró gúnnyal. – Több tucat? Több millió?

12.

A Galaktikus Birodalom élén tíz esztendeje nem állt már császár, de a palota parkja most is olyan volt, mint azelőtt. Az évezredes szokások nem tartottak igényt uralkodói beavatkozásra.

A hivatalos alkalmakkor azonban senki sem jelent meg császári díszruhában. Nem érkeztek császári parancsok, sem kívánságok. Nem volt többé őfelsége, aki hangot adott volna kegyességének vagy bosszúságának. Császári örömök sem villanyozták föl többé a palotát. Felséges betegségek nem taszították kétségbeesésbe. A kis palota üresen állt, a császári család nem létezett többé.

A kertészek hada mégis tökéletes rendben tartotta a parkot, az épületeket pedig szolgák serege takarította. A császári ágyon – bár nem aludt benne senki – naponta cserélték az ágyneműt. Minden ugyanúgy működött, ahogyan régen, a személyzet is ugyanúgy dolgozott. A főhivatalnokok tovább osztogatták parancsaikat, melyeket akár a császár is kiadhatott volna. Sok esetben, főleg a ranglétra felsőbb fokain, még a posztokat betöltő emberek személye sem változott a cleoni időszakhoz képest; az új alkalmazottakat pedig nagy gonddal kioktatták a hagyományokra.

Mintha a császár uralmához szokott Birodalom görcsösen ragaszkodott volna múltjához.

A junta tagjai is tisztán érezték ezt. Uralkodásuk tíz esztendeje alatt egyetlen, a Birodalmat irányító katonatiszt sem költözött be a császár magánlakosztályába, a kis palotába – elvégre ők egyik dinasztiához sem tartoztak, semmi joguk nem volt hát belépni oda. A nép, mely zokszó nélkül elfogadta szabadságjogainak megnyirbálását, a császárral szemben – akár élő, akár holt – nem engedett meg semmiféle tiszteletlenséget.

Még Tennar tábornok sem merte megzavarni az uralkodói rezidencia nyugalmát. A palota területének szélén álló egyik épületben rendezte be főhadiszállását. Ez kevésbé volt szép, viszont annál könnyebben védhető, nem kis mértékben a körülötte állomásozó őralakulatoknak köszönhetően.

A zömök Tennar bajuszt viselt. Persze nem a dahlbeliek dúsan burjánzó bajusza volt – gondosan nyírva keretezte felső ajkát. Vöröses színben játszott, ami érdekes kontrasztot alkotott Tennar kék szemével. Fiatalabb korában a tábornok valószínűleg jóképű lehetett, mostanra azonban az arca elhájasodott, és behízott szeme legtöbbször haragos villámokat szórt.

Így hát ezúttal is világok millióinak uralkodójához méltó haraggal szólt Hender Linnhez:

– Magam is alapíthatok dinasztiát. – Komoran körbehordozta a tekintetét. – Ez azonban nem a Birodalom urának való lakhely.

– Uralkodónak lenni nagy dolog – vetette ellen halkan Linn. – Még mindig jobb valóságos hatalommal bírni és egy kamrában élni, mint bábfiguraként pöffeszkedni egy palotában.

– De azért az sem megvetendő, ha a hatalom és a palota együtt jár.

Linn ezredesi címet viselt, de már első látásra lerítt róla, hogy nem katonai érdemei alapján. Feladata szerint csupán azt mondhatta ki, amit Tennar hallani akart, s a tábornok rábízta parancsainak továbbítását is. Ő azonban olykor-olykor – ha elég biztonságosnak ítélte meg a helyzetet – megpróbálta józanabb irányba terelni feljebbvalója gondolatait.

Mindenki csak úgy emlegette, hogy „Tennar lakája”, de ez csöppet sem zavarta. Ebben a minőségében legalább biztonságban érezhette magát – miközben több alkalommal is végignézhette büszkébb társai csúfos bukását.

Persze egyszer eljön az az idő, amikor magát Tennart szintén maga alá temeti a hatalomváltások lavinája, de Linn meggyőződéssel vallotta, hogy ő azt is megússza… Ám az árát mindennek meg kell fizetni.

– Semmi akadálya, hogy ön dinasztiát alapítson, tábornok úr – mondta. – A Birodalom több ezer éves történetében mások is megtették már. Csakhogy ez időbe telik. Az emberek nehezen alkalmazkodnak, s rendszerint csupán a dinasztia második vagy harmadik tagját fogadják el első ízben valódi császárnak.

– Ezt nem hiszem. Egyszerűen csak bejelentem, hogy én vagyok az új császár. Ki mer majd szembeszállni velem? Kezemben a hatalom.

– Hát persze, tábornok úr. Ez kétségtelen, legalábbis a Trantoron és néhány szomszédos világon. A külvilágok távolabbi bolygóin azonban előfordulhat, hogy nem akarják majd elismerni.

– A katonaság a külvilágokon is nagy úr. Ez régi birodalmi bölcsesség.

– Valóban – felelte Linn –, de a provinciáknak manapság már saját fegyveres erőik vannak, amelyek nem biztos, hogy támogatnák önt. Nehéz időket élünk.

– Tehát óvatosságra int.

– Mint mindig, tábornok úr.

– De figyelmeztetem, hogy egyszer elegem lesz belőle.

Linn meghajtotta a fejét.

– Én csak azt javaslom, amit az ön számára a legjobbnak tartok, tábornok úr.

– És miért károg folyton arról a Hari Seldonról?

– Ő jelenti a legnagyobb veszélyt önre nézve, tábornok úr.

– Mindig ezt mondja, de én nem látom be, miért. Egy egyszerű egyetemi professzor.

– Valóban – mondta Linn –, csakhogy valamikor első miniszter volt.

– Tudom, még Cleon idejében. Azóta csinált bármit is? Ezekben a nehéz időkben, amikor a provinciák kormányzói egyre csökönyösebbek, miért lenne egy professzor a legfőbb ellenségem?

– Nagy hiba azt hinni – mondta Linn óvatosan (elvégre nemigen tanácsos egy tábornokot kioktatni) –, hogy egy csöndes, visszahúzódó ember egyúttal ártalmatlan is. Seldon mindig nagyon is sok bajt hozott az ellenségei fejére. Húsz évvel ezelőtt a joranumista mozgalom majdnem megbuktatta Eto Demerzelt, Cleon nagy hatalmú első miniszterét.

Tennar bólintott, de homlokráncolása elárulta, hogy megfeszített erővel próbál visszaemlékezni az eseményre.

– De Seldon eltiporta Joranumot, és első miniszter lett Demerzel helyett. A joranumista mozgalom azonban tovább élt, és Seldon tovább üldözte, habár Cleon meggyilkolását nem tudta megakadályozni.

– Ám ő maga ezt is túlélte, nem igaz?

– De, tökéletesen. Seldon életben maradt.

– Különös. Amiért nem tudta megakadályozni a császár meggyilkolását, neki is halállal kellett volna lakolnia.

– Valóban. Mindazonáltal a junta futni hagyta, mert ez a választás bölcsebbnek látszott.

– Miért?

Linn magában fölsóhajtott.

– Létezik ugyanis valami, amit pszichohistóriának neveznek, tábornok úr.

– Erről semmit sem tudok – jelentette ki Tennar.

Valami halvány emlék persze mocorogni kezdett az agyában, hiszen Linn számos alkalommal említette már előtte ezt a furcsa szót. Ő azonban sosem figyelt rá, az ezredes pedig nem merte erőltetni a témát. Tennart most sem érdekelte jobban ez a pszichoakármi, de Linn hangjából rejtett sürgetést érzett ki. Talán, gondolta, ez egyszer végighallgathatnám.

– Szinte senki nem tud róla semmit – mondta Linn –, mégis, bizonyos… ö… értelmiségiek érdekesnek találják az elméletet.

– No és mi az?

– Egy bonyolult matematikai rendszer.

Tennar a fejét rázta.

– Ezt a részét hagyjuk a dolognak. A katonáim számlálásánál többet nem értek a matematikához.

– A lényeg az – kezdett hozzá Linn másképpen –, hogy a pszichohistória segítségével meg lehet jósolni a jövőt.

A tábornok szeme kidülledt.

– Szóval ez a Seldon egy jövendőmondó?

– De nem a szokásos értelemben. Az övé tudományos módszer.

– Nem hiszem el.

– Valóban nehéz, de Seldon mindazonáltal legendás figurává vált a Trantoron és néhány külvilágon is. A pszichohistória – már amennyiben valóban fölhasználható a jövő kiszámítására, vagy legalábbis az emberek hisznek benne – nagyon jó eszközt adhat a rezsim kezébe. Ezt persze ön nyilván nálam is jobban tudja, tábornok úr. Elég, ha ez a Seldon megjósolja, hogy a katonai uralom tartósan megállja a helyét, és a Birodalomnak békét és jólétet ad. Az emberek hinni kezdenek benne, és így tudtukon kívül maguk váltják valóra a jóslatot. De ugyanúgy megjósolhatja az ellenkezőjét is, a polgárháborút és a pusztulást – az pedig a rezsim destabilizálódását okozná.

– Ebben az esetben, ezredes, egyszerűen gondoskodnunk kell róla, hogy a jóslatai nekünk kedvezzenek.

– Csakhogy Seldon nem túl nagy barátja a jelenlegi katonai vezetésnek. Nagyon fontos, tábornok úr, hogy különbséget tegyünk a Streeling Egyetem Pszichohistóriai Programja és Hari Seldon között. A pszichohistória felbecsülhetetlenül hasznos lehet számunkra, de csak akkor, ha nem Seldon, hanem valaki más irányítja a kutatást.

– És van szóba jöhető aspiráns?

– Ó, igen. Csupán Seldontól kell megszabadulnunk.

– Mi olyan nehéz ebben? Csak elrendelem a kivégzését, és már vége is van.

– Jobb lenne, tábornok úr, ha a kormány nem venne részt közvetlenül a dologban.

– Magyarázatot!

– Megbeszéltem vele egy találkozót az ön nevében. Így kipuhatolhatja a szándékait, azok alapján pedig eldöntheti, mi a teendő. Ha megengedi, nekem is lenne majd néhány javaslatom.

– És mikor kerül sor erre a találkozóra?

– Úgy volt, hogy hamarosan, de a kutatóprogram képviselője pár nap haladékot kért, mert épp Seldon születésnapjának megünneplésére készültek; ha jól tudom, a hatvanadikra. Bölcsebbnek éreztem hát, ha engedélyezek egyheti késedelmet.

– Miért? – támadt rá Tennar. – Nem szabad gyengének mutatkoznunk.

– Igaza van, tábornok úr, tökéletesen igaza. Számomra azonban úgy tűnt, előnyös, ha a találkozó előtt még megtudjuk, mint is zajlik az ünnepség.

– Miért?

– Mert minden tudás hasznos. Szeretné látni esetleg, mi történik most?

Tennar tábornok arca komor maradt.

– Feltétlenül szükséges?

– Azt hiszem, érdekesnek fogja találni, tábornok úr.

Mind a hang, mind a kép tökéletes élességgel töltötte be a tábornok katonás puritánsággal berendezett irodáját. Linn hangja kommentálta az eseményeket.

– Az ünneplés nagyrészt a kutatóprogram helyiségeiben folyik, de az egyetem többi része is díszben áll. Hamarosan láthatunk egy képet madártávlatból is, azon jól kivehető, mekkora átalakításokat végeztek. Azonkívül, ugyan bizonyítékom nincs rá, állítólag Trantor-szerte, főleg az egyetemi központokban, úgymond „szimpátiaünnepségeket” tartanak. Ezek mind többnapos rendezvények.

– Azt mondja, az egész Trantoron?

– Persze nem terjed ki az egész népre, inkább csak az értelmiségiek vesznek részt rajtuk, de a számok így is döbbenetesek. Sőt meglehet, a Trantoron kívül is történik ilyesmi.

– Honnan szerezte ezeket a felvételeket?

Linn elmosolyodott.

– Természetesen a kutatóprogramban is jelen vagyunk. Megbízható információforrások azonnal továbbítanak nekünk minden hírt.

– Nos, Linn, ön milyen következtetéseket von le a látottakból?

– Úgy tűnik, tábornok úr, és ez bizonyára az ön figyelmét sem kerülte el, Hari Seldon körül amolyan személyi kultusz alakult ki. Annyira azonosult a pszichohistóriával, hogy ha túl nyíltan szabadulnánk meg tőle, azzal az embereknek a tudományba vetett hitét rombolnánk le. Akkor pedig az egész használhatatlanná válna a számunkra. Másrészről viszont, tábornok úr, Seldon öregember, nem nehéz elképzelni, hogy a közeljövőben át kell adnia a helyét másnak. Kiválaszthatnánk valakit, aki rokonszenvvel viseltetik nagy céljaink iránt. Ha Seldont sikerül többé-kevésbé természetes úton eltávolítanunk, a sikert már senki nem veheti el tőlünk.

– És ezek után még úgy érzi, találkoznom kell vele? – kérdezte a tábornok.

– Igen, hogy fölmérhesse, mi a lehető legjobb stratégia ellene. De legyen óvatos. Seldon igen népszerű ember.

– Korábban is elbántam már népszerű emberekkel – jegyezte meg Tennar komoran.

13.

– Igen – mondta Seldon elgyötörten –, valóban nagy diadal volt. Csodálatosan éreztem magam. Már alig várom, hogy hetven legyek, és újra átélhessem ezt az egészet. De az az igazság, hogy elfáradtam.

– Akkor feküdj le, és aludj egy jót, apa – mondta Raych mosolyogva. – Az a legjobb orvosság.

– Úgyse sikerülhet igazán lazítanom, tekintve, hogy alig pár nap múlva nagy vezérünknél kell tiszteletemet tennem.

– Egyedül azonban nem engedlek el. Arról ne is álmodj – jelentette ki Dors komoran.

Seldon a homlokát ráncolta.

– Hagyd már abba, Dors. Tudod jól, milyen fontos számomra, hogy egyedül menjek.

– Egymagad azonban nem lennél biztonságban. Ugye emlékszel, mi történt tíz évvel ezelőtt, amikor nem hagytad, hogy veled menjek a kertészek fogadására?

– Hát azt hiszed, elfelejthetem, amikor minimum hetente kétszer fölemlegeted? Most az egyszer azonban tényleg muszáj egyedül mennem. Ártalmatlan öregemberként állítok be hozzá, ugyan mit is tenne velem? Én viszont kipuhatolom, mik a szándékai.

– Miért, mik a szándékai? – kérdezte Raych az ujja bütykét harapdálva.

– Szerintem ugyanazt akarja, amit Cleon is várt tőlem. Valószínűleg tudomására jutott, hogy a pszichohistória megjósolhatja a jövőt, és ezt a tudást most a maga javára akarja fordítani. Majdnem harminc évvel ezelőtt Cleonnak azt mondtam, még nem állok azon a szinten, és erről győzködtem első miniszterségem idején is. Most ugyanezt kell elhitetnem Tennar tábornokkal.

– És honnan tudhatod, hogy hisz majd neked? – kérdezte Raych.

– Ki kell találnom valamilyen módszert a meggyőzésére.

– Nem akarom, hogy egyedül menj – vetette közbe ismét Dors.

– Sajnos, a kívánságodat nem vehetem figyelembe.

Ekkor szólalt meg a beszélgetés során először Tamwile Elar.

– Én vagyok itt az egyetlen, aki nem tagja a családnak. Nem tudom, szívesen fogadják-e a véleményemet.

– Persze – válaszolta Seldon. – Rajta, bökje ki.

– Én egy kompromisszumos megoldást javasolnék. Miért nem tartunk többen is a mesterrel? Amolyan díszkíséretként tűnnénk föl mellette, a születésnapi ünnepségek betetőzéseként. Ezzel persze nem arra gondolok, hogy csapatostul szálljuk meg a tábornok irodáját. Még a palota területére sem kell belépnünk. Csupán megszállunk néhány hotelszobában, valahol a Császári szektorban, közel a park kapujához – a Kupola Szálló épp megfelelne –, és szórakozással töltjük a napot.

– Más se hiányozna! – horkant föl Seldon. – Még hogy szórakozással!

– Ön természetesen nem, mester – vágta rá Elar. – Ön Tennar tábornokkal tárgyalna. Mi, többiek azonban megmutatjuk közben a Császári szektor lakóinak, mennyire népszerű is ön. És talán a tábornok sem fog annyit kellemetlenkedni önnek, ha tudja, hogy kint várjuk.

Hosszú csend állt be. Végül aztán Raych szólalt meg:

– Szerintem ez túl nagyképű húzás. Nem ilyennek ismerik az emberek apát.

– Engem nem érdekel az emberekben Hariról kialakult kép – vetette ellen Dors. – Csak a biztonsága érdekel. Szerintem, ha már a tábornok irodájába vagy a palota területére nem juthatunk be, akkor ez a kis, hogy is mondjam, demonstráció is a segítségünkre lehet. Köszönöm, dr. Elar, a remek ötletet.

– Nekem nem tetszik – közölte Seldon.

– Nekem viszont igen – replikázott Dors. – És ha többet nem is tehetek a biztonságodért, ehhez az egyhez ragaszkodni fogok.

Manella, aki eddig némán figyelte őket, most közbeszólt:

– A Kupola Szálló kiváló lehetőségeket nyújt a szórakozásra.

– Nekem nem igazán ezen jár az eszem – mondta Dors –, viszont ha mellettünk szavazol, azt szívesen fogadom.

Mindenki egyetértett hát. Másnap a Pszichohistóriai Program húsz-egynéhány legmagasabb rangú kutatója megérkezett a Kupola Szállóba, és elfoglalt néhány szobát, kilátással a császári palota parkjára.

Este pedig Hari Seldonért megérkeztek a tábornok fegyveres őrei, hogy elkísérjék a találkozóra.

Csaknem ugyanebben a pillanatban Dors Venabili eltűnt a szállóból, ezt azonban hosszú ideig nem vette észre senki. Mikor aztán kiderült, vége szakadt az ünnepi hangulatnak, és mindenki aggódva kezdte találgatni, vajon mi történhetett.

14.

Dors Venabili tíz évet élt le a császári palota területén. Az első miniszter feleségeként szabad bejárást kapott mindenhová, csupán ujjlenyomatával kellett igazolnia magát.

A Cleon meggyilkolását követő zűrzavarban ezt az általános belépési engedélyét senkinek nem jutott eszébe visszavonni, és most, a szörnyű nap óta első ízben, élt is a kiváltsággal.

Tudta jól, hogy csak egyszer teheti meg, hiszen amint fölfedezik, érvénytelenítik az engedélyét. Most azonban mindennél fontosabbnak érezte, hogy éljen a lehetőséggel.

Az ég hirtelen elsötétült a feje fölött, amikor kiért a nyílt térre, és a hőmérséklet is határozottan csökkent. A kupolák alatt mindig is kissé világosabbak voltak az éjszakák, mint a természetben, a nappalok pedig valamivel kevésbé verőfényesek. No és persze a hőmérsékleti viszonyok sem változtak olyan szélsőségesen.

A legtöbb trantorinak föl se tűnt mindez, hiszen egész életét a kupolák alatt élte le. Dors tudta pontosan, neki viszont nem számított.

A Kupola Szállótól a palota felé vezető központi úton indult el, amely természetesen fényárban úszott, az éj sötétje tehát nem zavarhatta a rajta közlekedőt.

Dors tudta, hogy százméternyire sem juthat el észrevétlenül, különösen nem a mai, gyanakvással teli időkben. Az illegálisan behatolókat hamar fölfedezik.

Nem is kellett sokáig várnia. Egy apró földi jármű fékezett le mellette, és egy őr kiáltott ki az ablakon:

– Mit keres maga itt? Hová megy?

Dors, mintha nem is hallotta volna a kérdést, csak ment tovább.

– Állj! – kiáltott utána az őr. Leállította a kocsit, kiugrott belőle, de Dors pontosan ezt akarta elérni.

Az őr egy sugárpisztolyt lóbált a kezében, nem fenyegetően, csupán a miheztartás végett.

– A referenciaszámát kérem – mondta.

– Én meg a kocsiját – mondta felelet helyett Dors.

– Mi?! – Az őr kijött a béketűrésből. – A referenciaszámát. Azonnal! – Most már fenyegetően szegezte előre a sugárpisztolyát.

– Nincs szüksége a referenciaszámomra – mondta Dors halkan, azzal megindult az őr felé.

A férfi hátrált egy lépést.

– Ha nem áll meg azonnal, és nem mondja meg a számát, lövök.

– Nem! Dobja el a sugárpisztolyt!

Az őr ajkai összepréselődtek. Ujja a ravaszra csúszott, de elkésett.

– Sosem tudta később pontosan elmagyarázni, mi történt. Csak azzal mentegetőzött: „Honnan tudhattam volna, hogy a Tigrisasszony az?” (Egy idő után már kifejezetten büszkén emlékezett vissza az összecsapásra.) „Olyan gyorsan mozgott, hogy szinte nem is láttam, mit csinál. Az egyik pillanatban még le akartam lőni hisz azt hittem, valami eszelős –, a következőben meg már ott volt rajtam.”

Dors erősen szorította az őrt, sugárpisztolyt tartó kezét fölfelé csavarva.

– Vagy eldobja – szólt –, vagy eltöröm a karját.

Az őr olyan nyomást érzett a mellkasán, hogy levegőt is alig kapott. Megértette, hogy nincs semmi esélye, és eldobta a fegyvert.

Dors Venabili eleresztette, de még mielőtt a férfi egy meggondolatlan mozdulatot is tehetett volna, saját fegyverével találta szembe magát.

– Remélem, a detektorait a helyükön hagyta – mondta Dors. – Ne akarja túl gyorsan jelenteni, mi történt. Jobb, ha vár, és kigondolja, mit mond a parancsnokának. Ha beismeri, hogy egy fegyvertelen nő elvette a sugárpisztolyát és a kocsiját, a hadsereg könnyen fölöslegesnek találhatja.

Dors beindította a jármű motorját, és folytatta útját. Az itt töltött tíz év után most pontosan tudta, mikor merre megy. A kocsi, amelyben ült, a számítógép kijelzőjén már nem idegen testként tűnt fel, nehezebb is lesz hát rátalálni. Dors ennek ellenére igyekezett minél gyorsabban hajtani, mert hamar el akarta érni úti célját. A végén már kétszázzal száguldott.

Sebessége egy idő után fölkeltette az ellenőrző központ figyelmét. Nem törődött azonban a rádióban fölsivító hangokkal, melyek egyre türelmetlenebbül érdeklődtek gyorshajtásának oka felől. A kocsi érzékelői hamarosan azt mutatták, hogy egy másik földi jármű indult az üldözésére.

Dors tudta, hogy a figyelmeztetést már minden egységnek elküldték, és valószínűleg egyre többen erednek a nyomába. Tenni azonban egyikük sem tehet semmit, legfeljebb egy jól irányzott lövéssel felrobbanthatja – erre viszont információk hiányában senki nem mutatott hajlandóságot.

Mire a célépülethez ért, ott már két újabb földi jármű várta. Kiszállt a kocsiból, és higgadtan elindult a bejárat felé.

Két férfi azonnal elállta az útját, láthatóan meglepődve, hogy a vezető nem egy őr, hanem egy civil ruhás nő.

– Mit keres maga itt? És miért sietett olyan nagyon?

– Fontos üzenetet hoztam Hender Linn ezredesnek – felelte halkan Dors.

– Valóban? – kérdezte az egyik őr élesen. Most már négyen álltak az asszony és a bejárat között. – Kérem a referenciaszámát.

– Ne tartson föl – mondta Dors.

– Azt mondtam, a referenciaszámát.

– Csak pocsékolja a drága időmet.

– Tudjátok, kire hasonlít ez a nő? – kiáltott föl hirtelen egy másik őr. – A volt első miniszter feleségére, Dr. Venabilire. A Tigrisasszonyra.

Ösztönösen mind a négyen hátrább léptek, aztán az egyikük megszólalt:

– Le van tartóztatva.

– Igazán? – kérdezte Dors. – Ha én csakugyan a Tigrisasszony vagyok, akkor tudnia kell, bármelyikükkel könnyedén elbánok. Hadd ajánljam föl tehát, hogy kísérjenek el, meglátjuk majd, mit szól Linn ezredes a látogatásomhoz.

– Le van tartóztatva – érkezett a válasz, és négy sugárpisztoly fordult az asszony felé.

– Hát – mondta Dors –, ha ragaszkodnak hozzá…

Két őr villámgyorsan a földre került, és az asszony egyszer csak ott állt szemben a többivel, mindkét kezében egy-egy fegyverrel.

– Próbáltam minél kisebb kárt tenni bennük – mondta –, de a csuklójukat azért valószínűleg eltörtem. Ezzel ketten maradtak, de biztosíthatom magukat, bármelyiküknél gyorsabban meg tudom húzni a ravaszt. A legapróbb mozdulatukra – legapróbbra – szakítok elveimmel, és megölöm magukat. Ez biztos álmatlan éjszakákat fog okozni nekem, úgyhogy kérem, ne akarják. – A két őr mukkanni sem mert, nemhogy megmozdulni.

– Azt ajánlom – folytatta Dors –, hogy kísérjenek az ezredeshez. Utána hívhatnak orvost a társaikhoz.

Erre azonban nem kerülhetett sor, ugyanis Linn ezredes jelent meg az ajtóban.

– Mi folyik itt? Mi a…?

Dors feléje fordult.

– Á! Hadd mutatkozzam be: Dr. Dors Venabili vagyok, Hari Seldon professzor felesége. Fontos ügyben jöttem önhöz, de ezek itt négyen föl akartak tartóztatni. Az eredmény: két sebesült. Küldje a dolgukra őket, és beszélgessünk. Higgye el, nem akarom bántani.

Linn a négy őrre nézett, aztán vissza Dorsra.

– Nem akar bántani? – kérdezte nyugodtan. – Négy őrrel elbánt ugyan, de egyetlen hívásomra négyezren szaladnak össze.

– Akkor hívja őket – felelte Dors. – Akármilyen gyorsan jönnek is, magát már nem menthetik meg, ha úgy döntök, hogy megölöm. Küldje el az őröket, és beszélgessünk el normálisabb körülmények között.

Linn teljesítette a kívánságát.

– Nos – mondta –, akkor fáradjon beljebb. De hadd figyelmeztessem, dr. Venabili, nekem jó az emlékezőtehetségem.

– Nekem úgyszintén – felelte Dors.

Azzal elindultak Linn irodája felé.

15.

– Mondja el, kérem, dr. Venabili, milyen ügy hozta önt ide – szólalt meg az ezredes kimért udvariassággal.

Dors minden rosszindulat nélkül elmosolyodott, de arca nem tükrözött se kedvességet, se szívélyességet.

– Először is – kezdte – azért jöttem ide, hogy megmutassam, bejutok önhöz, ha akarok.

– Ó?

– Igen. A férjemet a tábornokhoz fegyveres őrség hozta kihallgatásra egy földi járművel. Én körülbelül ugyanakkor hagytam el a szállodát, gyalog és fegyvertelenül, mégis, ha jól sejtem, előttük értem ide. Közben le kellett ugyan gyűrnöm öt őrt, köztük azt is, akinek a kocsiját kölcsönvettem, de megbirkóztam volna akár ötvennel is, hogy önhöz eljussak.

Linn közömbösen bólintott.

– Úgy hallom, önt Tigrisasszonynak is emlegetik.

– Előfordul… És most szeretnék bizonyságot kapni, hogy a férjemnek nem esik semmi bántódása a palotában. Ha már így bemerészkedik az oroszlán barlangjába – bocsánat az erős kifejezésért –, szeretném, ha sértetlenül ki is jutna onnan.

– Biztosíthatom, asszonyom, hogy a férjét látogatásával kapcsolatban semmiféle veszély nem fenyegeti. De ha annyira aggódik, miért hozzám jött? Miért nem egyenesen a tábornokhoz?

– Mert kettejük közül magának van sütnivalója.

Rövid csönd állt be, aztán Linn így szólt:

– Veszélyes ilyesmit hangoztatni, még meghallja valaki.

– Önre nézve veszélyesebb, mint rám, tehát gondoskodjon róla, hogy ne hallja meg senki… Nos, ha úgy gondolja, hogy egyszerűen elaltathatja az aggodalmamat, és elküldhet, nagyon téved. Nem várom meg, míg egy hivatalos részvéttáviratban látom viszont a férjem nevét.

A két sugárpisztoly felé intett, mely előtte hevert az asztalon.

– Fegyvertelenül léptem be a palota területére, önhöz azonban már sugárpisztolyokkal érkeztem. De ha ezek nem lennének, szereztem volna kést, amivel szintén remekül bánok. És ha egyik sincs nálam, engem akkor sem könnyű legyőzni. Ez az asztal, ahogy elnézem, tömör fémből van.

– Valóban.

Dors nyitott tenyérrel föltartotta a kezét, mintha azt mutatná, nincs nála fegyver. Aztán leengedte az asztalra, és végigsimította a felszínét.

Hirtelen ismét a levegőbe emelte, ökölbe szorította, és hangos csattanással lesújtott a fémlapra: mintha maga a kéz is fémből lett volna. Aztán elmosolyodott, és megint kényelmesen elhelyezkedett.

– Egy karcolás sincs rajtam – mondta –, és nem is fáj a kezem. De észre fogja venni, hogy az asztal lapja kissé meggörbült. Ha ugyanekkora ütés egy ember fejét érte volna, a koponyája menten ezer szilánkra robban. Sosem csináltam még ilyesmit, sőt el kell ismernem, életemben nem öltem még embert, legfeljebb megsebesítettem néhányat. De ha Seldon professzornak baja esik…

– Még mindig fenyegetőzik.

– Csak figyelmeztetek. Ha a professzort nem éri bántódás, természetesen nem teszek semmit. Ellenkező esetben azonban, Linn ezredes, kénytelen leszek megcsonkítani vagy megölni önt, és – ne feledje, ez ígéret – Tennar tábornokot úgyszintén.

– Egy egész hadsereggel azért csak nem veheti föl a harcot, Tigrisasszony.

– A szájról szájra terjedő legendákat gyakran kiszínezik az emberek – mondta Dors. – Nem igazán érdemeltem én ki ezt a Tigrisasszony nevet, és biztosíthatom, hogy amit rólam hallott, annak a fele sem igaz. De az ön őrei meghátráltak előlem, és most már valószínűleg mesélik is társaiknak a hihetetlen történetet, még hihetetlenebb részletekkel teletűzdelve. Ezek után talán egy egész hadsereg is tétovázna, hogy megtámadjon-e engem, Linn ezredes. Ha azonban mégis megteszik, és elpusztítanak, akkor sem tehetnek semmit a tömegek haragja ellen. A junta ugyan fönntartja a rendet, de kérdés, hogy meddig. Maguk is jól tudják, hogy egy efféle kettős gyilkossággal most nem ajánlatos fölborzolni a kedélyeket. Gondoljon bele, milyen egyszerű a megoldás: ne érje bántódás Seldon professzort.

– Nem áll szándékunkban bántalmazni őt.

– Akkor mire föl a kihallgatás?

– Elárulom, hisz nem titok: a tábornokot érdekli a pszichohistória. A kormány feljegyzései hiánytalanul a rendelkezésünkre állnak, így tudjuk, hogy a volt császár, Cleon is érdeklődött utána, sőt Demerzel, az első minisztere is. Mi miért ne foglalkoznánk vele? Sőt most van itt az ideje igazán.

– Ezt hogy érti?

– Úgy, hogy múlik az idő. Ha jól tudom, a pszichohistória ötlete Seldon professzor agyában született meg. Egyre lelkesebben és egyre több emberrel dolgozott a terven csaknem harminc éven át. A kormány szinte mindvégig támogatta, úgy is mondhatnám tehát, hogy a találmánya részben a mindenkori vezetést illeti. Azért kérettük most ide, hogy a pszichohistóriáról érdeklődjünk, amely most már bizonyára sokkal előrehaladottabb állapotban van, mint Demerzel és Cleon idejében. Szeretnénk, ha a professzor mindent elmondana nekünk – de nem elégszünk meg a levegőben pörgő, keringő egyenletek képével. Megértett engem?

– Igen – felelte Dors homlokát ráncolva.

– És még valamit. Nehogy azt higgye, hogy a férjét csak a kormány felől fenyegeti veszély. Tehát bármi történik, ne támadjon azonnal nekünk. Hadd ajánljam figyelmébe, hogy a professzornak vannak privát ellenségei is. Persze bizonyítékaim nincsenek, de igen nagy a valószínűsége.

– Észben fogom ezt tartani. Most azonban szeretném, ha elintézné, hogy a kihallgatáson ott lehessek a férjem mellett. Minden kétséget kizáróan tudni akarom, biztonságban van-e.

– Ezt nehéz lesz elintézni, és időbe is telik. A beszélgetésüket nem szakíthatjuk félbe, de ha hajlandó várni, míg végeznek…

– Annyi időt tölt el a szervezéssel, amennyit csak akar, de arra ne számítson, hogy átverhet, és még meg is ússza élve.

16.

Tennar tábornok kidülledt szemmel meredt Hari Seldonra, és ujjaival az asztalon dobolt.

– Harminc év – mondta. – Harminc év telt el, és maga azt mondja, még mindig nincs mit fölmutatnia?

– Ami azt illeti, tábornok úr, csak huszonnyolc év.

Tennar nem is figyelt rá.

– Pedig mennyi rengeteg pénzbe került nekünk! Tudja, hány milliárdot ölt már bele a kormány a Tervébe, professzor?

– Nem számoltam, tábornok úr, de vezetünk könyvelést, úgyhogy ha kívánja, pillanatok alatt utánanézethetek.

– A mi bőkezűségünk sem végtelen, professzor. Nem a régi időkben élünk már, nem Cleon könnyed modorában kezeljük a pénzügyeket. Az adókat emelni nehéz, ugyanakkor a pénzre szükségünk van. Azért hívtam magát ide, mert reméltem, hogy végre valami hasznát láthatom a pszichohistóriának. Ha viszont a válasza nemleges, akkor föl kell világosítanom, hogy tőlünk nem kap többé egy fillért sem. Ha kormánytámogatás nélkül folytathatja a kutatásait, ám tegye, de azt hiszem, jobban jár, ha mégiscsak megismertet az eredményeivel.

– Tábornok úr, olyasmit követel tőlem, amit nem teljesíthetek; viszont ha ön megszünteti a támogatásomat, azzal a jövőt dobja el magától. Adjon még egy kis időt, és ígérem…

– Több kormány is végighallgatta már ezt az ígéretét az utóbbi évtizedekben. Mondja, professzor, valóban igaz az, hogy a maga pszichohistóriája szerint a katonai uralom napjai meg vannak számlálva?

Seldon a homlokát ráncolta.

– Az eljárás még nem áll azon a szinten, hogy bármit is határozottan megjósolhasson.

– Én azonban úgy tudom, a pszichohistória mégiscsak ezt állítja, és erről az eredményről a programnál mindenki tud.

– Nem – csóválta a fejét Seldon. – Semmi ilyesmiről nincs szó. Lehetséges, hogy néhányan közülünk úgy értékeltek bizonyos számításokat, hogy azok a katonai vezetés labilis voltát jelzik, ugyanakkor más számítások alapján talán épp a stabilitásáról győződhettek volna meg. Ezért kell tovább folytatnunk a munkát. Jelen pillanatban a legapróbb tévedés is súlyos eltéréseket eredményezhet a végkövetkeztetésekben.

– De ha maga a pszichohistóriára hivatkozva kijelenti – bármennyire nincs is így –, hogy a kormányunk helyzete labilis, azzal vajon nem járul-e hozzá a bizonytalanság növekedéséhez?

– Könnyen lehetséges, tábornok úr. És ha azt jelentjük ki, hogy stabil, az ugyanúgy hozzájárulhat a stabilizálódáshoz. Cleon császárral több alkalommal is ugyanerről beszélgettünk. A pszichohistóriát valóban fölhasználhatnánk az emberek érzelmeinek manipulálására, ámde ez csupán rövid távú hatás lenne. Az idő múlásával azonban az efféle jóslatok könnyen pontatlannak, sőt egyenesen tévesnek bizonyulhatnának, és így a pszichohistória egy csapásra elveszíthetné minden hitelét.

– Elég! Válaszoljon már egyenesen! Maga szerint mit jósol a pszichohistória a kormányunk számára?

– Hogy vannak benne bizonyos instabil elemek. Azt azonban nem tudhatjuk, mivel lehetne javítani a helyzeten.

– Más szavakkal tehát a pszichohistória csak azt mutatja meg, amire nélküle is rájöhet az ember. És ebbe ölte bele a kormány azt a megszámlálhatatlanul rengeteg pénzt!

– Egyszer eljön az az idő, amikor a pszichohistória már azt is megmutatja, amit nélküle nem tudhatunk, és akkor minden befektetésük sokszorosan megtérül.

– De mégis, mikor jön el ez az idő?

– Remélem, hamarosan. Az utóbbi években több kísérletünk is kielégítő eredménnyel zárult.

Tennar ismét kopogni kezdett ujjaival az asztalon.

– Ez nem elég. Mondjon valami olyat, aminek hasznát veszem.

Seldon eltöprengett, aztán így szólt:

– Elkészíthetek önnek egy részletes jelentést, de időbe telik.

– Hát persze. Napokba, hónapokba, évekbe – aztán valahogy sosem születik meg. Bolondnak néz maga engem?

– Ugyan, dehogy, tábornok úr. Mindazonáltal én sem szeretem, ha bolondnak néznek. Elmondok önnek valamit, amiért azonban egyedül én vállalom a felelősséget. A pszichohistóriai kutatásom során bukkantam rá, de lehet, hogy félreértelmeztem. Ha azonban ennyire ragaszkodik hozzá…

– Ragaszkodom.

– Nos, nem is olyan régen az adókat emlegette. Azt mondta, nehéz tovább emelni őket. Ebben egyetértek. Az adóemelés mindig nehéz döntés. De persze azt is tudom, hogy valahogy minden kormány megszerzi a szükséges pénzforrásokat. Erre mindössze két módszer létezik. Az egyik: kirabolni valamelyik szomszédot, a másik: rábeszélni a polgárokat, hogy önként biztosítsák a szükséges pénzmennyiséget.

– Mivel a mi Galaktikus Birodalmunk immár több ezer éve viszonylagos békében él, a szomszédok kirablásáról szó sem lehet, hacsak nem egy-egy forradalom elfojtása során. Ilyesmi azonban nem történik elég gyakran ahhoz, hogy a kormány ebből tartsa fenn magát, ha pedig sűrűn előfordulna, az csak még rosszabbat jelentene: általános destabilizációt. – Seldon mély lélegzetet vett, aztán folytatta. – Ennélfogva tehát a tőkebeszerzésnek egyetlen útja marad: meg kell kérni a polgárokat, hogy ajánlják föl önként megtakarított pénzük egy részét a kormány javára. Mivel ez feltételezhetően az államvezetés jobb működését vonná maga után, az emberek jobban járnának így, mint ha a vagyonukat egy veszedelmes, kaotikus társadalomban gyűjtögetnék.

– Igen ám, de bármennyire jobban járnak is a polgárok, ha a pénzükért cserébe egy biztos kezű, hatékonyabb kormányzás ügyel a rendre, mégis nehéz őket rávenni az efféle áldozatra. Ennek ellenszeréül az államvezetésnek úgy kell föltüntetnie, mintha csak keveset kérne, és azt is személy szerint méretre szabva. Más szóval tehát a kisfizetésűek adóját arányosan csökkenteni kell. A kulcsszó pedig: kedvezmény, méltányosság.

– Az idő múlásával persze az adózás így egyre bonyolultabbá válik, hisz a különböző világok, illetve szektorok egymás után folyamodnak a kormányhoz kiváltságokért. Ennek eredményeként az adóbegyűjtésért felelős szervezet is fokozatosan terebélyesedni kezd, míg végül teljesen ellenőrizhetetlenné válik. Az átlagpolgár ilyenkor veszti el a fonalat, mikor miért is adózik tulajdonképpen, de a helyzet az, hogy a hivatal sem segíthet rajta, mert ugyanúgy a sötétben tapogatózik.

– Továbbmegyek: a begyűjtött adónak mind nagyobb részét viszi el a terebélyesedő adóhatóság, tehát a befolyt összegből, amely egyre gyarapodik, egyre kevesebb jut hasznos célokra.

– A helyzet végül tarthatatlanná válik. Az elégedetlenség lázadásokat szít. A történelemkönyvek szívesen írják ezeket az eseményeket kapzsi üzletemberek, korrupt politikusok, kegyetlen hadvezérek és ambiciózus kiskirályok számlájára, pedig ők csupán kihasználják az adórendszer túlburjánzásából fakadó helyzetet.

– Ezzel azt akarja mondani, hogy a mi adórendszerünk túl komplikált? – szögezte neki Seldonnak a kérdést Tennar.

– Amennyiben nem az lenne, egyedülálló volna a történelemben. Ha van valami, amit a pszichohistória akár már most megjósolhat, az ez.

– És mit tehetünk?

– Így nem tudom. Ezért akarok összeállítani egy jelentést, de ez nem megy egyik napról a másikra.

– Hagyja már azt a jelentést! Szóval az adórendszerünk túl komplikált? Ugye ezt mondta?

– Könnyen megeshet – mondta Seldon óvatosan.

– Ebből következően egyszerűsítenünk kell.

– Előbb áttanulmányoznám…

– Badarság. A bonyolultság ellentéte az egyszerűség. Ezt jelentések nélkül is tudom.

– Ahogy gondolja, tábornok úr – hagyta rá Seldon.

Ebben a pillanatban a tábornok fölkapta a fejét, mintha hirtelen valami megzavarta volna – és valóban ez is történt. Ökölbe szorított kézzel figyelte, amint a helyiség közepén megjelenik Linn ezredes és Dors Venabili holovíziós képe.

Seldon döbbenten kiáltott föl:

– Dors! Mit keresel te itt?

A tábornok nem szólt semmit, csak komoran meredt maga elé.

17.

A tábornoknak rossz éjszakája volt, és efölött érzett aggodalmában az ezredesnek hasonlóképpen. Most zavartan néztek farkasszemet egymással.

– Mesélje el még egyszer, mit csinált az a nő – mondta a tábornok. Linn úgy festett, mint akinek súlyos teher nyomja a vállát.

– Tigrisasszonynak hívják az emberek, mert olyan, mintha nem is egészen ember lenne. Olyan, akár egy hihetetlenül edzett atléta, és elképesztően magabiztos. Tábornok úr, higgye el, nagyon is ijesztő.

– Még önt is megijesztette? Egyetlen nő?

– Hadd meséljem el részletesen, mit csinált, és hadd mondjak el még néhány dolgot róla. Nem tudom, mennyire igazak a dr. Venabiliről keringő történetek, de ami tegnap megesett, arról személyesen tanúskodom, ha kell.

Elmesélte a történetet ismét, a tábornok pedig az arcát fölfújva hallgatta.

– Kár – szólalt meg végül. – De mit tehetünk?

– A követendő irány véleményem szerint egyszerű: a pszichohistória kell nekünk, tehát…

– Igen, kell – vágott közbe a tábornok. – Seldon mondott is valamit az adózásról, ami… De mindegy. Most nem erről van szó. Folytassa.

Linn, aki zaklatott lelkiállapotában észre sem vette, hogy arcára csipetnyi türelmetlenség ült ki, tovább beszélt:

– Szóval a pszichohistória kell nekünk, de Seldon nem. Őt már teljesen kifacsarta a hosszú éveken át folytatott munka. Minél tovább tanulmányozom, annál inkább csak egy idősödő tudóst látok, aki a múltjából él. Kis híján harminc éve volt rá, hogy sikerre vigye a pszichohistóriát, de kudarcot vallott. Új emberekkel a parancsnoki hídon a program talán gyorsabban halad majd előre.

– Egyetértek. De mi lesz a nővel?

– Hát ez az! Eddig nem vettük őt számításba, hiszen mindig gondosan a háttérben maradt. Gyanítom azonban, hogy nehéz lenne, ha nem lehetetlen, Seldont diszkréten, a kormány nyilvános bevonása nélkül eltávolítani, míg a nő életben van.

– Maga komolyan azt hiszi, ellátná a bajunkat, ha a férjének bármi baja esnék? – kérdezte a tábornok, megvetéstől lefelé görbülő szájjal.

– Igen, komolyan. Sőt forradalmat szítana. Pontosan úgy, ahogy ígérte.

– Nem gondoltam, hogy ilyen gyáva, ezredes.

– Tábornok úr, kérem, én próbálok hallgatni az eszemre. Nem hátrálok meg, de valamit kezdenünk kell ezzel a Tigrisasszonnyal. – Gondolataiba merülve elhallgatott. – Ami azt illeti – folytatta aztán –, az informátoraim már régebben is figyelmeztettek rá, de én persze nem vettem komolyan.

– És hogyan akar megszabadulni tőle?

– Nem tudom – ismerte be Linn, aztán lassan hozzátette: – De valakinek tudnia kell.

18.

Seldonnak is rossz éjszakája volt, ráadásul az új nap sem ígért semmi jót. Csak ritkán haragudott meg Dorsra, de most nagyon.

– Micsoda bolondság volt ez? – fakadt ki. – Miért nem elégedtél meg a Kupola Szálló közelségével? Már az is épp eléggé megrémisztett volna egy paranoiás politikust, aki állandóan összeesküvéstől retteg.

– Miért? Hiszen fegyvertelenek voltunk, Hari. Csak szabadságra jöttünk, a születésnapi ünnepségek betetőzéseként. Nem jelentettünk számára semmiféle fenyegetést.

– Akkor sem lett volna szabad megrohamoznod a palotát. Ez megbocsáthatatlan. Megzavartad a tábornokkal folytatott beszélgetésünket, miután én többször is kifejezetten megkértelek, hogy ne tedd. Akár hiszed, akár nem, nekem is megvoltak a saját terveim.

– Az én szememben a vágyaid, a parancsaid és a terveid mind csak másodlagosak a biztonságodhoz képest.

– Nem voltam veszélyben.

– A távolból nem állapíthattam meg. Kétszer törtek már az életedre. Miből gondolod, hogy harmadszor nem fognak?

– Annak a két alkalomnak az idején első miniszter voltam. Akkor még megérte volna, hogy eltegyenek láb alól. De most kinek állna útjában egy öreg matematikus?

– Pontosan ezt akarom megtudni – felelte Dors. – Először is a Terv dolgozóinál kell kérdezősködnöm.

– Nem. Azzal csak fölidegesíted az embereket. Hagyd őket békén.

– Sajnos, nem tehetem. Hari, az én munkám az, hogy megvédjelek. Huszonnyolc évem van már benne. Most nem állíthatsz meg.

Valami a szeme csillogásában azt súgta a férfinak, hogy bármit kérhet vagy parancsolhat, ő akkor is véghezviszi, amit akar.

Számára Seldon biztonsága volt a legfontosabb.

19.

– Zavarhatlak, Yugo?

– Hát persze, Dors – villantott felé Amaryl egy széles mosolyt. – Te sosem zavarsz. Mit tehetek érted?

– Érdekelne néhány dolog, amiben talán segíthetsz.

– Szívesen.

– Van valami a Tervben, amit Ősradiánsnak neveztek. Olykor-olykor előkerül a neve. Hari beszélt már nekem róla, úgyhogy el tudom képzelni, milyen, de még sose láttam igazából működés közben. Megnézhetném?

Amaryl kényelmetlenül fészkelődni kezdett.

– Ami azt illeti, az Ősradiáns a Terv egyik legtitkosabb része, és te nem szerepelsz azoknak a listáján, akik hozzáférhetnek.

– Tudom, de elvégre már huszonnyolc éve ismerjük egymást…

– Továbbá Hari felesége vagy. Gondolom, rád nem érvényes minden szabály. Tehát összesen két teljes Ősradiáns létezik. Az egyik Hari irodájában, a másik meg itt. Pontosan itt, ni.

Dors lenézett az asztalon álló kis fekete kockára. Abszolút jelentéktelennek látszott.

– Ez lenne az?

– Igen. Ez tartalmazza a jövőt meghatározó egyenleteket.

– És hogyan fértek hozzá ezekhez az egyenletekhez?

Amaryl megérintett egy kapcsolót, mire a szoba világítása kialudt, és helyette sokszínű fény ragyogott föl. Dors körül egyszerre számok, nyilak, vonalak és más matematikai jelek keltek életre. Úgy tűnt, hogy az egész spirálvonalban halad fölfelé, ám ha egy bizonyos pontra függesztette a szemét, az mintha egy helyben állt volna.

– Ez hát a jövő? – kérdezte.

– Talán – felelte Amaryl, és kikapcsolta a berendezést. – A lehető legjobban fölnagyítottam a képet, hogy láthasd a jeleket. Anélkül csak világosabb és sötétebb foltokat különböztethettél volna meg.

– És ezeknek az egyenleteknek a tanulmányozásával meg tudjátok mondani, mit tartogat számunkra a jövő?

– Elméletben. – Visszatért a szoba korábbi, prózaibb világítása. – De beleütköztünk két nehézségbe.

– Ó! És mik azok?

– Először is: ezeket az egyenleteket nem közvetlenül emberi agy szülte. Mi csupán évtizedeken át programoztunk egyre bonyolultabb komputereket, a számításokat már a gépek végezték. Nekünk tehát nincs bizonyíték a kezünkben, vajon valóban helyesek-e. Ha a programozásba annak idején hiba csúszott, hát…

– Akkor ez az egész használhatatlan?

– Meglehet. – Amaryl megdörzsölte a szemét, és Dors akaratlanul is arra gondolt, milyen megfáradt vénember lett belőle az utóbbi pár esztendő alatt. Tíz-egynéhány évvel volt fiatalabb Harinál, mégis öregebbnek látszott, sokkal öregebbnek.

– Persze reméljük – folytatta Amaryl megtört hangon –, hogy nem minden számítás hibás, ám ekkor lép fel a második nehézség. Bár Hari és én már évtizedek óta teszteljük és módosítgatjuk őket, még mindig nem tudjuk, melyik egyenlet mit jelent. A komputer megalkotta őket, tehát valamilyen jelentőséggel mindegyiknek bírnia kell – de vajon mi az? Vannak azért olyan részletek, amelyeket, azt hisszük, megfejtettünk. Most például az úgynevezett A-23-as szekción dolgozom, egy különösen zűrzavaros csomóponton. A világegyetemben még semmi ehhez hasonlót nem sikerült találnunk. Valamennyivel mégis előrébb jutunk minden évben, és szinte már magam előtt látom a pillanatot, amikor a pszichohistóriát hivatalosan is besorolják a valódi, hasznos tudományok közé.

– Hány ember juthat hozzá az Ősradiánsokhoz?

– A Terv valamennyi matematikusának van erre engedélye, de azzal se jöhet előzetes megbeszélés nélkül. Be kell osztani az időt, ráadásul minden egyes ember kívánságaihoz hozzá kell igazítani az Ősradiánst, hogy azt a szakaszt mutassa, amelyik az illetőt érdekli. Ez meglehetősen komplikált dolog, amikor mindenki egyszerre akarja használni. Most azonban lelassult a munka: valószínűleg mindenki Hari születésnapi ünnepségét igyekszik kiheverni.

– Tervezitek még több Ősradiáns elkészítését?

Amaryl csücsörített.

– Igen is, meg nem is. Sokat segítene, ha lenne egy harmadik, de annak gazdájának is lennie kéne. Javasoltam Harinak, hogy Tamwile Elar – azt hiszem, ismered őt…

– Igen.

– Szóval hogy Elar kapja a harmadik Ősradiánst. Őt az Elektroklarifikátora és az akaotikus egyenletei kétségkívül a harmadik emberré tették a Tervben. Hari azonban habozik.

– Nem tudod, miért?

– Azért, mert ha Elar megkapja, azzal nyíltan elismerjük őt harmadiknak, kellemetlen helyzetbe hozva így a nála idősebb matematikusokat. Hogy úgy mondjam, politikai nehézségek adódnak. Szerintem fölösleges ilyen mondvacsinált okokkal húzni az időt, de Hari… Te igazán ismered őt.

– Igen, ismerem. De mi van, ha azt mondom, hogy Linn látta az Ősradiánst?

– Linn?

– Hender Linn ezredes, a junta egyik vezetője. Tennar lakája.

– Erősen kétlem, Dors.

– Márpedig ő nekem levegőben pörgő egyenletekről beszélt, olyanokról, amilyeneket az előbb vetített ki az Ősradiáns. Úgy érzem, hogy járt itt, és látta a berendezést működés közben.

Amaryl a fejét rázta.

– El nem tudom képzelni, ki hozhatta volna el a junta egyik tagját Hari irodájába vagy az enyémbe.

– Szerinted a Tervnél ki állhat ilyen jó kapcsolatban a katonákkal?

– Senki – jelentette ki Amaryl, és láthatóan hitt is benne. – Számomra ez elképzelhetetlen. Linn talán sosem látta az Ősradiánst, csak hallott róla.

– Akkor viszont ki fecseghetett előtte?

Amaryl elgondolkodott egy pillanatra, majd azt válaszolta:

– Senki.

– Épp az előbb beszéltél a Terv belső politikájáról, azzal kapcsolatban, hogy Elar megkaphatja-e a harmadik Ősradiánst. Gondolom, egy ilyen több száz embert tömörítő programban csaknem mindennaposak az apróbb viták, veszekedések.

– Ó, igen. Szegény Hari néha nekem panaszkodik. Mindig neki kell igazságot tennie, és el tudom képzelni, micsoda fejfájást okoz ez számára.

– Ezek a veszekedések vannak olyan súlyosak, hogy befolyásolják a Terv munkáját?

– Nem igazán.

– Vannak az adagosnál veszekedősebb természetűek vagy sértődékenyebbek a kutatók között? Másképp fogalmazva: vannak-e olyanok, akiknek az eltávolításával megszűnne a viták 90 százaléka?

– Amaryl fölvonta a szemöldökét.

– Az ötlet jól hangzik, csak azt nem tudom, kik azok. Én igazából nem szeretek belefolyni a „belpolitikai” ügyekbe. Inkább elkerülöm az összetűzéseket.

– Ez furcsa – töprengett Dors. – Nem kételkedsz te a pszichohistóriában?

– Milyen értelemben?

– Miként állíthatod, hogy egyszer képes leszel megjósolni a jövőt, amikor még egy olyan egyszerű dologról sem tudsz számot adni, mint a Terven belüli személyes ellentétek?

Amaryl halkan fölkuncogott. Szokatlan volt ez tőle, hisz egész életében nemigen tett humorérzékről tanúbizonyságot.

– Sajnálom, Dors, de épp abba az egy problémába kötöttél bele, amelyet bizonyos értelemben már sikerült megoldanunk. Hari maga azonosította be azokat az egyenleteket, melyek a személyes ellentéteket szemléltetik, és a képhez én raktam hozzá tavaly az utolsó mozaikdarabkát.

– Rátaláltam ugyanis a módszerre, hogyan lehetne az egyenletek megváltoztatásával az ellentétek csökkenését elérni. Persze ha az egyik helyen sikerül csökkentenünk, a másikon ugyanolyan mértékben sokasodni kezdenek. Egy zárt csoportot figyelembe véve, sosem szűnnek meg teljesen az ellentétek – a zárt csoport pedig azt jelenti, hogy időközben nincsenek tagcserék. Elar akaotikus egyenleteinek segítségével bebizonyítottam, hogy ez a helyzet állandó, bárki bármit tesz is. Hari úgy nevezte el az elméletet, hogy „a személyes ellentétek megmaradásának törvénye”. Ez engedte először sejtenünk, hogy a társadalom dinamikája ugyanolyan törvények alapján működik, mint mondjuk a fizika. Ezek a törvények jelenthetik a megoldást valamennyi problémánkra.

– Ez így mind nagyon szép, de mi van, ha végeredményként az derül ki, hogy minden megváltoztathatatlan, hogy minden rossz rossz marad, és hogy ha a Birodalmat meg is mentitek a pusztulástól, az csak egy más irányú leépülést eredményez?

– Ez már másoknak is eszébe jutott, nekem azonban más a véleményem.

– Hát jó. Vissza a valós világba. Létezik a Terven belül valamiféle személyes ellentét, ami fenyegetheti Hari biztonságát? Úgy értem, fizikailag.

– Hogy Harit fenyegeti-e veszély? Természetesen nem. Hogy juthatott eszedbe ilyesmi?

– Senki sem ítéli el Harit, amiért, mondjuk, túl arrogáns, követelőző vagy önző? De nem is kell ilyen ok hozzá. Nem irigyli valaki csupán azért, mert hosszú ideje áll már a Terv élén?

– Sose hallottam semmi ilyesmit.

Dors elégedetlennek látszott.

– Természetesen senki nem mondana ilyesmit előtted. De azért köszönöm, Yugo, hogy hajlandó voltál segíteni, és rám áldoztad az idődet.

Amaryl sokáig bámult az asszony után. Valami enyhe nyugtalanságot érzett, de aztán visszatért a munkájához, és hamarosan minden másról megfeledkezett.

20.

Amikor Hari Seldonnak egy időre elege lett a munkájából (ez persze nem túl gyakran következett be), fogta magát, és elment Raychhoz, aki az egyetem kapuin kívül lakott. Nagyon szerette nevelt fiát, és erre minden oka meg is volt: Raych jó természetű, eszes és hűséges volt, ráadásul rendelkezett azzal az előnyös tulajdonsággal is, hogy bizalmat és szeretetet váltson ki másokból.

Hari ezt először akkor figyelhette meg nála, amikor még tizenkét éves kis utcagyerek volt. Valami rejtélyes módon mind ő, mind Dors azonnal a szívébe zárta. Aztán visszaemlékezett, hogyan hatotta meg a fiú Rashelle-t, Mynek egykori polgármesterasszonyát. Joranum is feltétel nélkül megbízott benne, s ez okozta végül a pusztulását. Raych még a gyönyörű Manella szerelmét is elnyerte. Hari sosem tudta igazán megfejteni, mi is lefegyverző vonzerejének lényege, mindazonáltal minden percet élvezett, melyet nevelt fiával tölthetett.

– Minden rendben? – nyitott be szokásos stílusában.

Raych félrerakta a hologramot, melyet éppen tanulmányozott, és fölállt, hogy üdvözölje.

– Minden rendben, apa.

– Nem hallom Wandát.

– Méghozzá okkal. Elment vásárolni az anyjával.

Seldon leült, és vidáman tekintett végig a szanaszét heverő referenciaanyagokra.

– Hogy áll a könyved?

– Köszöni, jól. Én viszont lehet, hogy belerokkanok a munkába – sóhajtotta. – De végre az emberek orra alá dörgölöm, milyen érzés Dahlban vegetálni. Soha senki nem firkált még arról a szektorról, ez röhej, nem?

Seldon már régen észrevette, hogy Raych, valahányszor szülőföldjéről beszél, automatikusan áttér a dahli szlengre.

– Na és te hogy vagy, apa? Örülsz, hogy vége a felhajtásnak?

– El se tudod képzelni, mennyire. Minden egyes percét gyűlöltem.

– A többieknek mindenesetre nem tűnt föl.

– Nézd, muszáj volt jó képet vágnom a dologhoz. Nem akartam a többiek kedvét elrontani.

– Biztos annak sem örültél, amikor anya betört utánad a palotába. Azóta is mindenki erről beszél.

– Hogy nem örültem neki, az enyhe kifejezés. Az anyád, Raych, a legcsodálatosabb asszony a világon, de borzasztó nehéz kezelni. Lehet, hogy tönkre is tette a terveimet.

– Milyen terveid voltak?

Seldon hátradőlt a széken. Mindig jólesett olyan emberrel beszélgetnie, akiben teljesen megbízott, ám aki ugyanakkor mit sem tudott a pszichohistóriáról. Már több esetben előfordult, hogy megtárgyalta az elképzeléseit Raychcsal, és így bukkant rá olyan megoldásokra, amilyenek, ha csak magában gondolkodik, nem jutnak eszébe.

– Le vagyunk árnyékolva? – kérdezte.

– Mindig.

– Jó. Szóval Tennar tábornokot elgondolkodtattam bizonyos dolgokon.

– Milyen dolgokon?

– Beszéltem neki az adózásról, és rámutattam, hogy ha egyenletesebben akarjuk elosztani a lakossági terheket, az csak a begyűjtési módokat bonyolítja és drágítja. A nyilvánvaló megoldás tehát az adórendszer egyszerűsítése.

– Értelmes ötletnek hangzik.

– Egy bizonyos pontig igen. De könnyen lehet, hogy a beszélgetésünk eredményeként Tennar most túlzásba viszi az egyszerűsítést. Tudod, az adózás mindenféle szélsőséges helyzetben elveszíti hatékonyságát. Ha túlkomplikálják, az emberek nem értik meg, ráadásul mind hatalmasabb adminisztrációt kell eltartaniuk. Ha viszont túlegyszerűsítik, mindenki igazságtalannak érzi, és felszínre tör az elégedetlenség. A legegyszerűbb forma a fejadó, amely mindenkivel ugyanannyit fizettet, de ennél válik legegyértelműbbé a módszer tisztességtelen volta, hiszen a gazdagokat és a szegényeket egyformán kezeli.

– És ezt nem magyaráztad el a tábornoknak?

– Valahogy nem jutott rá alkalmam.

– És gondolod, hogy Tennar bevezeti a fejadót?

– Szerintem legalábbis ezt tervezi. Akkor pedig, amint az első hírek kiszivárognak, az emberek lázadozni kezdenek, abba pedig belebukik a kormány.

– És te ezt direkt intézted így, apa?

– Hát persze.

Raych a fejét csóválta.

– Nem egészen értelek. A magánéletben olyan kedves és jólelkű vagy, mint talán senki más a Birodalomban. Ugyanakkor szándékosan olyan politikai helyzetet idézel elő, amely csak lázadásokhoz és vérontáshoz vezethet. Hatalmas lesz az okozott kár. Erre vajon gondoltál?

Seldon ismét hátradőlt a székében.

– Semmi más nem jár az eszemben, Raych – mondta szomorúan. – Amikor először elkezdtem dolgozni a pszichohistórián, még csupán egyszerű tudományos kutatóprogramnak tűnt. Biztos voltam abban, hogy az elméletnél tovább sosem jutok. De teltek az évtizedek, és egyszer csak mind a lehetősége, mind a szükségessége előállt annak, hogy a gyakorlatban is kipróbálhassuk.

– Hogy emberek haljanak meg?

– Nem, hanem hogy kevesebb ember haljon meg. Ha a pszichohistóriai elemzésünk helytálló, a junta már csak néhány évig maradhat fenn, összeomlása pedig több különböző módon is végbemehet. Ezek közül mind többé-kevésbé véres. Az én módszerem az adótrükkel sokkal simább, békésebb átmenetet jelenthet, ha, ismétlem, ha az elemzésünk helytálló.

– És mi történik, ha nem az?

– Ebben az esetben bármi megtörténhet. A pszichohistóriának azonban egyszer el kell érnie azt a pontot, amikortól már meglehetős biztonsággal tudjuk fölhasználni a legoptimálisabb lehetőségek kiválasztására. Bizonyos értelemben ez az én adótrükköm az első nagy kísérlet.

– Meg kell mondanom, ahhoz képest egész egyszerűen hangzik.

– Pedig nem az. Neked fogalmad sincs, milyen bonyolult tudomány a pszichohistória. A fejadó bevezetésével többször is megpróbálkoztak már a történelem folyamán. Sosem bizonyult ugyan népszerűnek, mindannyiszor ellenállást váltott ki, a dolog mégsem végződött soha a kormány bukásával. Ez múlhatott a társadalmi elnyomás mértékén, de az is előfordult, hogy a nép békés úton érte el a rendelet visszavonását. Ha a fejadó valamennyi vagy akárcsak néhány esetben is végzetes eszköznek bizonyult volna, nem próbálkoznak meg vele annyian. Általában tehát nem veszélyes a bevezetése. A Trantoron azonban a helyzet nem egészen normális: bizonyos labilitás figyelhető meg a rendszerben, és a pszichohistóriai elemzés azt mutatja, hogy itt az ellenállás különösen erős lenne, míg az elfojtására irányuló törekvések annál gyengébbek.

– Remélem, beválik a terved, apa. – Raych hangja kétkedően csengett. – De nem gondolod, hogy a tábornok arra hivatkozik majd, a pszichohistória tanácsára cselekedett, és így téged is magával ránt a sárba?

– Nyilván fölvette a beszélgetésünket, de ha közzéteszi, azzal mindenkinek megmutatja, hogy én azt akartam, várjon, amíg összeállítom a részletes jelentésem. Márpedig ő nem várt.

– És anyának mi a véleménye az egészről?

– Vele még nem beszéltem erről – mondta Seldon. – Őt amúgy is más foglalja le most.

– Mi?

– Valami ellenem szőtt összeesküvés nyomai után kutat – a Terven belül. Szerinte a legtöbb munkatársam meg akar szabadulni tőlem. – Seldon fölsóhajtott. – Azt hiszem, ebben én is egyetértek velük. Szívesen megszabadulnék magamtól, mint a Terv irányítójától. Ehhez azonban kéne valaki, akire rátestálhatom a pszichohistóriával járó, egyre növekvő felelősséget.

– A mamát még mindig Wanda álma aggasztja – mondta Raych. – Tudod, menynyire mániákusan védelmez téged. Egyszer arról álmodtam, hogy öreg korodban meghaltál, és ő azonnal nyomozni kezdett valami összeesküvés után.

– Remélem, ezúttal téved.

A képtelen gondolatra mindketten fölnevettek.

21.

A kis elektroklarifikációs laboratóriumban valamiért a normálisnál alacsonyabb hőmérséklet uralkodott, és Dors Venabili eltöprengett, vajon miért. Némán üldögélt, s várta, hogy a labor egyetlen dolgozója befejezze, amit éppen csinál.

Dors figyelmesen végigmérte a nőt. Karcsú, az arca hosszúkás; keskeny ajkaival és befelé ívelő állával nem különösebben csinos, sötétbarna szemében azonban az intelligencia fénye csillog. Asztalán fényes névtábla állt: CINDA MONAY.

A nő végül Dors felé fordult.

– Elnézést, dr. Venabili – mondta –, de van olyan kísérlet, amelyet még a főnök felesége kedvéért sem szakíthatok félbe.

– Biztosíthatom, nem is vártam el ilyesmit. Mellesleg csupa jót hallottam önről.

– Ennek örülök. No és kitől?

– Többektől – tért ki a válasz elől Dors. – Gondolom, ön lehet a Terv kutatói közt a legfontosabb, aki nem matematikus.

Monay összerezzent.

– Megfigyeltem már, hogy szeretnek minket különválasztani a matematikusi arisztokráciától. Én úgy érzem, ha fontos embernek számítok, azt nem befolyásolhatja, matematikus vagyok-e vagy sem.

– Tökéletesen igaz. Mióta vesz részt a Tervben?

– Két és fél éve. Azelőtt a Streelingen tanultam sugárzásfizikát.

– Úgy hallom, a Tervnél kiváló eredményeket ért el.

– Kétszer is előléptettek, dr. Venabili.

– Találkozott közben bármiféle nehézséggel, dr. Monay?… Természetesen bármit mond, az köztünk marad.

– A munka persze nehéz, de ha ön valamiféle személyes dologra gondolt, a válaszom: nem. Legalábbis nem találkoztam többel, mint az egy hasonlóan kiterjedt kutatóprogram esetében várható.

– Ez alatt mit ért?

– Alkalmi vitákat, veszekedéseket. Elvégre emberek vagyunk.

– Semmi komolyabbat? Monay a fejét rázta.

– Semmi komolyabbat.

– Úgy értesültem, dr. Monay – folytatta Dors –, hogy ön kifejlesztett valamiféle berendezést, amely igencsak megkönnyítette a munkát az Ősradiánssal. Ha jól vettem ki, több információ beprogramozását teszi lehetővé.

Monay szélesen elmosolyodott.

– Hát ön erről is tud? Igen, Elektroklarifikátornak hívják. A kifejlesztése után kaptam Seldon professzortól ezt a saját laboratóriumot.

– És hogyhogy egy ilyen fontos fölfedezés nem röpítette magasabbra a Terv ranglétráján?

– Hát – Monay zavartnak látszott –, az érdem nem egyedül az enyém. Én voltaképpen csak technikusi munkát végeztem, ha nem is akármilyet.

– És ki dolgozott önnel?

– Ó, hát nem tudja? Tamwile Elar. Ő dolgozta ki a berendezés alapjául szolgáló elméletet, én csak megterveztem és megépítettem.

– Ez azt jelenti, hogy ő aratta le a babérokat?

– Nem, nem. Hogy gondolhat ilyet? Dr. Elar nem az a fajta ember. Teljes mértékben elismerte a munkámat, sőt még azt is javasolta, nevezzük el a berendezést kettőnk után. Ezt azonban nem sikerült keresztülvinnie.

– Miért nem?

– Seldon professzor elvei miatt. Minden berendezést és egyenletet a funkciója alapján kell elnevezni, nem pedig a feltalálója után, hogy elkerüljük a személyeskedéseket. A szerkezetet tehát Elektroklarifikátornak hívják. Amikor azonban dr. Elarral együtt dolgozunk, mindig a mi nevünket használja rá. Higgye el, dr. Venabili, csodálatosan hangzik. Talán egy napon a Tervben mindenki így ismeri majd. Én legalábbis remélem.

– Én is remélem – hagyta rá Dors udvariasan. – Önnek nagyon jó véleménye lehet Elarról.

– Igen, igen – bólogatott Monay őszinte lelkesedéssel. – Nagyszerű neki dolgozni. Most éppen a berendezés egy új változatával kísérletezem, amely még teherbíróbb lesz. Egyelőre nem is egészen értem… mármint azt, hogy mire akarják használni. De akárhogy is, ez a munka, ezt kell elvégezni.

– És halad vele?

– De mennyire! Dr. Elarnak oda is adtam már a prototípust, tesztelésre. Ha beválik, továbbléphetünk.

– Jól hangzik – bólogatott Dors. – És mit gondol, mi történik, ha Seldon professzor leköszön igazgatói tisztéről? Ha visszavonul?

Monay meglepett arcot vágott.

– A professzor vissza akar vonulni?

– Én nem tudok róla; csupán egy képzeletbeli helyzetet vázoltam föl. Tegyük föl, hogy visszavonul. Mit gondol, ki lehetne az utódja? Abból következtetve, amit mondott, nyilván Elart szeretné látni az igazgatói székben.

– Igen, őt – felelte Monay egy pillanatnyi tétovázás után. – Ő messze a legbriliánsabb elme a fiatalabbak közül. Szerintem nagyon jól elirányítaná a Tervet. Persze a kora ellene is szólhat. Elég sok öreg kövület dolgozik még itt – ó, bocsánat, nem úgy gondoltam –, akik nem szeretnék, ha egy ilyen fiatal fiú parancsolgatna nekik.

– Megmondaná, kire értette azt, hogy „öreg kövület”? Ismétlem, minden szava köztünk marad.

– Nos, többen is vannak, de különösen dr. Amarylra gondoltam. Ő a legfőbb várományos.

– Értem. – Dors fölállt. – Köszönöm a segítségét. Most már nem tartom föl tovább a munkájában.

Azzal kiment. Fejében azonban egyre az Elektroklarifikátor járt, és Amaryl.

22.

– Megint te vagy az, Dors? – fogadta Yugo Amaryl.

– Sajnálom, hogy már másodszor zavarlak meg ezen a héten. Mások nem sűrűn járnak hozzád, igaz?

– Senkit nem bátorítok arra, hogy meglátogasson – mondta Amaryl. – Ha valaki jön, az csak megzavar a munkámban, félbeszakítja a gondolatmenetemet. Te persze nem, Dors. Te és Hari, ti különleges emberek vagytok. Soha egy pillanatra sem felejtem el, mit tettetek értem.

Dors csak legyintett.

– Felejtsd el, Yugo. Keményen dolgoztál Hari mellett, úgyhogy minden apró szívességünket régen kamatostul visszafizetted már. De hogy halad a Terv? Hari nekem sohasem beszél róla.

Amaryl arca fölragyogott, s hirtelen egész teste megtelt lelkes vitalitással.

– Nos, hát jó. Nehéz a Tervről a matematikai részletek mellőzésével beszélni, de az elmúlt két évben hatalmas lépéseket tettünk meg előre. Mintha a sok-sok kalapálás után végre lazulni kezdenének a kövek börtönünk falában.

– Úgy hallottam, dr. Elar új számításai rengeteget segítettek.

– Az akaotikus egyenletek? Igen. Rengeteget.

– És úgy tudom, az Elektroklarifikátor is. Beszéltem azzal a nővel, aki tervezte.

– Cinda Monayjel?

– Igen, vele.

– Nagyon okos nő. Szerencsénk, hogy alkalmaztuk.

– Mondd csak, Yugo, te ugye csaknem minden percedet az Ősradiáns mellett töltöd?

– Többé-kevésbé igen.

– És az Elektroklarifikátor segítségével tanulmányozod.

– Természetesen.

– Sose gondoltál arra, hogy szabadságot kéne kivenned, Yugo?

Amaryl nagyokat pislogva bámult rá.

– Szabadságot?

– Igen. Biztos hallottad már ezt a szót. Tudod, mi az a szabadság.

– De miért kéne szabadságra mennem?

– Mert szörnyen megviseltnek látszol.

– Csak egy kicsit fáradt vagyok. A munkámat azonban nem hagyhatom félbe.

– Fáradtabb vagy most, mint régen?

– Egy kicsit. Tudod, Dors, öregszem.

– Hisz még csak negyvenkilenc éves vagy.

– Az idő akkor is repül.

– Hát hadd repüljön! De mondd, Yugo, csak hogy témát váltsunk, Hari hogy bírja a munkát? Te olyan régóta vagy már mellette, nálad jobban senki sem ismerheti őt. Még én sem. Legalábbis ha a munkájáról van szó.

– Remekül bírja, Dors. Nem látok rajta semmiféle változást. Még mindig övé közülünk a leggyorsabb, legélesebb elme. A korából semmit sem mutat, legalábbis egyelőre nem.

– Jó ezt hallani. De attól tartok, ő maga nem vélekedik ilyen derűlátóan. Rosszul viseli az öregedést. Arra is nehéz volt rábírni, hogy megünnepelje a legutóbbi születésnapját. Apropó, te ott voltál az ünnepségen? Nem láttalak.

– Be-benéztem. De tudod jól, hogy nem érzem magam túl jól az efféle összejöveteleken.

– Lehet, hogy Hari kezd kifulladni? És most nem a szellemi képességeire gondolok, hanem a testi teherbírására. A te véleményed szerint nem túl öreg még a posztjával járó felelősségek vállalásához?

Amaryl megdöbbent.

– Ez még eszembe se jutott. El sem tudom képzelni, hogy elhagyja magát.

– Pedig előfordulhat. Én azt hiszem, néha már fontolgatja, hogy lemond a tisztéről, és átadja a stafétabotot a fiatalabb korosztálynak.

Amaryl hátradőlt a székén, és lerakta a fényceruzát, amellyel Dors belépése óta játszadozott.

– Mi? Ez nevetséges! Lehetetlen!

– Biztos vagy benne?

– Tökéletesen. Ő nem határozna ilyen ügyben anélkül, hogy velem beszélne. Ez nem lehet igaz.

– De gondolj bele, Yugo. Hari belefáradt a munkába. Próbálja nem kimutatni, de ez a tény. Mi van, ha tényleg úgy dönt, hogy visszavonul? Mi lesz akkor a Tervvel? Mi lesz a pszichohistóriával?

Amaryl szeme összeszűkült.

– Te tréfálsz velem, Dors?

– Nem. Csak megpróbálok belelátni a jövőbe.

– Ha Hari visszavonul, természetesen én veszem át a helyét. Mi ketten évekig kísérletezgettünk mindenféle segítség nélkül; a többiek csak később jöttek. Rajta kívül senki nem ismeri úgy a Tervet, mint én… Csodálkozom, hogy nem én jutottam egyből az eszedbe utódként.

– Én egy percig sem kételkedtem. Az volna a logikus, ha te lennél az utód, de vajon te így akarod-e? Lehet, hogy a pszichohistóriáról mindent tudsz, de vajon vállalnád-e egy ekkora kutatóprogram minden adminisztrációs feladatát, a saját munkád rovására? Valójában Harit is ez a felelősség viselte meg igazán, az állandó feszültség. Te magadra vállalnád ezt a feladatot?

– Igen, de most semmi kedvem erről diskurálni… Dors, talán azért jöttél ide, hogy kíméletesen beadd, Hari ki akarja tenni a szűrömet?

– Mit képzelsz? – háborodott föl Dors. – Hogy feltételezhetsz ilyesmit Hariról? Hát fordult ő valaha is a barátai ellen?

– Akkor viszont felejtsük el a témát. Különben is, Dors, nem akarlak megsérteni, de rengeteg dolgom van. – Hirtelen sarkon fordult, és visszatért a munkájához.

– Hát persze. Nem akartalak föltartani.

Dors a homlokát ráncolva távozott.

23.

– Gyere be, anya – mondta Raych. – Tiszta a levegő. Manellát és Wandát elküldtem itthonról.

Dors belépett, megszokásból jobbra-balra sandítva, aztán leült a legközelebbi székre.

– Kösz – mondta. Többet nem szólt, csak ült elgyötörten, mintha a Birodalom összes gondja az ő vállát nyomná.

Raych várt egy darabig, aztán megszólalt:

– Azóta sem volt alkalmam megkérdezni, miért vállalkoztál arra az életveszélyes száguldozásra a palota parkjában. Nem mindenki dicsekedhet ilyen anyával.

– Most nem erről kell beszélnünk, Raych.

– Akkor ki vele, miről… Az arcod általában nem sok mindent árul el, de most mintha kissé nyúzottabb lennél. Mi a baj?

– Semmi. Egyszerűen, ahogy mondtad, nyúzottabb vagyok. Sőt mi több, rossz a hangulatom, mert nagyon fontos dolgok járnak a fejemben, csakhogy apáddal újabban képtelenség szót érteni. Ő a legcsodálatosabb ember a világon, de borzasztóan nehéz kezelni. Egyszerűen képtelen fölfogni a helyzet komolyságát. Azt állítja, fölöslegesen aggódom az életéért, és semmi szüksége a védelmemre.

– Ugyan már, anya, hiszen néha tényleg túlzásba viszed az aggódást, legalábbis apával kapcsolatban. A helyzet nem lehet olyan komoly.

– Köszönöm a megértésed. Pontosan úgy beszélsz, mint ő. A kétségbeesésbe kergettek engem.

– Próbálj meg lazítani egy kicsit, anya, és mondd el, mi bánt. Az elejétől kezdve.

– Az egész Wanda álmával kezdődött.

– Wanda álmával! Anya! Talán jobb lesz, ha most rögtön abbahagyod. Ha így kezded, persze hogy apa sem akar végighallgatni. Ugyan már, egy kisgyerek álmodik valamit, te meg rögtön fölfújod az ügyet. Ez nevetséges.

– Szerintem nem álmodott, Raych. Csak azt hitte, hogy álmodik, de közben hús-vér emberek beszélgetését hallgatta, talán a nagyapja haláláról.

– Ez meglehetősen merész feltételezés. Miből gondolod, hogy igaz lehet?

– Feltételezzük egy pillanatra, hogy igaz. Wanda csak egyetlen szókapcsolatra emlékezett tisztán: „limonádé-halál”. Miért álmodta volna ezt? Sokkal valószínűbb, hogy hallott valamit, amit aztán a tudata így torzított el. De mi lehetett, amit valójában hallott?

– Fogalmam sincs – felelte Raych hitetlenkedve. Dors észrevette a reakcióját.

– Most biztos azt hiszed, az egész az én beteges agyam szüleménye. Ha azonban mégis igazam van, az azt jelenti, hogy Hari ellen összeesküvést szőnek, méghozzá a Terven belül.

– Ez legalább olyan képtelenségnek tűnik, mint egy gyerek álmának boncolgatása.

– Minden nagyobb kutatóprogramban felszínre bukkan előbb-utóbb a harag, a féltékenység.

– Persze, persze. Ronda szavakat vágunk egymás fejéhez, szamárfület mutogatunk, pletykákat terjesztünk. De ennek semmi köze egy összeesküvéshez. Kiváltképp gyilkossághoz.

– Különbség csak a fokozatokban van, méghozzá talán nem is túl nagy.

– Ezt sosem fogod apának beadni, sőt meg kell mondanom, nekem sem. – Raych sietősen járkálni kezdett a szobában föl-alá. – Szóval mostanában ezzel töltöd az idődet? Hogy nyomára bukkanj az állítólagos összeesküvésnek?

Dors bólintott.

– De eddig nem jártál sikerrel. Dors a fejét rázta.

– És az eszedbe se jutott, anya, hogy esetleg azért nem jársz sikerrel, mert nem is létezik semmiféle összeesküvés?

Dors ismét a fejét rázta.

– Eddig még nem jártam sikerrel, de ez nem jelenti azt, hogy nincs igazam. Rossz érzésem van.

Raych fölnevetett.

– Hogy ejthetsz ki ilyet a szádon, anya? Tőled komolyabb indokot várnék, mint hogy „rossz érzésem van”.

– Csak egyetlen olyan kifejezés jutott eddig eszembe, amelyet Wanda talán limonádénak érthetett: laikus. Tudom, nem nagyon hasonlít, de más ötletem nincsen.

– És ez mit jelent?

– A Terv matematikusai laikusnak nevezik a nem matematikusokat.

– És?

– Gondolj csak bele – folytatta Dors határozottan –, hogy valaki laikus általi halálról beszélt, ami azt jelentheti, hogy Haritól a nem matematikusok segítségével kívánnak megszabadulni. Mivel Wanda valószínűleg sosem hallotta még a „laikus” szót, könnyen lefordíthatta magában az egészet „limonádé-halálnak”, hiszen ennek legalább értelmét látta.

– Azt akarod nekem mondani, hogy azok az emberek pont apa irodájában beszéltek erről? Apropó, egyébként hányan voltak?

– Wanda azt állította, ketten. Én pedig attól tartok, hogy az egyikük nem más volt, mint Hender Linn, a junta ezredese, akinek valaki épp az Ősradiánst mutatta meg, és közben Hari meggyilkolásának lehetőségeiről beszélt.

– Ez egyre vadabb és vadabb lesz, anya. Linn ezredes és még valaki apa irodájában egy gyilkosság tervéről beszélget, és közben tudtukon kívül egy kislány kihallgatja őket? Ez minden?

– Többé-kevésbé.

– Ebben az esetben csak akkor ejthették ki a laikus szót, ha a Linn-nel beszélgető férfi matematikus volt.

– Logikus következtetés.

– De hát ez lehetetlen! És még ha igaz is, szerinted melyik matematikus lehetett? A Terv legalább ötvenet foglalkoztat.

– Nem kérdeztem még ki mindegyiket. Néhánnyal azonban beszéltem már, és több laikussal is, ami azt illeti. Nyomra azonban nem bukkantam. Persze nem tehetek föl túlságosan egyértelmű kérdéseket.

– Röviden: egyik megkérdezett sem juttatott semmiféle veszedelmes összeesküvés nyomára.

– Nem.

– Nem lep meg. Azért nem, mert…

– Tudom, mi következik, Raych. De gondolod, hogy ártatlan kérdezősködés hatására bárki is kiadja magát? Nem vagyok abban a helyzetben, hogy mondjuk veréssel fenyegetőzzem. El tudod képzelni, mit szólna apád, ha fölidegesíteném valamelyik drágalátos matematikusát? – Aztán hirtelen megváltozott a hangja. – Raych, beszéltél te mostanában Yugo Amaryllal?

– Nem, egy ideje nem. De ismered, nem valami barátságos figura. Ha kikaparnád belőle a pszichohistóriát, csak az üres bőre maradna utána.

Dors elfintorodott a gondolatra.

– Én kétszer is beszéltem vele a napokban, és meglehetősen zárkózottnak éreztem. Nem egyszerűen fáradtnak – inkább mintha tudomást sem venne az őt körülvevő világról.

– Igen, ez Yugo.

– És nem rosszabbodott az állapota az utóbbi időkben?

Raych egy darabig gondolkozott.

– Lehet. Tudod, ő is öregszik. Mint mindannyian. Persze téged kivéve, anya.

– Mi a véleményed: nem lehet, hogy Yugo újabban kissé kiegyensúlyozatlan?

– Hogy ki? Yugo? Semmi oka nincs rá. Ha meghagyják neki a pszichohistóriáját, élete végéig boldogan dünnyög tovább magában, a dolgozószobájába zárkózva.

– Szerintem nem. Van még valami, ami érdekli, méghozzá nagyon is. Az utódlás kérdése.

– Miféle utódlás?

– Megemlítettem előtte, hogy apád egyszer, tán nem is sokára, vissza akar majd vonulni, mire kiderült, hogy mindenáron ő akarja átvenni a helyét.

– Ez nem lep meg. Szerintem mindenki egyetért abban, hogy csakis Yugo veheti át a Terv irányítását. Biztos apa is így gondolja.

– Nekem azonban úgy tűnt, Yugo egészen az ötlet megszállottjává vált már. Azt hitte, csak azért látogattam meg, hogy finoman közöljem vele Hari elhatározását, hogy valaki mást szeretne a székébe ültetni. Te el tudnál ilyesmit képzelni apádról?

– Meglepő… – Raych elharapta a mondatot, és hosszan méregette Dorsot. – Anya – szólalt meg aztán –, csak nem oda akarsz kilyukadni, hogy Yugo az összeesküvés mozgatórugója? Hogy ő akar megszabadulni apától, majd a helyére lépni?

– Hát annyira lehetetlen szerinted?

– Igen, az, anya. Abszolút. Ha Yugónak bármi baja van, az az, hogy agyondolgozza magát. Folyton azokat az egyenleteket vagy miket bámulja. Bárki más már beleőrült volna.

Dors hirtelen talpra állt, hangos nyikorgással hátralökve a széket.

– Igazad van.

– Mi a baj? – kérdezte Raych rémülten.

– Semmi, csak amit mondtál, adott egy új ötletet. Méghozzá roppant fontosat, azt hiszem. – Sarkon fordult, és szó nélkül elsietett.

24.

Dors Venabili ismét Hari Seldonnal vitatkozott.

– Négy napot töltöttél el a Galaktikus Könyvtárban. Azt se tudtam, hol keresselek. Megint nélkülem mentél el.

Férj és feleség egymás képét nézte a holoernyőkön. Hari nemrég tért vissza kutatóútjáról, a Császári szektorból. Most egyetemi irodájából hívta föl Dorsot, hogy megnyugtassa, épségben megérkezett. Még haragjában is gyönyörű, gondolta Seldon. Arra vágyott, bárcsak átnyúlhatna a képernyőn, és megérinthetné az arcát.

– Dors – kezdett bele engesztelő mondókájába –, nem voltam egyedül. Egész csapatnyi ember kísért el, ráadásul a Galaktikus Könyvtár még a legnyugtalanabb időkben is közismerten biztonságos menedékhely a tudósok számára. Azt hiszem, mostanában egyre többször kell majd visszatérnem oda.

– És továbbra is a tudtom nélkül szándékozol elszökni?

– Dors, én nem tudok úgy élni, hogy hozzád hasonlóan csak halált látok magam körül. Azt se szeretném, ha folyton körülöttem futkosnál, kétségbeesésbe kergetve a könyvtárosokat. Ők nem a junta emberei. Szükségem van rájuk, nem akarom magamra haragítani őket. Az viszont eszembe jutott, hogy szerezhetnénk egy lakást valahol a közelben.

Dors csak a fejét csóválta komoran, aztán témát váltott.

– Tudod, hogy az utóbbi napokban kétszer is beszéltem Yugóval?

– Örömmel hallom. Neki is szüksége van valami kapcsolatra a külvilággal.

– Úgy bizony, mert valami nagyon nincs rendjén vele. Nem az a régi Yugo, aki hosszú éveken át mellettünk élt. Egészen eltávolodott már a valóságos világtól; amennyire észrevettem, az érzelmei is csak addig terjednek, hogy megszállottan lesse, mikor adod át neki a helyedet.

– Ez a vágya természetes, már ha túlél engem.

– Miért, úgy gondolod, nem fog?

– Ami azt illeti, tizenegy évvel fiatalabb ugyan nálam, de a nehéz körülmények…

– Ezzel ugye azt akarod mondani, hogy Yugo rossz bőrben van. Tényleg néz ki, és úgy is viselkedik, mintha öregebb lenne nálad, és ez a romlás rohamosan következett be nála. Talán beteg?

– Testi értelemben? Nem hiszem. Rendszeresen jár orvosi vizsgálatra. Azt azonban elismerem, hogy rossz bőrben van. Megpróbáltam rábeszélni egy néhány hónapos szabadságra, akár egy egész évre, ha úgy kívánja. Azt ajánlottam, hagyja itt a Trantort, utazzon az egyetemtől a lehető legtávolabbra. Akár a Getorinra is beutalhattuk volna, mely igen kellemes üdülővilág, alig néhány fényévnyire innen.

Dors türelmetlenül megrázta a fejét.

– De természetesen nem egyezett bele. Én is említettem neki a szabadság lehetőségét, de úgy nézett rám, mintha még a szó jelentését sem ismerné. A legteljesebb ellenállást tanúsította.

– Akkor most mit csináljunk? – kérdezte Seldon.

– Gondolkozzunk. Yugo negyedszázada dolgozik már a Terven mindenféle gond nélkül, aztán egyszerre erőt vesz rajta ez a gyengeség. A kora nem lehet az ok, hisz még ötven sincs.

– Hová akarsz ezzel kilyukadni?

– Mióta használjátok Yugóval az Elektroklarifikátort az Ősradiánsotokon? – kérdezett vissza válasz helyett Dors.

– Nagyjából két éve.

– Gondolom, mindenki ugyanúgy használja az Elektroklarifikátort, mint ti.

– Úgy van.

– De mégiscsak ti ketten a legtöbbet.

– Igen.

– És Yugo még többet, mint te?

– Igen. Yugo minden idejében az Ősradiánsra összpontosíthat, nekem azonban – sajnálatos módon – még a terjedelmes adminisztrációval is meg kell birkóznom.

– Milyen hatással van az Elektroklarifikátor az emberi testre?

Seldon meglepett arcot vágott.

– Semmi különösebbel, már amennyire én tudom.

– Ebben az esetben magyarázz meg nekem valamit, Hari. Az Elektroklarifikátor nagyjából két évvel ezelőtt állt munkába, és te azóta egyre fáradtabb, megtörtebb, magadnak valóbb vagy. Vajon miért?

– Öregszem, Dors.

– Badarság. Ki mondta neked, hogy a hatvan év már a szenilitást jelenti? A korodat csak arra használod, hogy elrejtőzz mögé, de én ezt nem hagyom. Yugo többet tartózkodik az Elektroklarifikátor mellett, mint te, és ennek eredményeként, habár fiatalabb, sokkal fáradtabb, sokkal törődöttebb is. És persze ott van az utódlási megszállottsága. Te tényleg nem látod az egésznek semmi jelentőségét?

– Dehogynem. A kor és a túlhajszoltság teszi.

– Nem, hanem az Elektroklarifikátor. Mindkettőtökön most kezdenek előbukkanni a hosszú távon jelentkező tünetek.

Seldon rövid szünet után szólalt meg újra:

– Nem tudok ellene bizonyítékot felmutatni, Dors, de lehetségesnek se tartom. Az Elektroklarifikátor ugyan szokatlan elektromos mezőt gerjeszt, de nem erősebbet, mint amilyenek az embert mindennapi életében érik. Nem okozhat semmiféle kárt a szervezetben. Mellesleg nem is lennénk meg nélküle.

– Hari, kérnék tőled valamit, és azt szeretném, ha engedelmeskednél. Ne hagyd el az egyetemet anélkül, hogy nekem szólnál, és semmi olyat ne tegyél, amit egyébként nem szoktál, csak ha előbb velem megbeszéled. Megértettél?

– Dors, hogy egyezhetnék bele ebbe? Kényszerzubbonyt akarsz rám húzni.

– Csak egy rövid időre. Pár napra. Egy hétre.

– Mi fog történni pár napon vagy egy héten belül?

– Bízz bennem – felelte Dors. – Mindent meg fogok magyarázni.

25.

Hari Seldon régimódi kódot kopogott le az ajtón, és Yugo Amaryl fölkapta a fejét.

– Hari, milyen kedves tőled, hogy benézel!

– Gyakrabban kellene. A régi időkben sülve-főve együtt voltunk. Most emberek százairól kell gondoskodnunk, itt is, amott is, és ez elválaszt bennünket egymástól. Hallottad a híreket?

– Milyen híreket?

– A junta bevezeti a fejadót, méghozzá egész szép kis összeget. A Trantorvízió holnap jelenti be hivatalosan. A rendelet egyelőre csak itt lép életbe, a külvilágoknak még várniuk kell a sorukra. Ez egy kicsit elkeserítő. Reméltem, hogy egyszerre vezetik be az egész Birodalomban, de úgy látszik, lebecsültem a tábornok óvatosságát.

– A Trantor is elég lesz – mondta Amaryl. – A külvilágok tudni fogják, hogy nemsokára ők következnek.

– Most már csak ki kell várnunk, mi történik.

– A hivatalos bejelentést követően megkezdődnek a tiltakozó megmozdulások, amelyek aztán lázadásokká fajulnak, még az új adórendszer tényleges bevezetése előtt.

– Biztos vagy ebben?

Amaryl bekapcsolta az Ősradiánst, és kinagyította a megfelelő részletet.

– Tessék, Hari, nézd meg. Nem tudom, hogy lehetne ezt másképpen magyarázni. Ha nem következik be, amit fölsoroltam, az azt jelenti, hogy minden, amit idáig kidolgoztunk a pszichohistóriával kapcsolatban, hibás; márpedig ezt nem hiszem el.

– Majd megpróbálok én is ilyen optimista lenni – mosolygott Seldon. – Mellesleg hogy érzed magad mostanában, Yugo?

– Egész jól, a körülményekhez képest. Na de te hogy vagy? Folyton arról hallok pletykákat, hogy vissza akarsz vonulni. Még Dors is említett valami ilyesmit.

– Oda se figyelj Dorsra. Mostanában összevissza beszél. Valaki bogarat ültetett a fülébe arról, hogy veszély leselkedik ránk a Terven belül.

– Miféle veszély?

– Jobb, ha nem is kérdezed. Dors egyszerűen úgy viselkedik, mint egy megszállott, nem bírok vele.

– Látod, mennyi előnnyel jár az én agglegényéletem? – kérdezte Amaryl, aztán leeresztette a hangját. – Ha tényleg visszavonulsz, Hari, mik a terveid a jövőre nézve?

– Mindenekelőtt átadom neked a helyemet – felelte Seldon. – Ez a legfontosabb teendőm.

Amaryl szélesen elmosolyodott.

26.

A főépület kis konferenciatermében Tamwile Elar egyre zavarodottabb és mérgesebb arckifejezéssel hallgatta Dors Venabili szavait.

– Lehetetlen! – fakadt ki végül. Megsimogatta az állát, aztán sokkal visszafogottabb hangon folytatta: – Nem akarom megsérteni, dr. Venabili, de az állításai neve… nem felelnek meg a valóságnak. A Pszichohistóriai Program egyik munkatársa se táplálhat ilyen halálos indulatokat egy kollégája ellen. Ha mégis, arról én biztosan tudnék, márpedig nem tudok róla. Verje ki a fejéből.

– Nem képzelődöm – makacskodott Dors –, ha akarja, bizonyítékkal is szolgálhatok.

– Nem is tudom, hogy mondjam ki a lehető legudvariasabban, dr. Venabili, de ha valaki nagyon akar, mindenre találhat bizonyítékot – vagy legalábbis olyasmit, amit ő bizonyítéknak tart.

– Szóval ön szerint üldözési mániám van?

– Csak annyit gondolok, hogy a mester iránt érzett nagy aggódásába, amelyben persze én is osztozom, mondjuk úgy, kissé túlságosan belemelegedett.

Dors nem válaszolt egyből, előbb végiggondolta Elar állítását.

– Abban az egyben igaza van, hogy ha valaki akar, mindenre találhat bizonyítékot. Én például beperelhetném magát.

Elar szeme tágra nyílt a döbbenettől.

– Engem? Szeretném hallani, mit hozhat föl ellenem.

– Hát jó, elmondom. A születésnapi ünnepség az ön ötlete volt, ugye?

– Igen, de nyilván másoknak is eszébe jutott. Mivel a mestert annyira aggasztotta az évek múlása, természetesen föl akartuk vidítani.

– Biztosan mások is gondoltak rá, de végül is ön volt az, aki a menyemet belerángatta a dologba. Amikor pedig ő átvette az ügyintézést, ön meggyőzte, hogy minél nagyobb szabású ünnepséget kell rendezni. Így volt?

– Nem tudom, valóban én gyakoroltam-e rá ekkora hatást, de amennyiben igen, bűnnek számít?

– Önmagában nem, de egy ilyen hatalmas méretű rendezvény vajon nem szolgálhatta-e azt a célt, hogy a junta gyanakodni kezdjen, Hari talán túl népszerű, és ennélfogva veszélyesebb, mint gondolták?

– Ezt nem mondhatja komolyan.

– Csak rámutattam a lehetőségre – közölte Dors. – A tervezéskor ön ragaszkodott a központi helyiségek kiürítéséhez…

– Időszakos kiürítéséhez. És nyilvánvaló okkal.

– Önnek köszönhetően egy időre leállt a munka, egyedül Yugo Amaryl dolgozott tovább.

– Gondoltam, a mesternek sem árthat egy kis pihenés az ünnepség előtt. Ez csak nem hiba?

– Ily módon azonban lehetőséget biztosított magának, hogy idegenekkel tárgyalhasson az üres irodákban, méghozzá titokban. Elvégre a helyiségek jól védettek lehallgatás ellen.

– Valóban tárgyaltam ott: az ön menyével, a szállítókkal meg mindenféle kereskedőkkel. Nem gondolja, hogy ez elég ártatlan dolog?

– És ha egyikük a junta álruhás tisztje volt?

Elar úgy nézett Dorsra, mintha az asszony pofon csapta volna.

– Tiltakozom, dr. Venabili. Minek néz ön engem?

Dors nem felelt azonnal.

– Ön megkereste Seldon professzort a tábornokkal folytatandó megbeszélése ügyében, és minden képességét latba vetve igyekezett őt meggyőzni, hadd menjen el helyette, hadd vállalja át a felelősséget mindenért. Ennek eredményeként Seldon professzor csak annál inkább ragaszkodott ahhoz, hogy személyesen menjen el, márpedig ön éppen ezt akarta kiharcolni.

Elar torkából rövid, ideges nevetés tört fel.

– Már megbocsásson, de ez már tényleg üldözési mánia, doktor.

Dors azonban mondta tovább a magáét.

– Aztán az ünnepség után megint csak ön volt az, aki javasolta, hogy csapatostul költözzünk be a Kupola Szállóba, igaz?

– Igen; és emlékszem, még ön is azt mondta, hogy jó ötlet.

– Vajon nem ezzel is azt akarta-e elérni, hogy a junta tartani kezdjen Hari népszerűségétől? És nem szándékosan intézte-e úgy, hogy én bejussak a palota területére?

– Hát megállíthattam volna? – kérdezte Elar. Hitetlensége immár haragnak adta át a helyét. – Az az ön saját ötlete volt.

Dors nem is figyelt rá.

– És persze remélte, hogy ha bejutok a palotába, azzal csak még inkább Hari ellen fordítom a junta vezérkarát.

– De miért, dr. Venabili? Miért tettem volna mindezt?

– Mondjuk azért, hogy megszabaduljon Seldon professzortól, és átvehesse helyét a Terv élén.

– Hogyan gondolhat ilyeneket rólam? Szerintem csak viccel velem. Azt csinálja, amit a beszélgetés elején mondott: megmutatja, hogy egy találékony elme mindenütt bukkanhat bizonyítékra, ha akar.

– Akkor most térjünk át valami másra. Azt mondtam, az alkalmat kihasználva az üres irodákban tárgyalásokat folytatott a junta egyik tagjával.

– Ez még cáfolatra se méltó.

– De a beszélgetésüket kihallgatták. Egy kislány tévedt be a szobába, összegömbölyödött a sarokban egy széken, és láthatatlanul végighallgatta a beszélgetésüket.

Elar homloka ráncokba szaladt.

– És mit hallott?

– Azt mesélte, két férfi a halálról beszélt. Mivel még csak kisgyerek, nem tudott mindent pontosan visszaidézni, de két szó azért megmaradt az emlékezetében: „limonádé-halál”.

– Ez már nem is fantáziálás, hanem – megbocsásson – őrület. Mi az, hogy „limonádé-halál”, és főleg mi köze lehet hozzám?

– Az első gondolatom az volt, hogy szó szerint veszem. A szóban forgó kislány nagyon szereti a limonádét, és az ünnepségen föl is szolgáltak jó néhány pohárral; ám kiderült, hogy egyiket sem mérgezte meg senki.

– Örülök, hogy ennyiben győzött a józan ész.

– Aztán rádöbbentem, hogy a kislány valami egészen mást hallott, csak éppen mivel azt a szót nem ismerte, a számára sokkal érthetőbb „limonádé”-ra fordította le.

– De ön természetesen rábukkant a helyes szóra! – horkant föl Elar.

– Arra gondoltam, azt hallhatta, hogy „laikus általi halál”.

– Az meg mi a csoda?

– Merénylet, amit egy laikus, azaz nem matematikus hajt végre.

Dors elhallgatott, homloka ráncokba szaladt. Kezét a mellére szorította.

– Valami baj van, dr. Venabili? – kérdezte Elar hirtelen aggodalommal.

– Nem – felelte Dors, és mintha megrázta volna magát.

Egy darabig nem hangzott el több szó. Elar zavarában a torkát köszörülte. Arcán már nem látszott, hogy olyan jól mulatna.

– Az állításai, dr. Venabili, egyre nevetségesebbek lesznek. Most már az sem érdekel, ha megsértődik, kimondom, hogy belefáradtam a beszélgetésbe. Nem fejezhetnénk be?

– Mindjárt a végére érek, dr. Elar. A „laikus általi” talán valóban nevetséges, ahogy ön mondja. Elvégre nem is hasonlít különösebben a „limonádé” szóra… Ön azonban egyik megalkotója az Elektroklarifikátornak, ha jól tudom.

Elar büszkeségében kihúzta magát.

– A megalkotója.

– No, azért nem egészen. Én úgy tudom, a berendezést Cinda Monay tervezte.

– Igen, de az én utasításaim alapján.

– Egy laikus. Az Elektroklarifikátor egy laikus segítségével született meg.

– Nem akarom többször ezt a kifejezést hallani. – Elar hangjában elfojtott indulat érződött. – Újra kérdem, nem fejezhetnénk be ezt a beszélgetést?

Dors azonban mintha nem is hallotta volna a közbeszólást.

– Most ugyan letagadta volna, szemtől szemben azonban elismerte Cinda érdemeit, nyilván azért, hogy a lány zokszó nélkül dolgozzon tovább. Voltaképpen ő nagyon is hálás önnek. Azt mondta, még el is nevezte a készüléket kettejük után, természetesen nem hivatalosan.

– Hát persze hogy nem. A hivatalos neve Elektroklarifikátor.

– Azt is elmondta, most épp a berendezés tökéletesítésén dolgozik, a hatását erősítendő, és hogy ön már el is vitte a prototípust tesztelésre.

– De mi köze ennek az egészhez?

– Mivel legtöbbet Seldon professzor és dr. Amaryl dolgoztak az Elektroklarifikátorral, a hatás először rajtuk mutatkozott meg. Yugo, a munka megszállottja, még a férjemnél is rosszabbul járt.

– Az Elektroklarifikátor semmiféle kárt nem tehet az emberi testben.

Dors a homlokához emelte a kezét, és összerezzent.

– És most már egy újabb prototípus van a birtokában, amely még több kárt okoz, és még gyorsabban öl, mint a régi.

– Képtelenségeket hord össze.

– Most idézze föl a berendezésnek azt a nevét, melyet a tervezőnő szerint egyedül ön használ. Valószínűleg Elar-Monay-klarifikátor az.

– Nem emlékszem, hogy valaha is használtam volna ezt az elnevezést – jelentette ki Elar nyugtalanul.

– Dehogynem. És az új, hatásosabb Elar-Monay-klarifikátor immár még gyorsabban öl, ráadásul kinyomozhatatlanul. Az egészet szerencsétlen balesetként könyvelhetik el. Ez az „Elar-Monay-halál”, amit a kislány „limonádé-halálnak” értett.[5]

Dors az oldalához kapott.

– Rosszul van, dr. Venabili? – kérdezte halkan Elar.

– Dehogyis, kutya bajom. Vagy tévedek?

– Nézze, a limonádéba sok mindent belefacsarhat. Ki tudja, mit hallott a kislány válójában? A lényeg a gyanúsítása az Elektroklarifikátor veszélyességével kapcsolatban. Idéztessen bíróság vagy egy tudományos szakértőcsoport elé, vizsgálják meg ők a berendezést. Próbálják ki akár embereken. Rá fognak jönni, hogy nem fejt ki mérhető káros hatást.

– Nem hiszem el – mormolta Dors. Kezét a homlokához szorította, szemét lehunyta. Egész testében reszketett.

– Ne is próbálja tagadni, hogy valami baja van – mondta Elar. – Talán akkor most végre én is beszélhetek. Szabad?

Dors csak a szemét nyitotta ki résnyire.

– A hallgatását beleegyezésnek veszem, doktor. Mondja, mi hasznom származhatna abból, ha eltenném láb alól Seldon professzort és dr. Amarylt? Ön minden merényletkísérletet meghiúsítana, ahogyan most is teszi. Ha valami csoda folytán mégis sikerrel járnék, ön akkor is cafatokra tépne utána. Ön egy rendkívüli asszony, hihetetlenül gyors és erős. Amíg ön él, a mester biztonságban van.

– Igen – morogta Dors fenyegetően.

– Ugyanezt mondtam el a junta vezetőinek is. Miért is ne fogadtak volna, ha a Tervvel kapcsolatban volt mondanivalóm? Őket nagyon is érdekli a pszichohistória. Eleinte nem akarták elhinni, amiket önről meséltem, de akkor szerencsére végrehajtotta támadását a palota ellen. Azonnal beleegyeztek a tervembe.

– Aha. Hát mégiscsak ide lyukadunk ki – mondta Dors elhaló hangon.

– Mint említettem, az Elektroklarifikátor nem gyakorol semmiféle káros hatást az emberi szervezetre. Amaryl és a maga drágalátos Harija egyszerűen öregszenek. Persze, mert ők emberek. Az elektromágneses tér nem hat különösebben a szerves anyagokra. Az érzékeny elektromágneses berendezések esetében azonban már egészen más a helyzet. Ha el tudnánk képzelni egy fémből és elektronikus alkatrészekből felépült emberi lényt, arra minden bizonnyal hatna. Legendák szólnak az ilyen mesterséges emberekről. A mycogeniek rájuk építik egész vallásukat, és „robotoknak” nevezik őket. Ha tehát léteznének a robotok, nyilván jóval erősebbek és gyorsabbak lennének, mint egy szokványos emberi lény. Ez a leírás ráillik önre, dr. Venabili. Egy ilyen robotban pedig már valóban okozhatott volna kárt az Elektroklarifikátor erősebbik verziója, ez a berendezés itt mellettünk, mely beszélgetésünk kezdete óta kis hatásfokon üzemel. Ettől érzi magát rosszul, dr. Venabili, méghozzá szerintem élete során első ízben.

Dors nem szólt semmit, csak nézett a férfira. Lassan leereszkedett egy székbe. Elar elmosolyodott, és folytatta előadását:

– Miután önt félreállítottam az útból, természetesen többé nem lehet gond elbánni a mesterrel és Amaryllal. A professzor az ön haláláról értesülve úgyis magába roskad, az utóbbi pedig nem több nagyra nőtt gyereknél. Valószínűleg egyiküket sem kell majd megölni. Milyen érzés, dr. Venabili, lelepleződni ennyi év után? Be kell ismernem, nagyon ügyesen titkolta igazi énjét; nem csoda, hogy eddig senki nem látott a maszkja mögé. De elvégre is én zseniális matematikus vagyok – megfigyelő, gondolkodó, valóságos nyomozó. Persze még én sem lehettem volna biztos a dolgomban, ha nem győz meg fanatikus odaadása a mester iránt, és emberfölötti képességei, amelyeket mindig csak az ő védelmében használt. Mondjon hát búcsút, dr. Venabili. Most már csak teljes energiára kell kapcsolnom a berendezést, és önnek vége.

Dors, mintha csak sikerült volna még egyszer összeszednie magát, lassan fölemelkedett a székről.

– Talán mégis jobb a védelmem a sugárzás ellen, mint gondolta – morogta, aztán egy hatalmas nyögéssel hirtelen Elarra vetette magát.

A férfi tágra nyílt szemmel fölsikoltott, és hátraugrott.

Dors elől azonban nem menekülhetett. Az asszony keze megvillant, és élével lesújtott Elar nyakára, összezúzva néhány csigolyát és az idegcsatornát. A férfi holtan terült el a padlón.

Dors erőlködve fölegyenesedett, és az ajtó felé tántorgott. Meg kell találnia Harit, hogy figyelmeztethesse.

27.

Hari Seldon rémülten emelkedett föl a székéről. Sosem látta még Dorsot ilyennek: az asszony arca görcsökbe rándult, teste reszketett, s úgy dülöngélt, mintha részeg lenne.

– Dors! Mi történt? Mi a baj?

– Odarohant az asszonyhoz, és elkapta a derekát – épp jókor, mert az elgyengült test a karjaiba hanyatlott. Seldon fölnyalábolta (többet nyomott ugyan, mint amekkora volt, de ezt a férfi észre se vette akkor), és a heverőre fektette.

– Mi történt? – kérdezte ismét.

Az asszony zihálva elmesélt neki mindent; hangja néha meg-megbicsaklott. Seldon a fejét simogatta, és kétségbeesetten próbálta elhitetni magával a valóságot.

– Elar halott – mondta Dors. – Végül csak megöltem egy embert… Először életemben… Rettenetes érzés.

– Milyen súlyosan sérültél meg?

– Nagyon. Elar teljes… energiára… kapcsolta a berendezést, amikor rátámadtam.

– Rendbe hozunk.

– Hogyan? Senki nincs… a Trantoron… aki tudná, hogyan. Ahhoz Daneel kéne.

Daneel. Demerzel. Valahol mélyen a szívében Seldon mindig is így tudta. A barátja – egy robot – mellé rendelt egy őrangyalt – egy másik robotot –, hogy bebiztosítsa a pszichohistória és az Alapítványok jövőjét. Az egyetlen gond csak az volt, hogy Hari beleszeretett az őrangyalába – a robotba. Most hirtelen minden a helyére került; minden mardosó kétség, valamennyi kérdés választ nyert. De valahogy mégsem számított az egész. Csakis egy: Dors.

– Nem hagyhatjuk, hogy megtörténjen.

– Elkerülhetetlen. – Dors szeme remegve fölnyílt, és Seldonra nézett. – Muszáj volt. Meg akartalak védeni, de tévedtem… A legfontosabb… ki fog most megvédeni téged?

Seldon egyre rosszabbul látta. Valami baj lehetett a szemével.

– Ne aggódj értem, Dors. Csak te… Csak te…

– Nem. Te, Hari. Mondd meg Manellának… Manellának… megbocsátok. Jobb munkát végzett, mint én. Magyarázz el mindent Wandának. Te és Raych… vigyázzatok egymásra.

– Ne, ne, ne! – zokogta Seldon előre-hátra dőlve. – Nem teheted ezt velem! Tarts ki, Dors! Kérlek! Kérlek, szerelmem!

Dors feje aprót rázkódott, szája még apróbb mosolyra nyílt.

– Ég veled, Hari, szerelmem. Mindig emlékezz arra… amit értem tettél.

– Semmit sem tettem érted.

– Dehogynem. Szerettél, és a szerelmed… emberré tett.

Dors megszűnt működni. Nem mozdult többet.

– Yugo Amaryl rontott be Seldon irodájába.

– Hari, megkezdődtek a lázongások, még hamarabb, mint gon…

Akkor észrevette Dorsot.

– Mi történt? – suttogta.

Seldon halálos fájdalommal a szemében pillantott föl rá.

– Lázongások! Mit érdekelnek engem most a lázongások?!… Nem érdekel engem már semmi!

Negyedik rész

WANDA SELDON

G. K. 12 058

SELDON, WANDA – …Hari Seldon élete utolsó éveiben legszorosabb kapcsolatban (mely függő viszonyként is jellemezhető) unokájával, Wandával állt. A tizenéves korában árvaságra jutott Wanda Seldon minden erejével nagyapja Pszichohistóriai Programját segítette, betöltve a Yugo Amaryl halálával keletkezett űrt… Munkásságáról soha nem születtek pontos adatok, s ennek legfőbb oka az, hogy a világ elől elzárkózva dolgozott. Kutatási anyagaihoz csupán ketten fértek hozzá: maga Hari Seldon, valamint egy Stettin Palver nevű fiatalember (akinek Preem nevű leszármazottja négyszáz évvel később jelentős mértékben elősegítette a Trantor újjászületését a Nagy Dúlást [A. K. 300][6] követően)… Bár Wanda Seldon közreműködésének mibenléte az Alapítvány létrehozásában voltaképp ismeretlen, kétségkívül nagyjelentőségű…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

1.

Hari Seldon besétált a Galaktikus Könyvtár épületébe (az utóbbi időben egyre feltűnőbben sántított), és elindult a kilométeres polcsorok közti mozgást elősegítő egyszemélyes kis járművek tárolója felé.

Valami azonban megállásra késztette. Három férfit pillantott meg az egyik beugróban, egy galaktográf előtt ülve, mely a teljes galaxis háromdimenziós képét mutatta. Valamennyi ismert világa ott pörgött a központ körül.

Seldon észrevette, hogy Anacreon provincia határait égővörös vonal emeli ki. A galaxis peremétől egészen messzire nyúlt be, de a körülölelt területen alig néhány csillag pislákolt. Anacreonnak sem a gazdagsága, sem a kultúrája nem volt jelentős, a Trantortól való távolsága azonban annál inkább: tízezer parszek.

Seldon az ösztöneire hallgatva letelepedett egy komputerkonzolhoz a három férfi közelében, és beindított egy keresőprogramot, amelyről biztosan tudta, akár az idők végezetéig is eltarthat. Valami azt súgta neki, hogy ha valaki ennyire érdeklődik Anacreon iránt, annak csak politikai okai lehetnek – elhelyezkedése ugyanis a birodalmi rezsim leggyengébb védőbástyájává tette. Seldon a szemét saját képernyőjén tartotta, füle azonban mohón itta be a mellette folyó társalgás szavait. Az ember nem hallhatott gyakran politikai vitákat a Könyvtárban; sőt, ami azt illeti, ezen a helyen tiltották is az ilyesmit.

Seldon nem ismerte a három férfi egyikét sem. Ez persze nem volt meglepő. A Könyvtárnak megvolt ugyan a maga törzsközönsége, hivatalosan azonban nyitva állt mindenki előtt: Látogatásához semmiféle külön engedély nem szükségeltetett, bárki igénybe vehette szolgáltatásait. (Persze csak a nap szigorúan meghatározott óráiban. Csupán a Seldonhoz hasonló kiváltságosok kaptak saját irodát az épületben, akik korlátlanul hozzáférhettek minden anyaghoz.)

Az egyik férfi (Seldon nyilvánvaló okból kampós orrúnak nevezte el) halk, türelmetlen hangon beszélt.

– Hadd menjen – mondta. – Hadd menjen. Úgyis egy vagyonba kerül, ráadásul akkor is csak addig lehet a miénk, amíg ők ott vannak. Ha egyszer odébbállnak, minden visszatér a régi kerékvágásba.

Seldon tudta, miről beszélnek. Alig három napja mondta be a Trantorvízió, hogy a birodalmi kormány a katonai beavatkozás mellett döntött a makacs anacreoni helytartó megzabolázása érdekében. Seldon pszichohistóriai elemzése ugyan kimutatta, hogy ez nem járhat eredménnyel, de senki sem hallgatott rá. Most hát komoran mosolyogva hallgatta, amint a kampós orrú szinte szóról szóra elismétli az ő véleményét – méghozzá a pszichohistória segítsége nélkül.

– Ha magára hagyjuk is Anacreon tartományt – folytatta a fiatalember –, mit veszíthetünk? Ugyanúgy a helyén marad, a Birodalom peremvidékén. Elvégre nem vándorolhat át az Andromédába. Tehát továbbra is velünk fog kereskedni, mint régen. Mi jelentősége van, hogy hódolnak-e a császárnak, vagy sem? Higgyétek el, semmi.

Ekkor a másik férfi szólalt meg, akit Seldon, talán még nyilvánvalóbb okból, kopasznak nevezett el:

– Csakhogy nem szemlélhetjük úgy az egészet, mintha légüres térben történne. Ha Anacreon kiválik, a többi határ menti provincia is követni fogja, és a Birodalom fölbomlik.

– Na és? – suttogta kampós orrú elszántan. – A Birodalom már úgysem képes hatékonyan működni. Túl messzire terjeszkedett. Hadd menjen a határvidék, és gondoskodjon magáról, ha tud. A belvilágok csak annál inkább megerősödnek. A határvidék nyugodtan elveszhet politikailag, csak gazdaságilag maradjon a miénk.

– Bárcsak igazad lenne – szólalt meg a harmadik férfi (a vörös arcú) –, de sajnos, ez nem így megy. Ha a határprovinciák kikiáltják függetlenségüket, legelőször is egymásnak esnek, hatalmuk megszilárdítása címén. Háborúk következnek, és a helytartók fejében megszületik az álom, hogy ők is császárok legyenek. Mintha megelevenednének a Trantori Királyság előtti idők – a több ezer évig tartó Sötétség Kora.

– Azért annyira csak nem fordulnak rosszra a dolgok – vetette közbe Kopasz. – A Birodalom talán fölbomlik, de gyorsan be is hegednek a sebei, amint az emberek rájönnek, hogy a függetlenség egyet jelent a háborúval és a szegénységgel. Elvégre nem vagyunk barbárok. Meg fog oldódni a helyzet.

– Úgy van – helyeselt a kampós orrú. – Emlékezzetek, a Birodalom számos válsággal szembesült már történelme folyamán, mégis egyben maradt.

A vörös arcú azonban a fejét csóválta.

– Ez nem csupán egy válság a többi közül. Annál sokkal súlyosabb. A Birodalom nemzedékek óta gyengül. A tízéves katonai uralom teljesen tönkretette a gazdaságot, az új császár trónra kerülése óta pedig a rendszer olyan erőtlen, hogy a határvidéki helytartóknak szinte nem is kell semmit tenniük. A Birodalom előbb-utóbb összeroskad a saját súlya alatt.

– Na de a császárnak tett hűségeskü… – kezdte a kampós orrú.

– Miféle hűségeskü? – fojtotta belé a szót a vörös arcú. – Cleon meggyilkolása után éveken át éltünk császár nélkül, valahogy mégis kibírtuk. Az új uralkodó pedig nem más, mint bábu. Teljesen tehetetlen. Ez nem egyszerű válság, ez maga a vég.

A másik kettő homlokát ráncolva meredt rá.

– Te tényleg hiszel abban, amit mondasz? – szólalt meg a kopasz. – Komolyan azt gondolod, hogy a kormány tétlenül figyeli majd az eseményeket?

– Igen! Mert hozzátok hasonlóan nem hisz majd a szemének. Mire a politikusok rádöbbennek a tévedésükre, már késő lesz.

– Mégis, szerinted mit kéne csinálniuk, ha hinnének a szemüknek? – kérdezte a kopasz.

A vörös arcú a galaktográfra meredt, mintha abban keresné a választ.

– Nem tudom. Az én életem végéig még különben sem fordulhat olyan rosszra a helyzet. Utána meg már aggódjanak mások. Én a föld alatt leszek. Eltűnök, ahogy a régi szép idők. Örökre. És higgyétek el, nem egyedül én érzem így. Hallottatok valaha egy Hari Seldon nevű emberről?

– Hát persze – vágta rá a kampós orrú. – Nem ő volt az első miniszter Cleon utolsó éveiben?

– De – felelte a vörös arcú. – Ám azonkívül tudós is. Pár hónapja hallottam egy beszédét. Megörültem, hogy nem egyedül én aggódom a Birodalom széthullása miatt. Ő azt mondta…

– Azt mondta talán, minden megsemmisül, és újabb Sötét Kor köszönt ránk? – vágott közbe a kopasz.

– Nos, nem – ismerte el a vörös arcú. – De ő mindig nagyon óvatosan fogalmaz. Azt mondta, megtörténhet. De téved. Egész biztosan meg fog történni.

Seldon eleget hallott. Odasántikált a három férfi asztalához, és a vörös arcú vállára tette a kezét.

– Uram – szólt –, beszélhetnék önnel egy percre?

A megszólított rémülten pillantott föl.

– Hé, maga nem Seldon professzor? – kérdezte, amint szóhoz jutott.

– De, kétségkívül – felelte Seldon. Odaadta a férfinak fényképes referenciakártyáját. – Szeretném, ha meglátogatna az itteni irodámban, holnapután délután négy órakor. Megtenné?

– Dolgoznom kell.

– Jelentsen beteget, ha kell. Fontos.

– Nem is tudom, uram…

– Tegye meg – vágta el a vitát Seldon. – Ha valami nehézsége támad emiatt, majd én elrendezem. Addig is, uraim, megengednék, hogy megszemléljem a galaxistérképüket? Régóta nem láttam már ilyet.

A férfiak némán bólintottak: láthatóan zavarba hozta őket az egykori első miniszter társasága. Egyenként hátraléptek, és odaengedték Seldont a galaktográf kezelőpultjához.

Ő kinyúlt, megérintett egy gombot, mire az Anacreon provinciát körülfogó piros vonal eltűnt. A galaxis ragyogva forgott tovább, csillagköde egyre fényesedéit a középpont felé haladva, mely egy gigászi fekete lyukat rejtett magában.

Persze az egyes csillagokat nem lehetett kivenni, hacsak nem nagyítottak a képen, akkor azonban nem fért rá az egész a képernyőre. Seldon azonban a teljes Birodalmat akarta látni, olyannak, amilyen talán már nem sokáig marad.

Megnyomott egy gombot, mire egy sor sárga pont jelent meg a képen: a lakható bolygókat szemléltették, mind a huszonötmilliót. A galaxis peremén még jól elkülönültek, de a középső részeken egyre inkább összesűrűsödtek. Egy ponton összefüggő sárga övvé mosódtak össze, azon túl pedig már csak a mag fehér ragyogása volt látható. A galaxis középpontjának dühöngő energiaörvényei közt nem is létezhettek lakható bolygók.

A sárga pontok látszólagos sűrűsége ellenére Seldon jól tudta, hogy minden tízezer csillagból talán ha egy körül kering emberi élet befogadására alkalmas égitest. És ezen még az elterjedt földiesítési technikák sem változtathattak jelentős mértékben. A galaxis világainak többségén teljesen reménytelennek bizonyult minden próbálkozás, hogy ember valaha is kényelmesen, űrruha nélkül lépjen a felszínére.

Seldon újabb gombot nyomott meg, mire a sárga pontok eltűntek, egy apró régió azonban kék árnyalatot kapott: a Trantor és a tőle közvetlenül függő néhány világ. A központi maghoz a lehető legközelebb helyezkedett el, mégis védve annak halálos energiáitól. Sokan úgy is nevezték, „a galaxis közepe” – természetesen helytelenül. Seldont mindig is meglepte, milyen apró porszem is a Trantor a galaxis végtelenjében, az emberiség története során mégis itt összpontosult legintenzívebben a kultúra, a gazdagság és az irányító hatalom.

Mindezek ellenére pusztulásra ítéltetett.

A férfiak mintha olvastak volna a gondolataiban, vagy legalábbis föltűnhetett nekik szomorú arckifejezése.

– Valóban el fog pusztulni a Birodalom? – kérdezte halkan a kopasz.

– Meglehet – felelte Seldon még halkabban. – Meglehet. Minden megtörténhet. Fölegyenesedett, a férfiakra mosolygott, és elsétált. Gondolatai azonban egyre azt dübörögték a fejében: „El fog pusztulni! El fog pusztulni!”

2.

Seldon sóhajtva mászott be a beugróban sorakozó egyik kis könyvtári járműbe. Alig néhány éve még büszkén gyalogolt végig a polcsorok között. Most azonban, hetvenévesen, lába már túl gyorsan fölmondta a szolgálatot. A fiatalabb emberek egyszerűen sietségből döntöttek a járgányok mellett, Seldon viszont muszájból – és ez nagy különbség volt.

Miután bekódolta az úti célt, megnyomta a megfelelő gombot, és a jármű hajszálnyival a padló fölé emelkedett. Könnyedén, csöndesen siklott; Seldon hátradőlt, és nézte a falakat meg a mellette elsuhanó járgányokat és gyalogosokat.

Néhány könyvtárost is észrevett, és láttukra még ennyi év után is elmosolyodott. A Birodalom legrégebbi szervezetéhez tartoztak, és hagyományaikat gondosan őrizték – még ha azok kissé idejétmúltnak tűntek is.

Piszkosfehér színű, selyemszerű anyagból készült ruhát hordtak, mely a nyaknál összeszűkült, lefelé pedig zsákként kiszélesedett.

– A Trantoron, mint általában a többi világon is, váltakoztak a férfiak borotválkozási szokásai. A legtöbb szektorban időtlen idők óta a sima arc számított elfogadottnak, eltekintve az olyan különcködőktől, mint Dahl, melynek lakói büszkén viselték bajszukat.

– A könyvtárosok azonban hagyományosan szakállt viseltek. Ez a rövidre nyírt szőrzet egyik fülüktől a másikig terjedt, felső ajkuk azonban csupasz maradt. Már egyedül ez is kétségkívül tudatta mindenkivel a foglalkozásukat. Seldon, valahányszor szembekerült velük, kissé kényelmetlenül érezte magát csupaszra borotvált állával.

Legjellemzőbb ismertetőjelük mégis a sapka volt, melytől sosem váltak meg (talán még alvás közben sem, gondolta Seldon). Ez a négyszögletű fejfedő bársonyszerű anyagból készült, és négy részből állt; ezeket a fejtetőn egy gomb fogta össze. A sapkák között szinte nem akadt két egyforma színű, és magától értetődően ennek is külön jelentősége volt. Aki ismerte a könyvtárosok tanait, az ebből az apró részletből is egész sor információt kaphatott viselőjének szolgálatban eltöltött idejéről, szakterületéről, elismertségéről, és így tovább. Az ember ez alapján akár a rangsorukat is összeállíthatta magában. A könyvtárosok csak egy pillantást vetettek a másik sapkájára, és máris tudták, tiszteletteljesen vagy lekezelően viselkedjenek-e vele szemben.

A Galaktikus Könyvtár az egész Trantor (és valószínűleg az egész galaxis) legnagyobb épülete volt, még a császári palotánál is hatalmasabb, és egykor büszkén csillogott-villogott benne és rajta minden. A Birodalommal együtt azonban lassan ez is veszített fényéből – mint egy idősödő hölgy, aki bár viseli még ifjúsága ékszereit, de alattuk a bőre már megráncosodott és bibircsókos lett.

A jármű lefékezett a főkönyvtáros irodájának díszes bejárata előtt, és Seldon kiszállt.

Las Zenow mosolyogva köszöntötte:

– Üdvözöllek, barátom – mondta magas hangon. (Seldon eltöprengett, vajon ifjúkorában nem énekelt-e – ha igen, minden bizonnyal tenor lehetett a szólama –, de nem merte megkérdezni. A főkönyvtáros mindig olyan méltóságot sugárzott magából, hogy egy efféle kérdéstől valószínűleg megsértődött volna.)

– Üdvözöllek – felelte Seldon.

Zenow szakálla őszült már, bár egyelőre még inkább szürke volt, mint fehér. Nem úgy a sapkája: annak hófehér színét Seldon minden magyarázat nélkül megértette. Egyfajta körmönfont, fordított hivalkodásként is fölfoghatta a dolgot: ez esetben ugyanis a színek hiánya a legmagasabb pozíció betöltésére utalt.

Zenow összedörzsölte a kezét, mintha elégedettségét akarná kifejezni.

– Azért hívtalak be, Hari, mert jó hírem van számodra… Megtaláltuk!

– Csak nem úgy érted, Las…

– Megtaláltuk az alkalmas világot. Azt akartad, hogy jó messze legyen. Hát ez ideális lesz neked. – Mosolya egyre szélesedett. – Bízd csak a Könyvtárra, Hari, mi mindent megtalálunk.

– Nem kétlem, Las. Mesélj erről a világról.

– Előbb hadd mutassam meg, merre van. – A fal egy darabja félresiklott, a világítás elhalványult, és megjelent szemük előtt a galaxis forgó, háromdimenziós modellje. Ismét vörös vonal ölelte körül Anacreon provinciát, és Seldon meg mert volna esküdni rá, hogy az iménti epizód a három férfival ennek a találkozónak a főpróbája volt.

– Egyszer csak kék pont ragyogott föl a provincia külső határán.

– Ott van – szólalt meg Zenow. – Ideális bolygó. Megfelelő méretű, vízben gazdag, belélegezhető az atmoszférája, és persze növényzet is van rajta. A tengerekben sokféle lény él. Az egész csak rátok vár. Semmi terraformálást nem igényel – legalábbis semmi olyat, amit még a betelepülés előtt el kellene végezni.

– És lakatlan? – kérdezte Seldon.

– A legteljesebb mértékben. Egy lélek sem él rajta.

– De miért, ha egyszer olyan tökéletes? Gondolom, ha minden részlet a kezedben van, az azt jelenti, hogy földerítették. Miért nem települt be?

– Földerítették, valóban, de csupán legénység nélküli szondák. Betelepülés pedig valószínűleg azért nem követte, mert annyira messze esik mindentől. A bolygó napja távolabb kering a központi fekete lyuktól, mint bármelyik másik, lakható világokkal rendelkező csillag – sokkal távolabb. A telepesek talán túl távolinak gondolták. De hát ez már a te gondod. És te azt mondtad: „Minél messzebb, annál jobb.”

– Igen – bólintott Seldon. – És még mindig azt mondom. Van valami neve, vagy csak amolyan betű-szám kombinációval jelölik?

– Akár hiszed, akár nem, van neve. Akik a szondákat kiküldték, Terminusnak keresztelték el. Ez egy archaikus szó, a jelentése „határpont”. Azt hiszem, ráillik.

– A bolygó Anacreon provincia területén van? – kérdezte Seldon.

– Nem igazán – felelte Zenow. – Ha megfigyeled a vörös vonalat és az árnyékolást, láthatod, hogy a Terminus kék pöttye egy hajszálnyival kívül esik rajta – ez a valóságban ötven fényévet jelent. Senkihez sem tartozik hát. Ami azt illeti, még a Birodalomhoz sem.

– Akkor igazad van, Las. Valóban ez az ideális világ a számunkra.

– No persze – gondolkodott el Zenow – amint megérkeztek a Terminusra, Anacreon helytartója nyilván bejelenti majd követelését a bolygóra.

– Meglehet – mondta Seldon –, de ezzel még ráérünk foglalkozni. Zenow ismét összedörzsölte a kezét.

– Micsoda ragyogó elgondolás! Kitelepülni egy új, távoli, teljesen elszigetelt bolygóra, hogy az évtizedek alatt összegyűjtött adatokból ott megszülethessen egy mindent átfogó, hatalmas Encyclopedia. Tulajdonképpen ennek a könyvtárnak a kivonatos változatát készítitek el. Bárcsak fiatalabb lennék, akkor én is veletek tartanék.

– Csaknem húsz egész évvel fiatalabb vagy nálam – jegyezte meg Seldon szomorúan. {Majdnem mindenki sokkal fiatalabb már nálam, tette hozzá gondolatban, ha lehet, még szomorúbban.)

– Á, igen – mondta Zenow –, hallottam, nemrég töltötted be a hetvenet. Remélem, kellőképpen megünnepelted.

Seldon fészkelődni kezdett.

– Soha nem ünneplem meg a születésnapomat.

– Ó, bezzeg valamikor! Emlékszem még a hatvanadikra.

Seldonba olyan élesen hasított bele a fájdalom, mintha csak tegnap veszítette volna el legkedvesebb, legdrágább kincsét.

– Kérlek, ne is említsd – mondta.

– Sajnálom – kért bocsánatot zavartan Zenow. – Akkor beszéljünk másról. Ha a Terminus valóban az a bolygó, amely nektek kell, akkor, gondolom, mostantól kettőzött iramban gyűjtitek az Encyclopedia anyagát. A Könyvtár, mint tudod, szívesen segít bármiben.

– Tudom, Las, és végtelenül hálás vagyok érte. Valóban gyorsan kell dolgoznunk.

Fölállt, de mosolyogni még mindig nem tudott, olyan erősen élt benne annak a tíz évvel ezelőtti születésnapnak az imént felidézett emléke.

– Megyek, én is csatasorba állok – mondta.

Újra föléledt benne a lelkiismeret-furdalás amiatt, hogy mindenkit így félrevezet. Még Las Zenownak sem volt a leghalványabb fogalma sem arról, mit is tervez valójában.

3.

Hari Seldon végigfuttatta tekintetét az utóbbi néhány évben irodájául szolgáló helyiségben, melyet a Könyvtár bocsátott rendelkezésére. Mint a komplexum többi részében, halványan itt is érezhető volt a levegőben a pusztulás, az elmúlás szaga. Seldon mégis tudta, hogy a Könyvtár évszázadok múlva is ugyanígy áll majd, sőt talán évezredek múltán is. De hogyan került ő ide?

Újra és újra fölbukkant emlékezetében a múlt; kérlelhetetlenül beférkőzött gondolatai közé. Biztosra vette, hogy ez is az öregedés egyik velejárója. Annyival több minden történt már meg vele, mint amennyi még megtörténhet, s ráadásul a múlt immár sokkal biztonságosabb volt, mint a fölébe tornyosuló, baljóslatú jövő.

A pszichohistória több mint harminc éven át mondhatni egyenes vonalban haladt a megvalósulás útján – kétségbeejtően lassan, de töretlenül. Aztán hat évvel ezelőtt egészen váratlanul fordulóponthoz érkeztek.

Seldon pontosan tudta, hogyan történt, az események véletlen összejátszása miként vezetett ahhoz a pillanathoz.

Az egésznek az oka természetesen Wanda volt, az unokája. Seldon lehunyta a szemét, és székében kényelmesen elhelyezkedve visszaidézte azokat a hat évvel ezelőtti eseményeket.

A tizenkét éves Wanda elveszettnek érezte magát. Anyja, Manella, egy újabb kislánynak adott életet, és Bellis, a baba egy időre minden figyelmét lekötötte.

Apja, Raych, befejezte a szülőszektoráról, Dahlról szóló könyvét, mely egy csapásra ismert emberré tette. Előadásokra hívták, és ő az összes invitálást örömmel el is fogadta – egyrészt a téma szeretete miatt, másrészt pedig mint azt Harinak elmondta:

– Ha Dahlról beszélek, nem kell elrejtenem a dahli akcentusomat. Sőt a hallgatóság el is várja tőlem, hogy úgy beszéljek.

Ennek eredményeként azonban szinte sosem tartózkodott otthon, amikor pedig mégis, akkor leginkább a babára volt kíváncsi.

Dors nem volt többé, eltávozott. Seldon számára a seb még mindig ugyanolyan frissen sajgott, és érzései meglehetősen kedvezőtlenül befolyásolták a többiekhez fűződő viszonyát. Ráadásul valahányszor eszébe jutott, gondolatai végül ott kötöttek ki, hogy Wanda álma indította el az asszony halálához vezető eseményeket.

A kislánynak persze nem volt az egészhez semmi köze, ezt Seldon is tudta. Mégis elzárkózott előle, s ezzel természetesen nem segített Wandának átvészelni a megrázkódtatást, amelyet az új baba születése okozott.

Wanda tehát bánatában megkereste az egyetlen embert, aki mindig örült neki, az egyetlent, akire mindig számíthatott – ez pedig Amaryl volt, aki csupán a másodhegedűs szerepét játszotta ugyan Seldon mellett a pszichohistória kifejlesztésében, ám azóta kétségtelenül mindenki másnál többet dolgozott rajta. Harinak meg kellett osztania figyelmét a munka, valamint Dors és Raych között, Yugónak azonban az életét jelentette a Terv. Neki nem volt se felesége, se gyereke; valahányszor azonban Wanda meglátogatta, egy-egy pillanatra megérintette az elveszett lehetőségek fájdalma, és ez megismertette vele a szeretet érzését, amely mások szerint mindig is hiányzott belőle. Ezzel együtt a kislányt amolyan apró felnőttként kezelte, de Wandának láthatóan tetszett a dolog.

Hat évvel ezelőtt történt tehát, hogy Wanda besétált Yugo irodájába. A férfi fölnézett rá bagolyszerű lassúsággal pislogó, operált szemével, és szokás szerint beletelt egy percbe, mire fölismerte.

– Nicsak – mondta akkor –, hisz ez az én jó barátom, Wanda… De miért lógatod így az orrod? Egy ilyen csinos lánynak, mint te vagy, nem lenne szabad szomorkodnia.

És Wanda, akinek alsó ajka remegett a visszafojtott sírástól, így szólt:

– Engem senki sem szeret.

– Ugyan már, ez nem igaz.

– Csak az új babát szeretik. Velem nem törődnek.

– De én szeretlek, Wanda.

– Akkor te vagy az egyetlen, Yugo bácsi. – Még ha nem is mászhatott föl többé az ölébe, a kislány bánata enyhülni kezdett.

Amarylnak nem jutott jobb az eszébe, hát átölelte.

– Ne sírj, ne sírj – csitítgatta; ám hamarosan azon kapta magát, hogy az ő arcán is könnyek csurognak lefelé.

Hirtelen indulattal szólalt meg:

– Wanda, szeretnél látni valami szépet?

– Mit? – szipogta a kislány.

Amaryl csak egy igazán szép dolgot ismert a világegyetemben.

– Láttad már az Ősradiánst? – kérdezte.

– Nem. Mi az?

– A nagyapád meg én a munkánkhoz használjuk. Látod? Itt van, tessék.

Az asztalán trónoló fekete kockára mutatott, és Wanda bánatos tekintete arra fordult.

– Ez nem is szép – mondta.

– Most nem – ismerte el Amaryl. – De figyeld csak, ha bekapcsolom!

– És bekapcsolta. A szoba elsötétült, majd megtelt fénypontokkal és színes felvillanásokkal.

– Látod? És bármelyik részletét fölnagyíthatjuk úgy, hogy a fénypontokból matematikai egyenletek legyenek.

Mintha néma robbanás töltötte volna be a helyiséget, a fényspirál tágulni kezdett, és a levegőben hamarosan már mindenféle jelek, betűk, számok és nyilak jelentek meg, köztük sok olyan, amilyent Wanda még életében nem látott.

– Hát nem szép? – kérdezte Amaryl.

– De igen – felelte Wanda, a lehetséges jövőket szemléltető egyenletsorokat bámulva. – Az a rész ott nem tetszik. Szerintem rossz. – Azzal rámutatott egy színes számcsoportra a bal oldalon.

– Rossz? Miért mondod, hogy rossz? – kérdezte Amaryl a homlokát ráncolva.

– Mert… nem szép. Én máshogy csinálnám.

Amaryl megköszörülte a torkát.

– Hát majd megpróbálom rendbe rakni. – Azzal közelebb lépett a kérdéses egyenlethez, és meredten nézni kezdte, úgy, ahogyan csak tudta.

– Nagyon köszönöm, Yugo bácsi, hogy megmutattad a fényjátékodat. Egyszer talán majd azt is megértem, mit jelent ez a sok szám.

– Persze, biztos – mondta Amaryl. – Remélem, már jobban érzed magad.

– Egy kicsit, köszönöm. – Azzal a kislány, röpke mosolyt villantva Yugo felé, elhagyta a szobát.

Amaryl csak állt mozdulatlanul, szívében a sértődöttség tüskéjével. Nem szerette, ha kritizálták az Ősradiánst – még ha az illető egy tudatlan, tizenkét éves kislány volt is.

Csak állt tovább, gondolataiba merülve, és még nem is sejtette, hogy elérkezett a pszichohistória forradalmi pillanata.

4.

Azon a délutánon Amaryl meglátogatta Seldont az egyetemi irodájában. Már maga ez is szokatlannak számított, hiszen jóformán sosem hagyta el saját szobáját.

– Hari – szólt Amaryl, arcán zavart kifejezéssel. – Valami nagyon furcsa dolog történt. És egyben nagyon érdekes.

Seldon bánatosan nézett végig barátján. Amaryl még csak ötvenhárom éves volt, de hajlott hátával és szinte az átlátszóságig lesoványodott testével sokkal öregebbnek látszott. Ha rákényszerítették, elment ugyan egy-egy orvosi vizsgálatra, és olyankor kivétel nélkül azt a tanácsot kapta, hogy hagyja ott egy időre a munkáját, és vonuljon el pihenni; csak ez javíthat kétségbeejtő egészségi állapotán. Különben… Seldon a fejét csóválta. „Ha eltávolítjuk a munkájától, csak hamarabb meghal, ráadásul boldogtalanul. Nincs választásunk.”

Hirtelen rádöbbent, hogy nem is figyel oda Amaryl szavaira.

– Sajnálom, Yugo – mondta –, egy kicsit szétszórt vagyok ma. Kezdd elölről.

– Azt mondtam, valami nagyon furcsa dolog történt. És egyben nagyon érdekes.

– Micsoda, Yugo?

– Wanda eljött meglátogatni… Nagyon szomorú volt és ideges.

– Miért?

– Alighanem a baba miatt.

– Ó, igen – mondta Hari, és hangjában némi bűntudat csendült.

– Legalábbis ezt mondta, majd a vállamra borulva pityergett egy darabig. Az igazság az, hogy én sem tudtam könnyek nélkül megállni. Aztán arra gondoltam, fölvidítom, s megmutatom neki az Ősradiánst. – Amaryl elhallgatott, mintha a szavakat válogatná össze nagy gonddal.

– Folytasd, Yugo. Mi történt?

– Nos, elnézegette a fényeket, aztán kinagyítottam egy darabot, méghozzá a 428 254-es szekciót. Tudod, melyik az?

Seldon elmosolyodott.

– Nem, Yugo, nekem nem sikerült még úgy memorizálnom az egyenleteket, mint neked.

– Pedig jobban tennéd – dörrent rá Amaryl szigorúan. – Hogyan végezheted el a munkádat, ha… Na mindegy. Szóval azt akartam mondani, hogy Wanda rámutatott egy részletre, és közölte, hogy nem jó. Pontosabban nem elég szép.

– Miért is ne? Hiszen mindannyiunknak különböző az ízlésünk.

– Igen, persze, de én elgondolkodtam rajta, tanulmányoztam, és a végén rájöttem, Hari, hogy valami tényleg nincs rendjén vele. A programozás pontatlanra sikeredett azon a részen, épp ott, ahová Wanda mutatott. És tényleg nem is volt szép.

Seldon a homlokát ráncolva kiegyenesedett.

– Tisztázzuk ezt, Yugo. Szóval Wanda valamire csak úgy rámutatott, azt mondta, az nem jó, és igaza volt?

– Igen. Mellesleg nem „csak úgy” rámutatott valamire; éreztem rajta a határozottságot.

– De hát ez lehetetlen!

– Mégis megtörtént. A saját szememmel láttam.

– Nem is azt mondom, hogy nem történt meg, hanem hogy csak a véletlenek szeszélyes összjátékával volt dolgod.

– Azt hiszed? Vajon te, aki jól ismered a pszichohistóriát, ha egyetlen pillantást vetnél egy vadonatúj egyenletre, meg tudnád mondani, hol van benne hiba?

– Rendben, Yugo, akkor azt áruld el nekem, az egyenleteknek miért pont azt a szakaszát nagyítottad föl? Miért épp azt a részt választottad?

Amaryl vállat vont.

– Nos, az véletlen volt. Egyszerűen csak megnyomtam a gombot.

– Nem lehetett véletlen – mormolta Seldon. Néhány pillanatra elgondolkozott, majd föltette azt a kérdést, mely továbblódította útján a Wanda által elindított pszichohistóriai forradalmat.

– Yugo, gyanakodtál már régebben is azokra az egyenletekre? Volt okod azt hinni, hogy valami nincs rendben velük?

Amaryl overalljának övével játszadozott. Zavartnak látszott.

– Azt hiszem, igen. Tudod…

– Azt hiszed?

– Tudom. Emlékszem, amikor a programot írtam ehhez az új részhez, az ujjaim mintha megcsúsztak volna a billentyűkön. Akkor még minden jónak tűnt, de magamban csak tovább aggódtam. Aztán ezernyi dolgom akadt, és szép lassan megfeledkeztem az egészről. Amikor azonban Wanda pont arra a részre mutatott rá, úgy döntöttem, ellenőrzöm. Ha ez a két dolog nem esik így egybe, gyerekes megnyilvánulásnak veszem az egészet.

– Az egyenleteknek épp azt a részét mutattad meg Wandának. Mintha a tudatalattid parancsára tetted volna.

– Lehet – vonta meg a vállát Amaryl.

– Előtte pedig meghitt jelenet zajlott le köztetek, ugye? Egymás nyakába borultatok, együtt sírtatok.

Amaryl ismét vállat vont. Egyre zavartabb lett.

– Én már sejtem is, mi történhetett, Yugo. Wanda olvasott a gondolataidban.

Amaryl akkorát ugrott, mintha belecsíptek volna.

– Képtelenség!

– Egyszer ismertem valakit, aki ugyanilyen szokatlan képességekkel rendelkezett – mondta lassan Seldon, és közben szomorúan Eto Demerzelre, vagyis ahogy csak ő ismerte, Daneelra gondolt. – De ő valamivel több volt, mint ember. A gondolatolvasás és a szuggesztió azonban szellemi képesség. Valamilyen ismeretlen módon, úgy látszik, Wanda szert tett ezekre.

– Ezt nem hiszem el – makacsolta meg magát Amaryl.

– Én azonban igen. Csak azt nem tudom, mit csináljak. – Ő már halványan megérzett valamit a pszichohistóriai kutatás közeledő nagy áttöréséből.

5.

– Apa – szólt Raych aggódón –, fáradtnak látszol.

– Úgy bizony – felelte Hari Seldon –, és az is vagyok. De veled mi a helyzet?

Raych betöltötte már a negyvennégyet, a haja is kezdett őszülni, de a bajusza továbbra is a régi volt, sűrű, fekete, roppantul dahli. Seldonnak eszébe jutott, vajon festi-e, de úgy döntött, inkább nem kérdezi meg.

– Végeztél egy időre az előadásokkal?

– Egy időre. De nem tartósan. Azért persze örülök, hogy itthon lehetek végre, és láthatom a babát, Manellát és Wandát, no meg téged, apa.

– Köszönöm. Rossz hírem van a számodra, Raych. Nem tartasz több előadást. Itt lesz rád szükségem.

– Raych összevonta a szemöldökét.

– Mihez? – Apja már két ízben is rábízott nagyon fontos feladatokat, de még a joranumista fenyegetés idejében. Amennyire tudta, most nyugodtak a viszonyok, különösen a junta uralmának megdöntése és a bábcsászár trónra ültetése óta.

– Wandáról van szó – mondta Seldon.

– Wandáról? Mi van Wandával?

– Semmi baj, csak éppen jobb lesz lenyomozni a génjeit – a tiéddel, Manelláéval és a babáéval együtt.

– Bellisével? Mi folyik itt?

Seldon tétovázott.

– Raych, tudod, hogy anyád és én mindig is úgy éreztük, van benned valami, ami ragaszkodást és bizalmat vált ki másokból.

– Tudom. De eddig mindig olyankor hozakodtál elő vele, amikor valamilyen piszkos munkára akartál befogni. Őszinte leszek hozzád: én sosem éreztem.

– Dehogynem, hisz elbűvöltél engem és… és Dorsot. – (Az asszony halála óta eltelt évek ellenére még mindig nehezére esett kiejtenie a nevét.) – Elbűvölted a myneki Rashelle-t. Elbűvölted Jo-Jo Joranumot. És persze Manellát. Te minek tulajdonítod mindezt?

– Intelligencia és vonzerő – felelte Raych vigyorogva.

– Nem tűnt soha úgy, hogy esetleg belelátsz mások fejébe?

– Nem, és ez az egész meglehetősen nevetségesen hangzik, ha meg nem sértlek.

– És mit szólsz ahhoz, ha azt mondom, hogy Wanda egy válságpillanatban olvasott Yugo gondolataiban?

– Vagy véletlen, vagy képzelődés.

– Raych, egyszer ismertem valakit, aki úgy csűrte-csavarta kedvére az emberi gondolatokat, mint te a szavakat.

– Ki volt az?

– Nem beszélhetek róla. De azért elhiheted.

– Hát… – Raych hangja kétkedően csengett.

– A Galaktikus Könyvtárban utánanéztem az ilyen eseteknek. Találtam egy különös történetet, amely legalább húszezer éves, tehát még igencsak a hiperűrutazások legelső időszakában született. Egy fiatal lányról szól, Wandánál alig valamivel idősebbről. Ez a lány egy egész bolygóval tudott kommunikálni, amely a Nemezis nevű csillag körül keringett.[7]

– Ez amolyan tündérmese?

– Biztosan. És befejezetlen is, de a hasonlóság a lány és Wanda közt elgondolkodtató.

– Apa, mit forgatsz a fejedben? – kérdezte Raych.

– Nem vagyok még biztos benne. Előbb meg kell ismernem Wanda géntérképét, és ennek nyomán fölkutatni a hozzá hasonlókat. Én úgy érzem, hogy ha nem is gyakran, de bizonyos időközönként születnek gyerekek efféle szellemi képességekkel; ám különbözőségük annyi ellenséget szerez nekik, hogy inkább eltitkolják. Mire felnőnek, tehetségük már eltemetve szunnyad tudatuk mélyén. Biztos vagyok abban, hogy a Birodalomban, de még a Trantor negyvenmilliárd lakója között is vannak Wandához hasonlók, és ha ismerném a genetikai jellegzetességeit, talán rátalálhatnék a többiekre is.

– És mit akarsz kezdeni velük, ha rájuk találsz, apa?

– Az az érzésem, hogy szükségem lesz rájuk a pszichohistória továbbfejlesztéséhez.

– És mivel Wanda az első ilyen, akivel találkoztál, pszichohistorikust akarsz faragni belőle? – kérdezte Raych.

– Talán.

– Hogy olyan legyen, mint Yugo? Apa, nem!

– Miért nem?

– Mert azt akarom, hogy normális lányként nőjön fel, és normális asszony legyen belőle. Nem láncolhatod oda az Ősradiáns elé, nem változtathatod a pszichohistória élő szobrává.

– Ennek egyelőre nem nagy a veszélye, mindössze a géntérképére van szükségem. Tudod jól, már több ezer éve ajánlgatják, hogy minden ember géntérképét tárolni kell egy központi számítógépben. Ezt eddig csupán az eljárás drágasága akadályozta meg, hiszen a hasznosságát senki sem vitatja. Biztos te is látod az előnyeit. Megtudhatjuk például, hajlamos-e Wanda valamiféle betegségre. Ha annak idején meglett volna Yugo géntérképe, most nem kéne haldokolnia. Ennyit igazán megtehetünk.

– Rendben, apa, de nem többet. És lefogadom, Manella még nálam is keményebben utasítana el.

– Jól van – mondta Seldon. – De ne feledd, nincs több előadókörút. Szükségem lesz rád.

– Majd meglátjuk – felelte Raych, és otthagyta.

Seldon tovább tépelődött magában. Eto Demerzel, az egyetlen, aki befolyásolni tudta mások akaratát, most biztosan tudná, mi a teendő. És Dors is, az ő nem emberi tapasztalataival.

Neki azonban csak egy halvány kép élt az agyában az új pszichohistóriáról, semmi más.

6.

Wanda teljes géntérképének megszerzése nem is bizonyult olyan egyszerű dolognak. Először is a feladatot csupán egy maroknyi különleges képesítésű biofizikus végezhette el, ők viszont rendszerint nyakig ültek a munkában; másodszor pedig Seldon úgy érezte, jobb, ha titokban marad érdeklődésének valódi oka. Mindehhez jött még az eljárás csillagászati ára.

Seldon a fejét csóválva fordult Mian Endeleckihez, a biofizikushoz, aki épp az imént közölte vele ez utóbbi tényt:

– De hát miért kerül olyan sokba, doktornő? Nem vagyok különösebb szakértője a területnek, de valami azt súgja, az egész folyamat komputerizált, és önnek csak annyi a dolga, hogy lekaparjon néhány sejtnyit a páciens bőréből. A géntérkép azután már néhány nap alatt magától elkészül.

– Ez így igaz. De a DNS-molekulák kibontása a nukleotidok milliárdjainak gondos megőrzésével nem könnyű feladat, és higgye el, Seldon professzor, ez az egész munkának csupán egy elenyészően kis része. Ezután jön a vett minta összehasonlítása valamiféle standarddal. És itt van a következő probléma: készítettünk ugyanis mi már géntérképeket, ám ezek az összes lehetséges változatnak csupán elenyészően kis részét jelentik, tehát azt sem tudjuk, mit vehetünk igazából standardnak.

– Miért nem végeztek még több kísérletet? – vetette közbe Seldon.

– Több okból is; elsősorban az eljárás drágasága miatt. Csak nagyon kevés ember hajlandó áldozni rá, hacsak nem aggasztja különösebben egy génrendellenesség veszélye. Aki pedig anyagilag megengedheti, az gyakran fél alávetni magát a vizsgálatoknak, attól tartva, hogy találnak valamit. Ezek után még mindig hajlandó ezt végigcsináltatni az unokájával?

– Igen, nekem ugyanis nagyon fontos.

– Miért? Csak nem jelentkezett nála valamiféle anyagcsere-rendellenesség?

– Nem, semmi. Csakhogy a gyermek egészében annyira szokatlan, hogy szeretném tudni, mi okozza ezt.

– Hogyhogy szokatlan?

– Szellemileg; de sajnos, a részletekbe nem mehetek bele, mert még magam sem értem. Talán a géntérképe alapján kiderül valami.

– Mennyi idős?

– Tizenkettő. Hamarosan tizenhárom lesz.

– Ebben az esetben engedélyt kell hozni a szülőktől.

Seldon megköszörülte a torkát.

– Az talán nehézségekbe ütközne. Én viszont a nagyapja vagyok, az én beleegyezésem nem elég?

– Számomra teljes mértékben. De tudja, ezt a dolgot törvény szabályozza. Semmi kedvem elveszteni a praktizálási engedélyemet.

Seldon tehát ismét megkörnyékezte Raychot. A fia megint ellenkezett: azzal érvelt, hogy ő és Manella normális életet akarnak Wandának. Mert mi történik, ha a géntérkép abnormálisnak bizonyul? Vajon elhurcolják, hogy aztán laboratóriumokban kísérletezzenek vele? Vajon Hari, a pszichohistória iránt érzett elvakultságában, nem akarja-e rákényszeríteni a kislányt egy olyan életformára, amilyet egyikük se szeretne? Seldon azonban ragaszkodott a maga álláspontjához.

– Bízz bennem, Raych. Sosem ártanék Wandának. Ennek azonban meg kell lennie. Muszáj ismernem Wanda géntérképét. Ha olyan, amilyennek sejtem, az megváltoztathatja a pszichohistória fejlődését, sőt az egész galaxis jövőjét!

Raych tehát beleegyezett, és nagy nehezen Manella jóváhagyását is elnyerte. Akkor a három felnőtt együtt elvitte Wandát dr. Endeleckihez.

Mian Endelecki az ajtóban várta őket. A doktornő haja vakító fehéren fénylett, arca azonban kortalan volt.

Jól megnézte magának a kislányt, aki csupán kíváncsiságot mutatott, félelmet egy csöppet sem. Aztán a Wandát kísérő három felnőttre emelte tekintetét.

– Papa, mama és nagyapa, jól sejtem? – kérdezte mosolyogva.

– Pontosan – válaszolta Seldon.

Raychon látszott, hogy szégyenkezik valami miatt, Manella arca pedig kissé földagadt, és szeme körül vörös karikák virítottak, mintha alvás helyett sírással töltötte volna az éjszakát.

– Wanda – fordult a doktornő ismét a kislányhoz. – Ugye így hívnak?

– Igen, asszonyom – felelte Wanda csengő hangon.

– Pontosan elmesélem neked, mit fogunk csinálni. Gondolom, jobbkezes vagy.

– Igen, asszonyom.

– Jól van, akkor ráspriccelek egy kis érzéstelenítőt a bal alkarodra. Olyannak fogod érezni, mint egy hűvös szellőt. Aztán lekaparok a karodról egy icipici bőrdarabot. Nem fog fájni, nem fog vér folyni, és az egésznek nem marad utána semmi nyoma. Ha kész vagyok, fújok rá még egy kis fertőtlenítőt. Az egész alig néhány percig tart majd. Mit mondasz, részedről rendben?

– Persze – mondta Wanda, és kinyújtotta a karját. Amikor végeztek, dr. Endelecki így szólt:

– A lekapart bőrdarabot most mikroszkóp alá teszem, kiválasztok egy jóképű sejtet, és ráirányítom a komputerizált génanalizátort. Ez följegyez minden egyes nukleotidot, ami nem kis munka, hiszen többmilliárdnyi van belőlük. Valószínűleg rámegy a nap jó része. Persze az egész automatikusan zajlik, úgyhogy nem kell ott ülnöm mellette és figyelnem. Ha a géntérkép elkészült, még tovább tart majd az analizálása. Ha teljes részletességű anyagfeldolgozást akarnak, az hetekbe is beletelik. Ezért olyan drága az eljárás. A munka nehéz és hosszú. Majd értesítem önöket, ha megvan az eredmény. – Azzal elfordult, mintha a család ott se lenne, és az asztalon álló csillogó-villogó készülék fölé hajolt.

– Ha bármi szokatlant talál – mondta Seldon –, kérem, azonnal értesítsen. Úgy értem, ha már az első órában rábukkan valamire, ne várja ki a teljes elemzés végét.

– Nagyon kicsi ugyan az esélye, hogy az első órában bármi rendkívülit fölfedezzek, de ígérem, Seldon professzor, hogy amint szükségesnek érzem, kapcsolatba lépek önnel.

Manella megragadta Wanda karját, és diadalmasan kivonult a helyiségből; Raych sántikálva követte őket. Seldon még nem mozdult.

– Ez a munka fontosabb, mint gondolná, dr. Endelecki – mondta. A doktornő bólintott.

– Akármi is az oka rá, professzor, én mindent elkövetek.

Seldon összeszorította a száját, és kisietett. Miért is gondolta, hogy a géntérkép alig öt perc alatt elkészül, aztán csak egy pillantást kell vetnie rá, és máris tudja a választ mindenre? Most hetekig várhat, azon rágódva, vajon találnak-e valamit.

A fogait csikorgatta. Vajon legújabb ideája, a Második Alapítvány megvalósul-e valaha, vagy örökre illúzió marad csupán?

7.

Hari Seldon ideges mosollyal az ajkán lépett be Endelecki doktornő irodájába.

– Azt mondta, pár hétig tart az egész, de ennek már több mint egy hónapja. Dr. Endelecki bólintott.

– Sajnálom, Seldon professzor, de ön akart mindent a lehető legpontosabban.

– Nos? – Seldon arcáról csak nem tűnt el az ideges kifejezés. – Mit talált?

– Legalább száz hibás gént.

– Mi?! Hibás gént? Komolyan beszél, doktornő?

– A legkomolyabban. De mi a baj? Nincs olyan géntérkép, amely legalább száz hibát ne tartalmazna, sőt több is szokott lenni. Nem olyan veszélyes ez, mint amilyennek hangzik, hisz tudja.

– Nem, nem tudom. Ön a szakértő, doktornő, nem én.

Dr. Endelecki fölsóhajtott, és hátradőlt a széken.

– Ugye semmit sem ért a genetikához, professzor?

– Nem. Az ember nem érthet mindenhez.

– Teljesen igaza van. Én például nem is konyítok az ön… – hogy is hívja? – pszichohistóriájához. – Vállat vont, aztán folytatta: – Ha bármit el akarna magyarázni nekem, a legelején kellene kezdenie, és lehet, hogy még akkor sem érteném meg… Nos, ami a genetikát illeti…

– Igen?

– Egy tökéletlen gén rendszerint nem jelent semmit. Vannak persze olyanok, amelyek szörnyű elváltozásokat okoznak, de azok nagyon ritkák. A legtöbb hibás gén működése azonban alig tér el a tökéletestől. Mint egy nem egészen szabályos kerék: a jármű attól még megy, legfeljebb döcög egy kicsit.

– Wanda esetében erről van szó?

– Igen, többé-kevésbé. Ha ugyanis minden génünk tökéletes lenne, valamennyien egyformán néznénk ki, és egyformán is viselkednénk. Az apróbb rendellenességeknek köszönhetjük egyéni külsőnket és jellemünket.

– Persze a génjeink az öregedéssel tovább romlanak.

– Igen. Mindannyiunknál. Amikor belépett, észrevettem, hogy sántít. Miért?

– Egy kis isiász – morogta Seldon.

– Volt régebben is?

– Természetesen nem.

– Nos, néhány génje tönkrement az évek folyamán, ezért sántít.

– És mi fog történni Wandával az évek folyamán?

– Nem tudom. Nem látom előre a jövőt. Ha jól sejtem, az az ön szakterülete. Ám ha megenged nekem egy magánvéleményt, azt mondanám, semmi, mármint a génjeit illetően, leszámítva a természetes öregedést.

– Biztos ebben? – kérdezte Seldon.

– Ön dönt, hisz-e nekem. Kíváncsi volt Wanda géntérképére, és ezzel vállalta annak kockázatát, hogy valami olyasmire is fény derül, amiről jobb nem tudni. Meg kell mondanom azonban, semmi szörnyűségeset nem találtam.

– A tökéletlen gének… megjavíthatok?

– Nem. Elsősorban is nagyon drága lenne, másodsorban pedig fönnáll a veszélye, hogy később újra elromlanak. Mellesleg az emberek ellenzik is az ilyesmit.

– De miért?

– Mert általában tudományellenesek. Ezt önnek, professzor, nagyon jól kéne tudnia. Sajnos, Cleon halála óta egyre inkább terjed a miszticizmus. Az emberek nem hisznek a gének tudományos módszerekkel történő megjavíthatóságában, inkább kipróbálják a kézrátételes gyógyítást vagy valami efféle sületlenséget; őszintén megmondom, nagyon nehéz így dolgoznom. A támogatás is egyre csökken.

Seldon bólintott.

– Nagyon is jól értem a helyzetet. A pszichohistória már régen megjósolta, de nem gondoltam, hogy ilyen rohamos lesz a leépülés. Túlságosan elfoglalt a munkám, nem vettem észre, mi folyik körülöttem. – Fölsóhajtott. – Harminc éve kísérem már figyelemmel a Galaktikus Birodalom lassú széthullását, és most, hogy az iram fölgyorsult, többé nem tudom, idejében megállíthatjuk-e.

– De próbálkozik vele? – Dr. Endeleckin látszott, hogy jól szórakozik.

– Igen.

– Sok szerencsét… Ami pedig az isiászát illeti, a helyzet az, hogy ötven éve még gyógyítható lett volna, most azonban már nehéz eset.

– Hogyhogy?

– A szükséges eszközök nincsenek meg, és az azokat kezelő emberek is rég más területeken dolgoznak. Az orvostudomány szintén hanyatlik.

– Mint minden egyéb – tette hozzá Seldon eltűnődve. – De térjünk vissza Wandához. Ő, úgy érzem, rendkívül szokatlan kis hölgy, rendkívül szokatlan aggyal. Mit mondanak a génjei erről?

– Dr. Endelecki helyezkedett egy kicsit a széken.

– Seldon professzor, tudja, hogy hány gén határozza meg az agyfunkciókat?

– Nem.

– Akkor hadd emlékeztessem arra, hogy az emberi test legösszetettebb része az agy. Sőt, amennyire tudjuk, az egész világegyetemben nincs hozzá hasonlóan bonyolult dolog. Ne lepődjön meg tehát, ha azt mondom, hogy az agy funkcióit gének ezrei szabályozzák.

– Ezrei?

– Úgy van. Lehetetlen tehát mindegyiket megvizsgálni. Egy biztos: Wanda rendkívüli lány, rendkívüli aggyal, de a génjeiben erre utaló nyomot nem találtam.

– Nem kereshetne valakit, aki Wandához hasonló jeleket produkál, hogy összehasonlíthassuk vele?

– Nincs sok értelme. Még ha találnánk is az övéhez hasonló agyat, a génjeikben hatalmas különbségek lehetnének. Semmi értelme egybeeséseket keresnie… De árulja el, professzor, miből vonta le azt a tanulságot, hogy Wanda agyában van valami szokatlan?

Seldon a fejét rázta.

– Sajnálom, de erről nem beszélhetek.

– Ebben az esetben meggyőződésem, hogy semmiféle új információval nem szolgálhatok. És hogyan fedezte föl, amiről nem beszélhet?

– Véletlenül – mormolta Seldon. – Merő véletlenségből.

– Akkor találnia kell más hozzá hasonlókat is, véletlenül. Mást nem tehetünk.

Csönd telepedett közéjük.

– Van még valami mondanivalója? – szólalt meg végül Seldon.

– Attól tartok, nincs. Legfeljebb annyi, hogy hamarosan benyújtom a számlát.

Seldon nagy erőfeszítéssel fölállt. Borzasztóan kínozta az isiásza.

– Nos, köszönöm még egyszer, doktornő. Küldje csak el a számlákat, én kifizetem mindet.

Hari Seldon kisietett az irodából, azon töprengve, vajon mit csináljon most.

8.

Mint az értelmiségieknek általában, a Galaktikus Könyvtár Hari Seldonnak is szabad bejárást biztosított. Legtöbbször a távolból, számítógépén lépett kapcsolatba a Könyvtárral, de olykor személyesen is belátogatott – nem is annyira érdeklődésből, mint inkább hogy meneküljön a munkájától. Az elmúlt néhány évben, mióta megfogalmazódott benne a Wandához hasonló gyerekek fölkutatásának terve, saját irodát tartott fönn a Könyvtárban, hogy bármihez könnyen hozzáférhessen az archívum gigászi adategyütteséből. Még egy lakást is kibérelt a közelben.

Most azonban terve új dimenziókat nyert, és úgy döntött, találkozót kér Las Zenow könyvtárostól, életében első ízben.

A főkönyvtároshoz nem volt egyszerű bejutni. A férfi nagyra tartotta hivatalát, s egy történet szerint, ha vele akart beszélni, még a császárnak is ki kellett várnia a sorát.

Seldon azonban minden gond nélkül bejutott. Zenow jól ismerte őt, noha személyesen még sosem találkoztak.

– Megtisztel, első miniszter úr – köszöntötte. Seldon elmosolyodott.

– Gondolom, tudja, hogy immár tizenhat éve más tölti be ezt a posztot.

– A megtisztelő cím azonban még mindig megilleti önt. Mellesleg, uram, jól emlékszem, hogy a junta rémuralmától is ön szabadított meg bennünket. A katonák több ízben is megsértették e szent hely semlegességét.

(Á, gondolta Seldon, hát ezért fogadott ilyen gyorsan.)

– Ne értékeljen túl – csak ennyit mondott hangosan.

– Árulja el – kérte Zenow, és nem tudta megállni, hogy egy gyors pillantást ne vessen az időszalagjára –, mit tehetek önért?

– Főkönyvtáros úr – fogott bele Seldon –, nem lesz könnyű teljesíteni a kívánságaimat. Először: több helyet szeretnék a Könyvtárban. Másodszor: kérem, hadd hozzam magammal néhány társamat. Szeretnék engedélyt kapni egy nagy fontosságú, bonyolult program beindítására. Las Zenow riadt arcot vágott.

– Ön aztán nem aprózza el. De megmagyarázná mindennek a jelentőségét?

– Igen. A Birodalom a széthullás útjára lépett.

Hosszú szünet következett.

– Hallottam már a pszichohistóriai kutatásairól – mondta aztán Zenow. – Az ön által kifejlesztett új tudomány állítólag képes a jövő megjóslására. Vajon a szavait már ez a pszichohistória diktálja?

– Nem. Még nem értem el arra a pontra, hogy bizonyossággal beszélhessek a jövőről. Ahhoz azonban nincs szükség a pszichohistóriára, hogy lássam, a Birodalom hanyatlik. Ön is nyilván észrevette már.

Zenow nagyot sóhajtott.

– A munkám teljesen lefoglal, Seldon professzor. Ha politikai és társadalmi témák kerülnek szóba, hamar elárulom tájékozatlanságomat.

– Viszont információforrásként rendelkezésére áll az egész Könyvtár. Nézzen csak körül akár ebben az irodában, nézze, mint tölti meg a Galaktikus Birodalom összes tudása.

– Attól tartok, nekem jut a legkevesebb időm könyvekre – jegyezte meg Zenow szomorú mosollyal. – Biztos ismeri a régi közmondást: mindig a szabó gyereke a legrongyosabb. Ettől eltekintve azonban számomra úgy látszik, a Birodalom rendje helyreállt. Van új császárunk is.

– De csak névleg, főkönyvtáros úr. A peremvidéki provinciák legtöbbjében már csupán hagyományból emlegetik a császár nevét, valóságos hatalma nemigen van fölöttük. A külvilágok saját magukat kormányozzák; ami pedig még fontosabb, saját hadseregeket állítottak föl. Ha a császár ki akarná terjeszteni uralmát a belvilágokon túlra, kétségkívül belebukna. Szerintem húsz év sem telik bele, és az első bolygó kikiáltja a függetlenségét.

Zenow újra sóhajtott.

– Ha igaza van, akkor a Birodalom nem élt még meg ilyen súlyos időket. De mi köze mindennek az ön kéréseihez?

– Ha a Birodalom széthullik, talán ez az épületcsoport sem ússza meg az általános pusztítást.

– Ó, dehogynem! Muszáj – jelentette ki komolyan Zenow. – A korábbi válságok során már bebizonyosodott, hogy a Galaktikus Könyvtárnak, mint az emberi tudás tárházának, épen kell maradnia. És ez a jövőben is így marad.

– Vagy nem. Hisz ön mondta, hogy a junta is megsértette már a Könyvtár semlegességét.

– De nem komolyabban.

– A legközelebbi kísérlet már komolyabb lehet. Nem engedhetjük meg, hogy az emberi tudás tárházát bármi is érje.

– És gondolja, hogy az önök ittléte megvédi a fenyegető veszedelmektől?

– Az semmiképpen, de a terv, amelyet említettem, annál inkább. Össze akarok állítani egy nagy enciklopédiát, melynek információi alapján a civilizáció újraépítheti magát, ha bekövetkezik a legrosszabb. Legyen a neve mondjuk Encyclopedia Galactica. Persze nincs szükségünk a Könyvtár teljes anyagára: szándékaim szerint csupán az emberiség számára legszükségesebb információkat gyűjtenénk össze, a lehető legtömörebb formában.

– És ha ez az önök enciklopédiája is elpusztul?

– Remélem, hogy nem. Szeretnék találni egy távoli világot, valahol a galaxis peremén, ahová az enciklopédistáim elvonulhatnak majd, és békében dolgozhatnak. Amíg azonban nem bukkanok rá a megfelelő bolygóra, a csoport magja a Könyvtárban válogathatná az információkat.

Zenow arca grimaszba torzult.

– Megértem az álláspontját, Seldon professzor, de nem vagyok biztos abban, hogy a terve kivitelezhető.

– Miért nem, főkönyvtáros úr?

– Mert posztomnál fogva nem vagyok a Könyvtár teljhatalmú ura. A fontos döntéseket egy nagy létszámú Tanács hozza. És nehogy azt higgye, hogy én minden különösebb gond nélkül keresztülvihetem az akaratomat.

– Ez meglep.

– Hát igen. Tudja, nem vagyok különösebben népszerű. A Tanács már évek óta harcol azért, hogy a Könyvtár nyilvánosságát korlátozzák, én azonban ellenzem. Az is bosszantja őket, hogy önnek kiutaltam azt a parányi kis irodát.

– Korlátozott nyilvánosság?

– Úgy bizony. Az az elgondolásuk, hogy ha valakinek információra van szüksége, forduljon egy könyvtároshoz, majd az kikeresi neki. Nem tartják helyesnek ugyanis, hogy az emberek szabadon használhassák a Könyvtár komputereit. Azt mondják, a szükséges technikai fölszereltség egyre megfizethetetlenebb lesz.

– De hát ez képtelenség! A nyilvános Galaktikus Könyvtár több ezer éves hagyománnyal bír.

– Persze, csakhogy az utóbbi években a támogatásunkat többször is csökkentették, ilyen körülmények között pedig elég nehéz a berendezéseket üzemben tartani.

Seldon az állát simogatta.

– Ezzel annak is együtt kell járnia, hogy csökkentik az alkalmazottak bérét, és egyeseket elbocsátanak, vagy legalábbis nem vesznek föl újabbakat.

– Ahogy mondja.

– De hát a munkaerő folytonos csökkenése mellett hogyan akarják megválaszoltatni az érdeklődők kérdéseit?

– Az elgondolás az, hogy csak azokat az információkat keressük ki, amelyeket mi fontosnak tartunk.

– Szóval nem elég, hogy a Könyvtár nem lesz nyilvános, de még azt is megszabják, hogy a teljes anyagából mi legyen hozzáférhető, és mi nem?

– Hát igen.

– Nem hiszem el, hogy egy vérbeli könyvtáros képes ilyesmire.

– Mert nem ismeri Gennaro Mummeryt. – Seldon értetlen arckifejezését látva, Zenow folytatta: – Hogy kicsoda ő? A Könyvtár bezárását követelő tanácstagok hangadója. És egyre többen állnak mellé. Ha önt és a kollégáit beengedem ide dolgozni, a Tanácsnak azon tagjai, akik eddig nem pártolták Mummeryt, viszont azt az elvet vallják, hogy a Könyvtár a könyvtárosoké, most esetleg mellette szavaznak. Abban az esetben pedig kénytelen leszek lemondani.

– Nézze – szólalt meg Seldon energikusan. – A Könyvtár bezárása vagy nyilvánosságának korlátozása, az információk megtagadása, sőt maga a csökkenő támogatás is a Birodalom széthullásának jele. Nem gondolja?

– De, igaza lehet.

– Akkor hadd beszéljek a Tanáccsal. Hadd magyarázzam el nekik, mit hoz a jövő, és hogy mi az én tervem. Talán meggyőzhetem őket, amint, legalábbis remélem, meggyőztem önt is.

Zenow egy pillanatra elgondolkozott.

– Én nem akarom lebeszélni semmiről, de tudnia kell, nem biztos, hogy sikerrel jár.

– Vállalom a kockázatot. Kérem, tegye meg a szükséges intézkedéseket, és értesítsen, mikor járulhatok a Tanács elé.

Seldon nyugtalanul távozott Zenowtól. Mindaz, amit a főkönyvtárosnak mondott, igaz volt ugyan, de a valódi okot, amiért a Könyvtárra igényt tart, nem árulta el. Méghozzá részben azért, mert maga sem látta tisztán.

9.

Hari Seldon Yugo Amaryl ágya szélén ült, türelmesen, szomorúan. Barátja elcsigázottan feküdt. Most már akkor sem segíthettek volna rajta, ha hagyja.

Éppen csak betöltötte az ötvenötöt – Seldon maga hatvanhat volt már, de időnként jelentkező isiászától eltekintve, még mindig egészséges.

– Amaryl fölnyitotta a szemét.

– Hari, itt vagy még?

Seldon bólintott.

– Nem hagylak magadra.

– Míg meg nem halok?

– Igen. – Aztán kitört belőle a keserűség. – Miért tetted ezt, Yugo? Ha értelmesen éled az életed, még húsz-harminc évig köztünk maradhattál volna.

Amaryl sápadtan elmosolyodott.

– Értelmesen élni? Úgy érted, szórakozni járni? Pihenni?

– Igen, igen.

– Vagy aközben is folyton a munkán járt volna az eszem, vagy megtanultam volna az időt pocsékolni, és akkor az alatt a húsz-harminc év alatt sem érek el többet, mint így. Nézd csak meg magad.

– Mi van velem?

– Tíz évig voltál Cleon első minisztere. Azalatt mennyit foglalkoztál a tudománnyal?

– Az időm egynegyedét a pszichohistóriának szenteltem – felelte Seldon halkan.

– Ne túlozz! Ha én nem tartok ki, a pszichohistória megfeneklett volna.

Seldon bólintott.

– Igazad van, Yugo. Hálával tartozom neked.

– És azelőtt, meg azóta, amíg te az adminisztrációt intézted, ki foglalkozott az igazi munkával? He?

– Te, Yugo.

– Ahogy mondod. – Szeme ismét lecsukódott.

– Mégis mindig arra vágytál, hogy egyszer átvedd tőlem az adminisztrációt.

– Nem! Csak azért akartam a Terv élére kerülni, hogy a megfelelő irányban haladjunk tovább. Az adminisztrációs feladatokat másokra osztottam volna.

Amaryl hörögve szedte a levegőt, csukott szemmel olykor horkantott; de egyszerre összerezzent, és újra fölnézett, egyenesen Hari szemébe.

– Mi lesz a pszichohistóriával nélkülem? – kérdezte. – Gondoltál már erre?

– Igen, gondoltam. És szeretném, ha beszélnénk róla. Talán téged is megnyugtat. Yugo, azt hiszem, forradalmasítjuk a pszichohistóriát.

Amaryl erőtlen ráncokba vonta a homlokát.

– Hogyan? Nem tetszik ez nekem.

– Hisz az egész a te ötleted volt. Évekkel ezelőtt azt mondtad, létre kell hozni két Alapítványt, egymástól is biztonságosan elszigetelve, hogy egyszer majd fel lehessen építeni rájuk a leendő Második Galaktikus Birodalmat. Emlékszel? A te ötleted volt.

– A pszichohistóriai egyenletek…

– Tudom, azok sugallták. Most ezen a terven dolgozom, Yugo. Szereztem egy irodát a Galaktikus Könyvtárban…

– A Galaktikus Könyvtárban. – Amaryl homlokán elmélyültek a ráncok. – Nem szeretem őket. Önelégült idióták mind.

– A főkönyvtáros, Las Zenow nem olyan veszélyes.

– Találkoztál már egy bizonyos Mummeryvel, Gennaro Mummeryvel?

– Nem, de hallottam róla.

– Szánalmas alak. Egyszer alaposan összevesztünk; azt állította ugyanis, hogy valamit rossz helyre raktam vissza. Persze én semmi ilyesmit nem tettem, úgyhogy nagyon megdühödtem. Egyszeriben visszavedlettem dahlbelivé… Egyet el kell ismerni, a dahli szitkozódás gazdagsága páratlan. Elmondtam őt mindenfélének, hogy akadályozza a pszichohistóriát, és ezért gonosztevőként fog bevonulni a történelemkönyvekbe. – Amaryl erőtlenül fölkuncogott. – Szóhoz sem jutott.

Seldon hirtelen megértette, Mummery miért viseltetik olyan ellenszenvvel minden kívülálló iránt – és valószínűleg a pszichohistória iránt is –, de nem mondta ki hangosan.

– Az a lényeg, Yugo, hogy te két Alapítványt akartál, mert így, ha az egyik kudarcot vall, a másik átveheti a feladatot. Mi azonban továbbfejlesztettük az ötletedet.

– Hogyan?

– Emlékszel, amikor két évvel ezelőtt Wanda a gondolataidban olvasva rájött, hogy valami nincs rendben az Ősradiáns egyik számításával?

– Hát persze.

– Nos, fölkutatjuk a Wandához hasonlókat. Az egyik Alapítvány személyzetét nagyrészt természettudósokból állítjuk össze, akik az emberi tudást óvják, az új Birodalom eljövetelét várva. A Második Alapítvány viszont csak pszichohistorikusokból áll majd, mentalistákból, gondolatolvasókból, akik mintegy szellemileg összekapcsolódva dolgoznak, s így sokkal gyorsabb eredményeket érnek el, mint egyénenként bárki. Ők az idő előrehaladtával néha finoman kiigazítják az eseményeket. Mindig a háttérben maradnak, és figyelnek. Ők lesznek a Birodalom őrei.

– Csodálatos! – mondta Amaryl nagyot sóhajtva. – Csodálatos! Látod? Tökéletesen választottam meg a halálom pillanatát. Hisz nem maradt már semmi dolgom.

– Ne mondj ilyeneket, Yugo.

– Ugyan, ne ess kétségbe, Hari. Amúgy is túl fáradt vagyok már mindenhez. Köszönöm… köszönöm… hogy elmondtad… – a hangja egyre gyengült – a forradalmat. Bol… boldog vagyok…

Ezek voltak Yugo Amaryl utolsó szavai.

– Seldon az ágy fölé hajolt. Könnyek csípték a szemét, melyek lassan legördültek az arcán.

Még egy régi barátja eltávozott. Demerzel, Cleon, Dors, és most Yugo… Ahogy öregszik, egyre inkább magára marad.

Ráadásul a forradalom, amelynek tudata oly boldoggá tette Amaryl utolsó pillanatait, talán soha nem következik be. Vajon hasznát veheti-e a Galaktikus Könyvtárnak? Talál-e még Wandához hasonlókat? És ami a legfontosabb: mennyi időt vehet mindez igénybe?

Seldon hatvanhat éves volt. Bárcsak harminckét esztendős korában kezdhetett volna hozzá a szervezéshez, rögtön, ahogy a Trantorra érkezett!…

Most már talán túl késő.

10.

Gennaro Mummery alaposan megvárakoztatta. Szándékosan csinálta, arcátlanul, Hari Seldon mégis nyugodt maradt.

Elvégre szüksége volt Mummeryre, és tudta, hogy ha magára haragítja, azzal csak saját ügyének árthat.

Seldon tehát megőrizte hidegvérét, várt, és végül Mummery megérkezett. Látta már őt, de csak messziről. Most először beszélgettek négyszemközt.

Mummery alacsony és kövér volt, kerek arcát rövidre nyírt fekete szakáll keretezte. Mosolyát Seldon egyfajta maszknak vélte. Szájából sárgás fogak villantak elő. Elengedhetetlen sapkája ugyanilyen sárga színben virított, s egy barna csík tekeredett körbe rajta.

Seldon érezte, hogy fölkavarodik a gyomra. Azonnal tudta, hogy nem kedveli Mummeryt, pedig egyelőre nemigen volt még rá oka.

– Nos, professzor – szólalt meg Mummery minden udvariaskodó bevezető nélkül –, mit tehetek önért? – A falon végigfutó időszalagra pillantott, de nem kért elnézést a késésért.

– Azt szeretném kérni, uram – mondta Seldon –, hogy ne ellenezze az ittlétemet.

Mummery széttárta a karját.

– Hiszen már második éve van itt! Miféle ellenzésről beszél?

– Eddig a Tanácsnak azon tagjait, akiket ön képvisel, valóban mindahányszor leszavaztatta a főkönyvtáros; de a jövő hónapban újabb gyűlésre kerül sor, és Las Zenow ezúttal nem biztos az eredményben.

Mummery vállat vont.

– Én sem vagyok biztos benne. Könnyen lehet, hogy megújítjuk a bérletét.

– De nekem ennél többre van szükségem, Mummery könyvtáros. Szeretném bejuttatni néhány kollégámat. A tervet, amelyen dolgozom – mint tudja, egy szokatlan terjedelmű enciklopédiát készítek –, egyedül nem válthatom valóra.

– A kollégái azonban ott telepednek le, ahol akarnak; a Trantor nagy bolygó.

– Muszáj a Könyvtárban dolgoznunk. Öreg vagyok már, sietnem kell.

– Ki állíthatja meg a rohanó időt? Nem hiszem, hogy a Tanács a kérés teljesítése mellett szavazna. Csak nem valami nagy dobásra készül, professzor?

(De igen, arra, gondolta Seldon, ám egy szót sem szólt.)

– Önt nem tudtam kitiltatni, professzor – folytatta Mummery –, legalábbis eddig még nem. De azt hiszem, a kollégái bejutását megakadályozhatom.

Seldon rájött, hogy így nem jut semmire. Őszintébb hangnemre váltott.

– Mummery könyvtáros, biztos vagyok abban, hogy ellenszenve nem személyes természetű. Nyilván fölfogta már a munkám fontosságát.

– A pszichohistóriára gondol? Ugyan már, hisz harminc éve dolgozik rajta, és hova jutott?

– Hát épp ez az. Most viszont közel az áttörés pillanata.

– Hát törjön át a Streeling Egyetemen! Miért kell magának épp a Galaktikus Könyvtár?

– Mummery könyvtáros, figyeljen rám. Ön el akarja zárni a Könyvtárat a nagyközönség elől. Ezzel egy régi hagyománynak vetne véget. Van hozzá szíve?

– Nem szív kell ide, hanem pénz. A főkönyvtáros biztos elsírta már a vállán minden bánatunkat. Kevés a támogatás, alacsonyak a bérek, s karbantartásra sem jut pénz. Vajon mi mást tehetnénk? Csak a szolgáltatások számát csökkenthetjük, azt meg különösen nem engedhetjük meg magunknak, hogy önt és a kollégáit irodákkal és felszereléssel lássuk el.

– A császárnak tudtára adták már a helyzetüket?

– Ugyan, professzor, ne álmodozzon! A pszichohistóriája talán nem azt sugallja, hogy a Birodalom széthullófélben van? Úgy hallottam, az emberek máris Holló Seldonként emlegetik. Az, ha nem tévedek, valami legendabéli madár, amelynek a föltűnése mindig rosszat jelent.

– Igaz, hogy nehéz idők elé nézünk.

– És gondolja, ez a Könyvtárra nem lesz hatással? Professzor, ez itt az életem, és semmi kedvem elzárni a nagyközönség elől, de mást nem tehetünk, hacsak valamilyen módon nem szerzünk új támogatókat… Ezek után ön nyilvános Könyvtárat követel, és élvezni akarja a kiváltságait? Ez nem megy, professzor. Nem megy.

– És mi van, ha szerzek önöknek pénzt? – kapaszkodott Seldon kétségbeesetten az utolsó szalmaszálba.

– Valóban? Hogyan?

– Beszélhetnék a császárral. Elvégre valamikor első miniszter voltam. Engem biztos fogad, és végighallgat.

– És azt hiszi, még pénzt is kap tőle? – nevetett Mummery.

– Ha igen, ha sikerül megemeltetnem a támogatásuk összegét, beengedi a kollégáimat?

– Először lássam azt a pénzt – mondta Mummery –, aztán majd meglátjuk. De nem hiszem, hogy sikerrel járhat.

Nagyon magabiztosnak tűnt, és Seldon eltöprengett, a Könyvtár vajon hányszor intézhetett már kérvényeket a császárhoz eredménytelenül. És neki sikerül-e egyáltalán a színe elé jutnia?

11.

XIV Agis császár nem igazán joggal viselte ezt a nevet. Trónra kerülésekor vette föl csupán, méghozzá azzal a határozott céllal, hogy az Agis-dinasztiához kapcsolja magát, mely mintegy kétezer évvel korábban uralkodott – nem is rosszul. VI. Agis még közülük is kiemelkedett: negyvenkét évig regnált biztos kézzel egy gazdag Birodalom fölött, de nem volt zsarnok.

XIV Agis nem hasonlított a régi uralkodóház tagjaira, ha hinni lehetett az ősi hologramoknak, de még saját hivatalos képmására sem. Hari Seldon nosztalgiával gondolt vissza rá, hogy Cleon, minden hibája és gyengesége ellenére, azért uralkodóhoz méltóan festett. XIV Agis annál kevésbé. Seldon sosem látta őt közelről, a róla készült felvételek pedig rettentő sokat csaltak. A császári holográfus jól végezte a dolgát, gondolta gúnyosan.

A császár alacsony férfi volt, csöppet sem vonzó arccal, kidülledt szemmel, melyből nem sugárzott különösebb értelem. Az egyetlen ok, amiért trónra kerülhetett, hogy oldalági rokona volt Cleonnak.

Csupán egyvalamit írhattak a javára, mégpedig azt, hogy nem is próbálta megjátszani a hatalmas uralkodót. Állítólag szerette, ha „császár polgártársnak” szólítják, s több ízben csak a protokoll és a Császári Gárda határozott tiltakozása gátolta meg abban, hogy kisétáljon a park kapuin túlra. Állítólag kezet akart rázni az emberekkel, és személyesen végighallgatni panaszaikat.

(Egy pont a javára, gondolta Seldon, még ha szándékát soha nem is váltotta valóra.)

– Köszönöm, felség, hogy fogadni méltóztatott – mondta halkan, és meghajolt.

XIV. Agis hangja tisztán csengett, és külsejétől eltérően egész rokonszenvesnek tetszett.

– Egy volt első miniszter nyilván rendelkezik bizonyos előjogokkal – mondta. – Azt azonban el kell ismernem, nagy bátorságra vall részemről, hogy fogadni merem.

Szavaiból humor érződött ki, és Seldon hirtelen rádöbbent, hogy a látszat ellenére a császár talán mégis értelmes ember.

– Bátorságra, felség?

– Hát persze. Hiszen, ha jól tudom, önt Holló Seldonnak nevezik.

– A minap hallottam ezt először, felség.

– Az elnevezés nyilván a pszichohistóriájára utal, amely újabban a Birodalom bukását hirdeti.

– Csak a lehetőségre mutat rá, felség…

– Szóval egy ilyen baljós mesebeli madárhoz hasonlítják; ám el kell ismernem, találóan.

– Azért csak nem, felség.

– Ugyan, ugyan. A tényeket nem tagadhatja le. Eto Demerzel, Cleon volt első minisztere hitt az ön felfedezésében, és mi történt vele? Lemondásra, száműzetésbe kényszerítették. Maga Cleon császár is hitt az ön felfedezésében, és mi történt vele? Megölték. A katonai junta is hitt a felfedezésében, és mi történt? Elsöpörték. Állítólag még a joranumisták is hittek önben, és mi lett velük? Elpusztultak mind. Most pedig hozzám jött látogatóba, Holló Seldon. Mit várhatok ettől?

– Semmi rosszat, felség.

– Ezt gondoltam is, mivel a többiektől eltérően én nem hiszek az ön felfedezésében. De most már mondja el jövetele célját.

Figyelmesen végighallatta Seldon történetét az enciklopédia összeállításának tervéről, mely minden pusztuláson átmentené az emberi tudás legfontosabb részét.

– Igen, igen – szólt végül –, szóval megingathatatlanul hisz abban, hogy a Birodalom pusztulásra ítéltetett.

– Meglehetősen nagy az esélye, felség, és nem lenne bölcs dolog, ha ezt számításon kívül hagynánk. Ha mód van rá, szeretném megakadályozni, ha pedig nem, akkor legalább csökkenteni a tragikus következmények lehetőségét.

– Holló Seldon, ha továbbra is beleüti az orrát mindenbe, a Birodalom tényleg romba dől, és akkor nem lesz segítség.

– Felség, én csak engedélyt kérek öntől, hogy dolgozhassam.

– Semmi akadálya, de nem látom, mit tehetnék az érdekében. Miért hozta föl például az enciklopédia ügyét?

– Mert a Galaktikus Könyvtárban szeretnék dolgozni, felség, illetve – pontosabban fogalmazva – szeretném, ha a munkatársaim is ott lehetnének mellettem.

– Biztosíthatom, én nem állok az útjukba.

– Az kevés, felség. Én a segítségét kérem.

– Milyen értelemben?

– Támogatás útján. Ha a Könyvtár nem kap pénzt, bezárja a kapuit a nagyközönség előtt, és az én szűrömet is kiteszik.

– Pénzt! – A császár hangjában döbbenet csendült. – Szóval pénzért jött hozzám?

– Igen, felség.

XIV Agis fölpattant. Seldon is fölállt, de a császár leintette.

– Üljön csak le nyugodtan. Ne kezeljen császárként, hisz nem vagyok az. Én nem vágytam erre a címre, de nem választhattam. Más császári sarjat nem találtak, hát nekem estek, hogy a Birodalomnak uralkodó kell. Én végül engedtem, de rábeszélőim most megnézhetik magukat.

– Pénzt! Azt várja, hogy pénzt adjak?! Hiszen egyfolytában a Birodalom hanyatlásáról beszél. Mit gondol, ez miben mutatkozik meg? Forradalmakban? Polgárháborúkban? Tüntetésekben és lázongásokban?

– Nem. A pénz a dolog kulcsa. Tud arról, hogy a Birodalom feléből még csak az adókat sem vagyok képes behajtani? Ezek a provinciák még mindig részei az államrendszerünknek – „Sokáig éljen a Birodalom!”; „Dicsőség a császárnak!”, hajtogatják –, de adót fizetni nem akarnak, nekem pedig nincsenek meg az eszközeim, hogy erővel begyűjtsem tőlük. És ha nem szolgáltatnak be adót, valójában már nem is a Birodalom részei, nem igaz?

– Pénz! A Birodalom válságos pénzzavarral küzd. Semmiért nem tudok fizetni: még a park rendben tartására is alig jut pénz. Ügyeskednem kell. És közben pusztul a palota, és fogyatkozik a személyzet.

– Seldon professzor, ha pénzt akar, rossz helyre jött. Nincsen semmim. Hogyan támogathatnám a Könyvtárat? Hálásak lehetnének, hogy egyáltalán minden évben szerzek nekik valami keveset. – Azzal a császár kinyújtotta a két kezét, tenyérrel fölfelé, mintha erszénye ürességét jelezné.

Hari Seldon döbbenten ült.

– Nézze, felség – szólalt meg –, ha pénze nincs is, de császári tekintélye megvan még. Nem parancsolhatna rá a könyvtáriakra, hogy ne háborgassanak, és engedjék be a kollégáimat is? Elvégre létfontosságú munkát végzünk.

XIV. Agis ismét leült, mintha most, hogy a pénz lekerült a napirendről, ő is megnyugodott volna.

– Mint nyilván tudja, a Galaktikus Könyvtár a Birodalomtól teljesen függetlenül működik. Saját törvényalkotási joggal rendelkezik a területén, mióta VI. Agis, a névrokonom – elmosolyodott – egyszer megpróbálta a hírcsatornákat ellenőrzése alá vonni. Nem sikerült neki, és ha valami a nagy VI. Agisnak nem sikerült, gondolja, hogy nekem sikerülhet?

– Én nem azt kérem, felség, hogy erőszakkal kényszerítse őket véleményük megváltoztatására. Egyszerűen csak adjon hangot kívánságának. Ha a Könyvtár létfontosságú funkcióit ezzel nem veszélyeztetik, bizonyára örömmel tesznek eleget a császári kérésnek.

– Seldon professzor, milyen keveset is tud ön a Könyvtárról! Elég, ha a legfinomabban és legudvariasabban hangot adok kívánságomnak, s ők csak azért is az ellenkezőjét fogják csinálni. Borzasztóan érzékenyek, és ha valamiben a császári befolyás akárcsak legcsekélyebb jelét is fölfedezik, máris ágálnak meg tiltakoznak.

– Akkor mit tehetünk? – kérdezte Seldon.

– Mondok én magának valamit. Eszembe jutott, hogy mivel én is beletartozom a nagyközönség fogalmába, ellátogathatok a Galaktikus Könyvtárba, ha kedvem tartja. Ráadásul, mivel a palota területén belül helyezkedik el, még a protokoll előírásait sem hágom át a vizitemmel. Ön természetesen velem jön, és hivalkodóan fesztelenül viselkedik velem. Én nem kérek tőlük semmit, de ha meglátnak bennünket kart karba öltve sétálni, talán a nagy hatalmú Tanács méltányosabb lesz önnel… Ez minden, amit tehetek.

És a mélységesen csalódott Seldon eltöprengett, vajon lesz-e ennek foganatja.

12.

– Nem is tudtam, hogy ilyen jó viszonyban van a császárral, Seldon professzor – jegyezte meg csodálkozva Las Zenow.

– Miért ne? A császár nagyon demokratikus érzelmű, azonkívül érdekelték a tapasztalataim, úgy is, mint a cleoni idők egyik első miniszterének véleménye.

– Látogatása mindannyiunkra nagy hatást gyakorolt. Hosszú évek óta nem járt már nálunk császár. Általában, ha valamelyiknek szüksége volt a szolgálatainkra…

– El tudom képzelni. Csak elkiáltotta magát, és önök már udvariasságból is átszalajtottak valakit.

– Egyszer fölmerült, hogy az uralkodó kaphatna egy saját komputert, mely közvetlen összeköttetésben állna a Könyvtár számítógéprendszerével. De hát ez régen történt, abban az időben, amikor még bőviben voltunk a pénznek. És már akkor is leszavazták.

– Valóban?

– Ó, igen, csaknem az egész Tanács egyetértett, hogy az túlságosan szoros kapcsolatot teremtene a császár és a Könyvtár között, és előbb-utóbb a függetlenségünk elvesztéséhez vezetne.

– És az a Tanács, amely még egy császár előtt sem hajt fejet, vajon megengedi-e, hogy itt maradjak?

– Pillanatnyilag igen. A többségnek az az érzése támadt – és én minden eszközzel igyekeztem bátorítani –, hogy ha udvariatlanul viselkedünk a császár személyes jó barátjával, még a támogatás növekedésének esélyétől is eleshetünk. Így aztán…

– Szóval a pénz beszél.

– Attól tartok.

– És a kollégáimat is beengedik?

Zenow arcán zavar tükröződött.

– Attól tartok, nem. A császárt csak az ön társaságában látták, nem a kollégáival. Sajnálom, professzor.

Seldon vállat vont, de fokozatosan erőt vett rajta a búskomorság. Mégsem sikerült hát behoznia a kollégáit. Egy ideig abban is reménykedett, hogy talál még Wandához hasonlókat, de tévedett. Neki is pénz kellett volna az igazán átfogó kereséshez, de a császárhoz hasonlóan neki sem volt semmije.

13.

A Trantor, a Galaktikus Birodalom központja alaposan megváltozott, mióta Hari harmincnyolc évvel korábban a Heliconról érkezett hiperhajó lépcsőjéről először lépett a bolygó felszínére. Vajon csupán az öregedés, a visszaemlékezés varázsolta a régi képet szebbé és csillogóbbá? Miként történhetett, hogy a külvilágok egyik távoli provinciájáról érkezett fiatalembert akkor nem kápráztatták el a ragyogó tornyok, szikrázó kupolák, az emberek színes, folyton hullámzó tömege? Most a mozgójárdákon szinte egy teremtett lelket se látni, gondolta Hari szomorúan, még fényes nappal sem.

Fosztogató bandák uralták a bolygó egyes környékeit, állandó harcban állva egymással a vadászterületekért. A biztonsági erők létszáma csökkent, a maradék jóformán csak a beérkező panaszok felvételéhez volt elég. Természetesen a segélykérő hívásokra azért kivonultak, de rendszerint akkor, amikor már minden véget ért. Már nem is tettek úgy, mintha igyekeznének megvédeni a Trantor békés polgárait.

Mindenki csak a saját felelősségére merészkedett az utcára, és legtöbbször bizony nagy kockázatot vállalt. Hari Seldon azonban tovább folytatta reggeli sétáit, senkire sem hallgatva, mintha egyenesen ki akarta volna hívni maga ellen a sorsot. Sántikáló sétája közben sokat gondolkodott.

Semmi sem működött úgy, ahogy szerette volna. Semmi. Képtelen volt elkülöníteni azt a genetikai jegyet, amely Wandát megkülönböztette a többiektől, anélkül pedig nem találhatott rá a hozzá hasonlókra.

A kislány gondolatolvasó képessége az első eset óta eltelt hat év alatt tovább fejlődött, sőt másban is rendkívülinek bizonyult. Olybá tűnt, mintha az első felfedezése óta ő maga is tovább kísérletezne, képességei határait keresve. Már egészen felnőttesen viselkedett, leszokott a kislányos kuncogásról – pedig Hari annyira szerette érte –, ugyanakkor egyre inkább igyekezett segíteni nagyapját a munkájában, fölhasználva különleges adottságait is. Amint Seldon elmesélte neki a Második Alapítványra vonatkozó terveit, ő teljes erőbedobással látott neki a feladat végrehajtásának.

Ezen a napon azonban Seldont rossz hangulat gyötörte. Arra a következtetésre jutott, hogy Wanda szellemi képességei semmivel sem segítik közelebb a megoldáshoz. Nem maradt pénze, hogy folytassa a munkát, felkutathassa az unokájához hasonlókat, kifizesse a streelingi Pszichohistóriai Program munkatársait, de még arra sem, hogy az enciklopédia ügyét előbbre juttassa.

Most mi lesz, hogyan tovább?

Továbbsétált a Galaktikus Könyvtár felé. Jobban járt volna egy gravitaxival, de sétálni akart, sántikálás ide vagy oda. Gondolkodni szeretett volna. Egyszer csak kiáltást hallott:

– Ott van! – De oda se figyelt. Aztán megint fölhangzott:

– Ott megy a pszichohistorikus!

Pszichohistorikus. Ez a szó arra késztette, hogy fölnézzen. Egy csapat fiatalember gyülekezett köré.

Seldon automatikusan a falnak vetette a hátát, és fölemelte a botját.

– Mit akartok?

– A fickók fölröhögtek.

– A pénzedet, te vénség. Van pénzed?

– Talán, de minek az nektek? Valamelyikőtök azt kiáltotta: „Pszichohistorikus!” Hát ismertek engem?

– Naná, te vagy a Holló Seldon – szólt az egyik fiatalember, aki láthatóan a csapatot vezette. Nagyon magabiztosnak tűnt.

– Te szemétláda! – ordította egy másik.

– És mit csináltok, ha nem adom oda a pénzemet?

– Jól megruházunk – mondta a bandavezér –, aztán elvesszük a pénzed.

– És ha önként odaadom?

– Akkor is megruházunk! – Mind fölröhögtek. Hari Seldon magasabbra emelte a botját.

– Táguljatok innen!

– Addigra sikerült összeszámolnia őket. Nyolcan voltak.

– Érezte, hogy az idegességtől fulladozni kezd. Valamikor Dorsszal és Raychcsal hármasban akár tízzel is elbántak gond nélkül. Akkoriban azonban ő még csak harminckét éves volt, ráadásul anyatigrisként védte az asszony… Dors…

Most egészen másképp alakult a helyzet. Megsuhogtatta a botját.

– Hé – fordult a bandavezér a többiekhez –, az öregúr mindjárt ránk támad! Mit csináljunk?

Seldon gyorsan körbepillantott, de sehol nem látott biztonságiakat – ez újabb jele a társadalom leépülésének. Egy-két ember ugyan elhaladt mellettük, de segítségért kiáltani hasztalan lett volna. A közelbe érve mindenki meggyorsította a lépteit, és nagy ívben igyekezett elkerülni a kialakuló incidens színhelyét. Láthatóan senkinek sem állt szándékában beavatkozni.

– Az első közeledőnek szétverem a fejét – közölte Seldon a huligánokkal.

– Igen? – Azzal a bandavezér villámgyorsan előrelépett, és megragadta a botot. Rövid dulakodás után kicsavarta az öregember kezéből, aztán félredobta.

– És most mi van, öreg?

Seldon összehúzta magát. Várta az ütéseket. A huligánok egyre szorosabban gyűltek köré, mindegyik mohón várta, hogy behúzhasson egyet-kettőt. Seldon védekezően maga elé emelte a kezét. Persze a profi verekedők fogásait még mindig nem felejtette el, és ha csak egy-két fickó áll vele szemben… Nyolcuk ellen azonban semmi esélye sem volt.

Megpróbált oldalra lendülni, de beteg jobb lába összecsuklott alatta. Elvágódott, és most már igazán tehetetlenül várta a fejleményeket.

Egyszerre sztentori hang remegtette meg a levegőt:

– Mi folyik itt? Vissza, ti nyavalyások! Vissza, vagy mindannyiótokat megöllek!

– Na, még egy vénség – szólt a huligánok vezére.

– Nem olyan vén még – felelte az újonnan érkezett. Kézfejével akkorát csapott a fickó arcára, hogy az egyből kivörösödött.

– Raych, te vagy az? – szólt Seldon meglepődve.

– Maradj ki ebből, apa. Állj föl, és menj innen.

– Ezért elintézünk – mondta a bandavezér, az arcát simogatva.

– Azt próbáljátok meg – felelte Raych, előhúzva egy hosszú pengéjű, csillogó dahli kést. Hamarosan a másik kezében is egy ugyanilyen táncolt.

– Még mindig magadnál hordod őket? – nyögte Seldon erőtlenül.

– Mindig – mondta Raych. – Velem senki sem bánhat el.

– Majd én – közölte a bandavezér és előhúzott egy sugárpisztolyt.

Raych keze villámgyorsan meglendült, és egyik kése a fickó torkába vágódott. A bandavezér hangosan fölhördült, és hét társa bámuló szeme láttára összerogyott.

Raych odalépett hozzá, kihúzta a kést a torkából, és megtörölte a huligán ingében. Közben rálépett a fickó kezére, lehajolt, és elvette a sugárpisztolyt.

Miután a fegyvert eltüntette egyik hatalmas zsebében, így szólt:

– Nem szeretem a sugárpisztolyt. És tudjátok, miért, ti rohadt állatok? Azért, mert néha elhibázom a célt. Késsel viszont soha nem fordul elő ilyesmi. Soha! Ez a disznó halott. Heten maradtatok. Folytatjuk tovább, vagy elhordjátok az irhátokat?

– Kapjuk el! – ordította az egyik huligán, mire mind a heten előrelendültek. Raych egy lépést tett hátra. Kés villant, aztán egy másik, és két támadó máris megtorpant. A pengék a hasukba fúródtak.

– Adjátok vissza a késeimet – szólt rájuk Raych, azzal mindkét pengét kirántotta és megtörölte.

– Ez a kettő még él, de nem sokáig. Öten maradtatok talpon. Megint meg akartok támadni, vagy inkább elhúzzátok a csíkot?

Mind futásnak eredtek, de Raych utánuk kiáltott:

– Vigyétek ezt a három szerencsétlent is! Nekem nem kellenek.

A huligánok sietve vállukra vetették a halottat meg a két sebesültet, és elpucoltak. Raych lehajolt, és fölvette Seldon botját.

– Tudsz járni, apa?

– Nem valami jól. Kificamodott a bokám.

– Akkor szállj be a kocsimba. Különben is, mit mászkálsz te itt?

– Miért ne tenném? Eddig még soha semmi nem történt velem.

– És azt vártad, hogy végre történjék? Szállj be a kocsiba, visszaviszlek Streelingbe. Némán beprogramozta a járművet, csak aztán szólalt meg újra:

– Milyen kár, hogy anya nem lehetett itt! Ő puszta kézzel öt perc alatt elintézte volna mindet.

Seldon szemét megint marni kezdték a könnyek.

– Tudom, Raych, tudom. Azt hiszed, nekem nem hiányzik?

– Sajnálom – mondta Raych halk hangon.

– Honnan tudtad, hogy bajban vagyok?

– Wanda mondta. Azt állította, gonosz emberek lesnek rád, és még azt is pontosan meghatározta, hol. Természetesen azonnal kocsiba vágtam magam.

– Nem is kételkedtél a szavaiban?

– Egyáltalán nem. Hisz rég tudjuk már, hogy valamiféle állandó kapcsolatban áll veled és a téged körülvevő dolgokkal.

– Azt is megmondta, hányan támadnak rám?

– Nem, csak annyit, hogy jó páran.

– És te mégis egyedül jöttél, Raych.

– Nem volt idő csapatot gyűjteni, apa. De látod, én is elég voltam ellenük.

– Igen, elég. Köszönöm, Raych.

14.

Visszatértek hát Streelingbe. Seldon egy fotelban ült, lábát zsámolyon pihentetve. Raych komoran bámulta.

– Apa – szólalt meg –, mostantól kezdve nem járkálhatsz gyalog egymagad a Trantoron.

Seldon elfintorodott.

– E miatt a jelentéktelen incidens miatt?

– Ez is épp elég volt. Már nem tudod úgy megvédeni magad, mint régen. Hetvenéves vagy, s a jobb lábad nem a legerősebb. És láthatod, vannak ellenségeid…

– Ellenségeim?!

– Igen. És ezt te is nagyon jól tudod. Azok a csatornatöltelékek nem egyszerű vadászaton voltak. Pontosan tudták, ki kell nekik. Még oda is kiáltották neked, hogy „pszichohistorikus”. És szemétládának neveztek. Mit gondolsz, miért?

– Nem tudom.

– Mert a magad kis világában élsz, apa, és fogalmad sincs, mi folyik a Trantoron. Nem gondolod, hogy az egyszerűbb emberek is észlelik már a pusztulás előjeleit? És azt hiszed, nem emlékeznek rá, hogy te ezt károgtad a fülükbe hosszú éveken át? Sosem hallottál még olyan esetről, amikor a hírnököt okolták a rossz hírért? Sokan téged tartanak hibásnak a történtekért.

– Nem hiszem el.

– Mit gondolsz, miért akarnak egyesek kidobatni a Galaktikus Könyvtárból? Mert nem akarják, hogy a feldühödött tömeg ott lincseljen meg. Legjobb lesz tehát, ha vigyázol magadra. Nem járhatsz ki egyedül. Vagy én kísérlek el mindenhová, vagy alkalmazz testőröket.

Seldon szörnyen boldogtalannak látszott. Raych megenyhülve folytatta:

– De már nem kell sokáig kibírnod, apa. Új munkát kaptam.

Seldon fölpillantott.

– Új munkát? Mifélét?

– Taníthatok egy egyetemen.

– Melyiken?

– A santannin.

Seldon szája megremegett.

– A Santanni! De hisz az kilencezer parszeknyire van a Tran tortól! Egy isten háta mögötti bolygó a galaxis túlsó oldalán!

– Pontosan. Ezért akarok odamenni. Egész életemet a Trantoron éltem le, és belefáradtam. Nincs még egy világ a Birodalomban, amelyik gyorsabban pusztulna, mint ez. Valóságos bűntanyává vált az egész, és nincs, aki megvédjen minket. A gazdaság gyenge, a technika lépten-nyomon csődöt mond. A Santanni azonban egy nagyon jó hírű világ, ahol el tudnám képzelni a hátralevő életemet Manellával, Wandával és Bellisszel. Két hónap alatt ott vagyunk.

– Az egész család?

– És te is, apa. Te is. Nem hagynánk itt a Trantoron. Velünk jössz a Santannira.

Seldon a fejét rázta.

– Lehetetlen, Raych. Tudod jól.

– Miért lehetetlen?

– A Terv miatt. A pszichohistória miatt. Hát azt akarod, hogy hátat fordítsak egy élet munkájának?

– Miért ne? Mi hasznod származott belőle valaha?

– Te megőrültél.

– Dehogyis. Mondd meg, hova jutottál? Nincs pénzed, és nem is szerezhetsz. A Trantoron senkit nem találsz, aki adna neked.

– Majdnem negyven éven át…

– Igen, ezt elismerem. De akkor is kudarcot vallottál, apa. Valld be, hisz nem szégyen. Te mindent megpróbáltál, de a leépülő gazdaság, a hanyatló Birodalom miatt nem tehettél semmit. Most éppen az állt utadba, amit annyi éven át jósoltál. Úgyhogy…

– Nem. Most nem hagyhatom abba. Valahogy folytatnom kell a munkát.

– Mondok neked valamit, apa. Ha már annyira makacs vagy, hozd magaddal a pszichohistóriát is. Kezdd elölről a Santannin. Ott talán van még hozzá elég pénz és lelkesedés.

– És az emberek, akik velem együtt dolgoztak évekig, hűségesen?

– Ugyan már, apa! Egymás után hagynak faképnél, mert nincs pénzed. Ha itt maradsz, az életed hátralevő részét magányosan töltöd el… Mondd, apa, azt hiszed, nekem kellemes így beszélnem veled? Csak azért teszem meg, mert eddig senki nem akarta, senki nem merte fölnyitni a szemedet. Legyünk egy pillanatra őszinték egymással: ha a Trantor utcáit járva egyszercsak ok nélkül rád támadnak, egyedül azért, mert Hari Seldon vagy, nem gondolkodtat el egy kicsit a dolog?

– Akármit mondasz is, én nem hagyom el a Trantort.

Raych a fejét rázta.

– Biztosra vettem, hogy így reagálsz majd. Két hónapod van, hogy meggondold magad.

15.

Hari Seldon régóta nem mosolygott már. A Terv töltötte ki minden idejét: a pszichohistória fejlesztésén dolgozott, az Alapítvány terveit készítette, és az Ősradiánst tanulmányozta.

Mosolyogni azonban nem mosolygott. Munkája semmiféle sikerélményt nem adott neki. Minden pillanatban a végleges kudarctól rettegett.

Épp a Streeling Egyetemen lévő irodájában üldögélt, amikor Wanda belépett. Fölpillantott, és a szíve megtelt örömmel. Wanda mindig is különleges volt, és nemcsak ő látta annak. Azt persze nem tudta volna megmondani, pontosan mikor is kezdte komolyabban venni a kislány váratlan kijelentéseit. Arra azonban emlékezett, hogy először a titokzatos „limonádé-halál” ügyben mentette meg az életét.

Bár Endelecki doktornő azt állította, hogy Wanda géntérképe a lehető legnormálisabb, Seldon még mindig szilárdan hitte, hogy unokája szellemi képességei magasan meghaladják az átlagemberekét. Azt is biztosra vette, hogy élnek még hozzá hasonlóak a galaxisban, sőt magán a Trantoron is. Bárcsak megtalálhatná őket, milyen remekül elősegíthetnék az Alapítvány ügyét! Seldon csak nézte az unokáját, ahogy ott áll az iroda ajtajában, és úgy érezte, mindjárt meghasad a szíve. Még néhány nap, és búcsúzniuk kell egymástól.

Hogy fogja elviselni? Wanda gyönyörű lánnyá serdült: tizennyolc éves volt már. Hosszú szőke haj keretezte arcát, amely talán kicsit szélesebbnek tűnt a kelleténél, de bájosan ellensúlyozta folyton mosolyra húzódó szája. Most is mosolygott, és Seldon azt gondolta: miért ne? Hiszen nemsokára indul a Santanni, egy új élet felé.

– Nos, Wanda, már csak néhány nap – mondta.

– Nem hiszem, nagyapa.

Seldon értetlenül meredt rá.

– Hogyan?

Wanda odalépett hozzá, és karját a nyaka köré fonta.

– Nem megyek a Santannira.

– A szüleid meggondolták magukat?

– Nem, ők mennek.

– És te nem? Miért? Mit akarsz csinálni?

– Itt maradok, nagyapa. Veled. – Újra átölelte a férfit. – Szegény nagyapa!

– Én ezt nem értem. Hogy egyezhettek bele?

– Mármint apa és anya? Nos, tudod, hetekig veszekedtünk, de végül én győztem. Miért ne, nagyapa? Ők ketten mennek a Santannira, és ott lesz nekik a kis Bellis is. Ha viszont én is velük tartok, te itt maradsz egy szál egyedül. Azt nem bírnám ki.

– De mégis, hogy egyeztek bele?

– Nos, kicsit erőszakos voltam.

– Ez meg mit jelentsen?

– Tudod, én mindig látom, ki mire gondol, sőt befolyásolni is tudom egy kicsit mások gondolatait.

– Hogyan?

– Nem tudom. Mindenesetre egy idő után rám hagyták a döntést. Úgyhogy veled maradok.

Seldon rajongva nézett az unokájára.

– Ez csodálatos, Wanda. De Bellis…

– Ne aggódj miatta. Neki nem olyan az agya, mint az enyém.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Seldon, és beharapta az alsó ajkát.

– Egészen biztos. Ráadásul apának és anyának is kell azért valaki.

Seldon legszívesebben rikoltozni kezdett volna örömében, de rögtön el is szégyellte magát. Hisz ott van Raych és Manella.

– Wanda, mi lesz a szüleiddel? Hogy bánhatsz ilyen ridegen velük?

– Nem vagyok rideg. Ők megértenek. Tudják, hogy veled kell maradnom.

– Ezt meg hogy érted el?

– Adtam nekik egy kis lökést – jelentette ki Wanda egyszerűen –, mire megértették az álláspontomat.

– Hát ilyenre is képes vagy?

– Nem volt könnyű.

– És azért tetted, mert… – Seldon elhallgatott.

– Mert szeretlek – fejezte be Wanda. – Hát persze. És mert…

– Igen?…

– Meg kell ismernem a pszichohistóriát. Egy részét már meg is tanultam.

– Hogyan?

– Az agyadból. Meg mások agyából, akik a Terven dolgoznak. Például Yugo bácsiéból, míg meg nem halt. Egyelőre azonban nem tudom összeilleszteni a részleteket. Én az egészet akarom. Nagyapa, szeretnék egy saját Ősradiánst. – Arca kigyúlt, a szavak hadarva, szenvedélyesen buktak ki belőle. – Mindent tudni akarok, a legapróbb részletekig. Nagyapa, te már öreg és fáradt vagy, én viszont fiatal és tettre kész. Mindent meg akarok tanulni, hogy folytathassam a munkát, amikor…

– Az csodálatos lenne – mondta Seldon –, csakhogy kifogytunk a pénzből. Megtanítani bármire megtaníthatlak, de nem tehetünk semmit.

– Majd meglátjuk, nagyapa. Majd meglátjuk.

16.

Raych, Manella és a kis Bellis az űrkikötőben várakozott.

A hiperhajójuk felszálláshoz készült, a csomagokat már le is adták.

– Apa, gyere velünk – próbálkozott még egyszer Raych. Seldon megrázta a fejét.

– Nem tehetem.

– Ha meggondolod magad, nálunk mindig meglesz az otthonod.

– Tudom, Raych. Csaknem negyven évet töltöttünk el együtt… szép éveket. Dors és én nagyon örültünk, hogy rád találtunk.

– Nekem volt szerencsém. – Raych szeme megtelt könnyel. – Nehogy azt hidd, hogy nekem nem anya jár folyton az eszemben.

Seldon elfordult az érzéseivel küzdve. Wanda épp Bellisszel játszott, amikor megérkezett a jelzés a beszállásra.

Wandát még utoljára magukhoz ölelték a szülei. Raych visszanézett, integetni kezdett, és megpróbált arcára valami mosolyfélét erőltetni.

Seldon visszaintegetett neki, másik kezével meg oda se nézve átölelte Wanda vállát.

Csak ő maradt neki. Hosszú élete során egymás után vesztette el barátait és szeretteit: Demerzel elment, hogy soha ne térjen vissza; Cleon császár meghalt; a drága Dors szintén; hűséges barátja, Yugo Amaryl is; és most az egyetlen fia, Raych is itt hagyja.

Egyedül Wanda maradt meg neki.

17.

– Gyönyörű odakint – mondta Hari Seldon –, gyönyörű az este. És mivel kupola alatt élünk, akár minden este lehetne ilyen időnk.

– Hamar megunnánk, nagyapa – felelte Wanda közönyösen. – Egy kis változatosság mindig jót tesz.

– Persze, neked, mert te fiatal vagy. Sok-sok estét végignézhetsz még. Én viszont nem, és a hátralevőkön inkább szeretnék jó időt.

– Ugyan, nagyapa, nem is vagy még öreg. A lábad egész jól viselkedik, az eszed pedig vág, mint a borotva. Tudom.

– Csináld csak. Próbálj fölvidítani. – Aztán hirtelen gondolt egyet. – Szeretnék sétálni. Ki akarok szabadulni ebből a szűk kis lakásból, és elgyalogolni a Könyvtárig. Élvezni ezt a gyönyörű estét.

– Mit akarsz a Könyvtárból?

– Pillanatnyilag semmit. Csak sétálni. De…

– De?

– Megígértem Raychnak, hogy a Trantoron többé nem sétálok testőr nélkül.

– Ő nincs itt.

– Tudom – morogta Seldon –, de az ígéret az ígéret.

– Megmondta azt, hogy ki legyen a testőr? Akkor menjünk el sétálni. Majd én vigyázok rád.

– Te? – vigyorodott el Seldon.

– Igen, én. Ezennel fölajánlom szolgálataimat. Készülődj.

– Seldont szórakoztatta a dolog. Még az is eszébe jutott, hogy elmehetne a botja nélkül, mert a lába újabban csak ritkán fájt. Nemrég csináltatott azonban egy új, ólomfejű sétapálcát. Nehezebb és erősebb volt, mint a régi. Arra gondolt, ha Wanda lesz a testőre, azért jobb, ha magával viszi.

– A séta kellemesnek bizonyult, és Seldon örült, hogy engedett a kísértésnek – egészén addig a pillanatig.

Seldon tehetetlen dühvel emelte a magasba botját.

– Ezt nézd meg!

Wanda fölpillantott. A kupola vörösen izzott, mint mindig ilyenkor este, hogy a naplemente illúzióját keltse. Seldon egy oda nem illő sötét csíkra mutatott – egy sor lámpa kialudhatott.

– Amikor megérkeztem a Trantorra, az ilyesmi még elképzelhetetlen volt – mondta. – A nap minden órájában ellenőrizték a lámpákat. Akkoriban a bolygóváros még működött, most azonban lassan széthullik. Az egészben az bosszant a legjobban, hogy senki sem törődik vele. Miért nem tiltakozik senki a palotában? Miért nem rendeznek tüntetéseket? Olyan ez, mintha a Trantor népe egyenesen várná, mikor esik szét végre ez az egész. Akkor viszont nem értem, miért haragszanak meg rám, ha éppen ezt jósolom?

– Nagyapa, két férfi jön mögöttünk – szólalt meg Wanda halkan. Besétáltak az árnyak közé a kiégett lámpasor alatt, és Seldon megkérdezte:

– Csak sétálnak?

– Nem. – Wanda nem is nézett rájuk. Nem volt szüksége rá. – Téged követnek.

– Meg tudod állítani őket? Nem adhatsz nekik egy… egy löketet?

– Próbálom, de ketten vannak, és ráadásul nagyon elszántak. Mintha… mintha egy falat akarnék eltolni.

– Mennyivel vannak mögöttünk?

– Úgy három méterrel.

– Közelednek?

– Igen, nagyapa.

– Szólj, ha már csak egyméternyire lesznek. – Lejjebb csúsztatta a kezét a boton, míg végül már a keskenyebbik végét fogta.

– Most, nagyapa! – sziszegte Wanda.

Seldon megpördült, a botját lóbálva. Keményen lesújtott az egyik férfi vállára, aki nagyot nyögve egyből összecsuklott a járdán.

– Hol a másik? – kérdezte Seldon.

– Elmenekült.

Seldon lenézett a földön heverő férfira, és lábát a mellére tette.

– Kutasd át a zsebeit, Wanda. Valaki biztos lefizette. Ha megtaláljuk a csekket, talán megtudhatjuk, kitől kapta. – Aztán elgondolkozva hozzátette: – A fejét akartam eltalálni.

Meg is ölhetted volna, nagyapa. Seldon bólintott.

– Azt akartam. Szégyellem is magam. Még jó, hogy elvétettem.

Kemény hang harsant:

– Mi folyik itt? – Egy erősen verítékező, egyenruhás figura közeledett hozzájuk. – Hé, maga, ide azzal a bottal!

– Biztos úr – kezdte Seldon nyugodtan.

– Majd később mindent elmesélhet. Előbb mentőt kell hívnunk ehhez a szerencsétlenhez.

– Szerencsétlenhez? – dühödött meg Seldon. – Hisz rám akart támadni! Önvédelemből tettem.

– Mindent láttam – közölte a rendőr. – Ez az ember egy ujjal sem nyúlt magához. Maga ütötte le őt mindenféle ok nélkül. Ez nem önvédelem, hanem testi sértés.

– Biztos úr, higgye el…

– Maga csak ne magyarázzon. Majd a bíróságon elmondhatja.

Ekkor Wanda szólalt meg kedves, kislányos hangon:

– Biztos úr, kérem, hallgasson meg minket…

– Ön inkább menjen haza, kis hölgyem – fojtotta belé a szót a rendőr.

– Szó sem lehet róla, biztos úr – húzta ki magát Wanda. – Ahová a nagyapám megy, oda megyek én is. – A szeme csak úgy villogott.

– Hát jó, menjünk – morogta a rendőr.

18.

Seldon majd szétrobbant a dühtől.

– Soha életemben nem vettek még őrizetbe. Néhány héttel ezelőtt nyolcan támadtak rám, és csak a fiam segítségével tudtam megmenekülni. Akkor miért nem volt a közelben egy rendőr sem? Miért nem sietett senki a segítségemre? Most bezzeg már fölkészülten vártam a nyavalyásokat. Leterítettem, még mielőtt hátulról rám támadhatott volna. És ki jelent meg azonnal a színen? Hát persze hogy egy rendőr. Rögtön nyakon csípett. Körülöttünk az emberek meg jól szórakoztak azon, miként tartóztatnak le egy öregembert testi sértésért. Hát miféle világban élünk mi?

Civ Novker, Seldon ügyvédje fölsóhajtott.

– Korrupt világban – felelte hűvösen. – De ne aggódj, semmi bajod nem eshet. Kiviszlek óvadékkal, és amikor visszajövünk a tárgyalásra, a bíróság csupa régi ismerősödből áll majd. Tőlük a legtöbb, amit kaphatsz, néhány dorgáló szó lesz. A korod és a hírneved…

– Felejtsd el a hírnevemet – mondta Seldon még mindig mérgesen. – Én pszichohistorikus vagyok, és a jelenlegi állapotok szerint ez a szó rosszabb, mint egy káromkodás. Örömmel dugnak hűvösre.

– Ugyan már! – torkolta le Novker. – Biztos van egy-két elmebeteg, aki mindenért téged okol, de gondoskodom arról, hogy a bíróság soraiban egy se üljön közülük.

– Feltétlenül muszáj a nagyapámat ennek a hercehurcának kitenni? – szólt közbe Wanda. – Ő már nem fiatalember. Mi lenne, ha bírósági tárgyalás helyett egyből a magisztrátushoz fordulnánk?

Az ügyvéd feléje fordult.

– Meg lehet tenni, de csak ha teljesen elment az eszünk. A magisztrátus türelmetlen, hataloméhes emberek gyülekezete. Inkább azonnal börtönbe csukatnának bárkit, csak ne kelljen végighallgatniuk. Éppen ezért senki sem szokott elébük járulni.

– Márpedig ezt kellene tennünk – erősködött Wanda.

– Nézd – mondta Seldon –, szerintem mégis inkább hallgassunk Civre… – De még ki sem mondta, máris erőteljes nyomást érzett a hasában. Wanda adott neki egy „löketet”. – Persze, ha ragaszkodsz hozzá…

– Hiába ragaszkodik hozzá! – esett kétségbe az ügyvéd. – Nem engedem!

– A nagyapám az ön kliense – mondta Wanda. – Ha tehát valami kívánsága van, azt önnek teljesítenie kell.

– De meg is tagadhatom a képviseletét.

– Akkor el is mehet – közölte Wanda élesen. – Majd egyedül állunk a magisztrátus elé.

Novker elgondolkozott.

– Hát jó – mondta aztán –, ha ennyire hajthatatlan vagy… Évek óta képviselem már Harit, most sem fogom magára hagyni. De figyelmeztetlek, kislányom, a legnagyobb esély amellett szól, hogy a nyakába varrnak egy kiadós börtönbüntetést, és én az életem egész hátralevő részében házalhatok a kegyelmi kérvényekkel.

– Én nem félek – jelentette ki Wanda.

Seldon beharapta az ajkát. Az ügyvéd most feléje fordult.

– És te mit szólsz ehhez? Hagyod, hogy az unokád dirigáljon?

Seldon egy darabig gondolkodott, aztán az ügyvédje legnagyobb meglepetésére így szólt:

– Igen.

19.

A magiszter savanyú képpel bámulta Seldont, míg a történetét hallgatta.

– Miből következtetett arra, hogy a sértett támadni akar? – kérdezte végül. – Talán tett valamit? Vagy szóban megfenyegette? Valamilyen módon félelmet keltett önben?

– Az unokám megérezte a közeledését, és biztosra vette, hogy meg akar támadni.

– Na de uram, ez édeskevés. Van még valami mondanivalója, mielőtt meghozom az ítéletet?

– Nos… öö… egy pillanat – méltatlankodott Seldon –, ne siesse el azt az ítéletet. Néhány héttel ezelőtt nyolc férfi támadt rám, és csak a fiamnak köszönhettem a megmenekülésem. Láthatja hát, volt okom arra gondolni, hogy megint ellenem készülnek valamire.

A magiszter végiglapozgatta a papírjait.

– Nyolc férfi megtámadta. Jelentette az esetet?

– Egyetlen rendőrt sem láttam a környéken. Egyetlenegyet sem.

– Ez nem tartozik a tárgyhoz. Jelentette az esetet?

– Nem, uram.

– Miért nem?

– Először is attól tartottam, hogy belekeveredem valamiféle végtelen jogi huzavonába; másrészt, mivel mi sértetlenül úsztuk meg az egészet, nem is láttam értelmét.

– Elmesélné, hogyan vertek vissza nyolc támadót kettesben a fiával?

Seldon tétovázott.

– A fiam jelenleg a Santannin tartózkodik, tehát a Trantor hatáskörén kívül, így elmondhatom, hogy dahli kések voltak nála, amelyekkel mesterien bánik. Az egyik férfit megölte, két másikat pedig súlyosan megsebesített. A többi megfutamodott.

– Ön azonban nem jelentette sem a halálesetet, sem a két sebesülést.

– Nem, uram, méghozzá a már elmondott okokból. Amit tettünk, önvédelemből tettük. De ha lenyomozza a halottat és a két sebesültet, máris kezében lesz a bizonyíték állításaim igazáról.

– Nyomozzak le három névtelen, arctalan trantorit? – kérdezte a magiszter. – Tisztában van azzal, hogy ezen a bolygón naponta több mint kétezer ember hal meg késszúrások által? Ha az ilyen esetekről nem tesznek jelentést azonnal, később semmit sem tehetünk. Ezt az esetet nem tudja megfelelőképpen bizonyítani. Térjünk tehát vissza a mai eseményekhez, amelyekről készült jelentés, és amelyeknek egy rendőr is tanúja volt.

– Kezdjük elölről az egészet. Mit gondol, miért akarhatta az a férfi megtámadni magát? Csak mert épp arra járt? Vagy mert öregnek és védtelennek látszott? Esetleg mert úgy érezte, nagyobb összegű készpénz van magánál? Mit gondol?

– Szerintem azért, mert tudta, ki vagyok.

A magiszter a papírjaiba nézett.

– Maga Hari Seldon, professzor és tudós. Miért akarná bárki is megtámadni?

– A nézeteim miatt.

– A nézetei miatt. Hát… – A magiszter hanyagul ismét átlapozott néhány iratot. Hirtelen megmerevedett és fölnézett. – Várjunk csak… Maga Hari Seldon. – Arcára kiült a felismerés. – Maga az a bolond pszichohistorikus, ugye?

– Igen, uram.

– Sajnálom, de semmi mást nem tudok az egészről, mint a maga nevét, meg hogy folyton a Birodalom végét jósolja, vagy valami ilyesmit.

– Nem egészen, uram. Nézeteim azonban népszerűtlenné tettek, mivel igaznak bizonyultak. Szerintem ezért akarnak egyesek rám támadni. Sőt továbbmegyek: ezeket az embereket egyenesen lefizeti valaki, hogy támadjanak meg.

A magiszter egy darabig még nézte Seldont, aztán szólította a letartóztatást intéző rendőrt.

– Utánanézett a sértett adatainak? Van aktája nálunk?

A rendőr megköszörülte a torkát.

– Igen, uram. Több ízben letartóztatták már testi sértés és rablótámadás miatt.

– Ó, szóval visszaeső. És a professzornak van nálunk aktája?

– Nincs, uram.

– Ezek szerint egy ártatlan öregember visszaveri egy közismert rabló támadását… erre pedig maga letartóztatja az öregembert. így van?

A rendőr hallgatott.

– Ön elmehet, professzor – mondta a magiszter.

– Köszönöm, uram. Visszakaphatnám a botomat?

– A magiszter csettintett a rendőrnek, mire az átadta a sétapálcát.

– És még valamit, professzor – szólt utána a magiszter. – Ha legközelebb használni akarja a botját, előbb győződjön meg arról, bizonyítani tudja-e az önvédelem tényét. Mert ha nem…

– Értettem, uram. – Azzal Hari Seldon elhagyta a kihallgatótermet. A botjára támaszkodva erősen sántikált, de a fejét magasra tartotta.

20.

Wanda keserűen zokogott. A könnyek teljesen eláztatták az arcát, a szeme kivörösödött, az arca földagadt.

Hari Seldon csak állt mellette, a hátát paskolva, és nemigen tudta, mit is kezdjen vele.

– Nagyapa, nem vagyok én jó semmire. Azt hittem, képes vagyok befolyásolni az embereket, de kiderült, hogy csak azokkal megy, akik hagyják magukat, mint anya és apa, és még velük is elég sokáig tart. Kidolgoztam egy értékelési rendszert is, egy tízfokozatú skálát, a mentális befolyásolási képességek mérésére. De túl sokat hittem magamról. Azt gondoltam, megérdemlek egy tízest, de legalábbis egy kilencest. És most kiderült, hogy a legjobb esetben is csak hetes vagyok!

Abbahagyta a sírást, most már csak néha-néha szipogott egyet, miközben Hari a kezét simogatta.

– Általában… általában nincs semmi gond. Ha koncentrálok, hallom az emberek gondolatait, és ha akarom, adok nekik egy löketet. De azok a rablók! Hallottam őket rendesen, de semmit se tehettem ellenük.

– Dehogynem, Wanda, nagyon jól csináltad.

– Nem én csináltam! Pedig ú-úgy szerettem volna. Azt hittem, egyszer majd valaki mögéd lopózik, mire én egyetlen lökettel a levegőbe emelem. Így akartam a testőröd lenni. Ezért is ajánlottam föl. Csakhogy kudarcot vallottam. Az a két fickó csak jött és jött, én meg nem tehettem semmit.

– Dehogynem. Miattad torpant meg az, akit aztán leütöttem.

– Nem, nem. Semmi közöm nem volt hozzá. Én csak figyelmeztettelek, a többit egyedül csináltad.

– De a másik elfutott.

– Mert leütötted az elsőt. Azt se nekem köszönhetted. – Csalódottságában megint sírva fakadt. – Na és a magiszter… Azért ragaszkodtam hozzá, mert azt hittem, őt könnyen rávehetem, hogy engedjen szabadon.

– Egész gyorsan el is engedett.

– Persze, csak előbb még alaposan kifaggatott. És akkor is csupán azért tört meg a jég, mert rádöbbent, ki vagy. Nekem semmi részem nem volt az egészben. Mindenütt kudarcot vallottam. Óriási bajba keverhettelek volna.

– Ne mondj ilyeneket, Wanda. Biztos azért nem sikerült minden úgy, ahogyan akartad, mert hirtelen, válságos helyzetben kellett cselekedned. Te igazán nem tehettél róla. De ide figyelj, van egy ötletem.

Kihallva hangjából az izgatottságot, Wanda fölnézett.

– Milyen ötleted, nagyapa?

– Biztos rájöttél már, hogy pénzt kell szereznünk. A pszichohistória kutatása nem folytatódhat tovább e nélkül, márpedig én nem tudnám elviselni, hogyha ennyi év fáradságos munkája kárba veszne.

– Én se szeretném. De mi módon szerezzünk pénzt?

– Azt hiszem, újabb kihallgatást kérek a császártól. Ismerem már, jó ember, de uralkodó létére nem veti fel a pénz. Mégis, ha magammal viszlek, és te megpróbálsz besegíteni egy sugallattal, talán talál valamilyen forrást, amelyből egy darabig támogathat engem, míg ki nem találok valami jobbat.

– Te tényleg azt hiszed, nagyapa, hogy sikerülni fog?

– Nélküled nem. Veled azonban… talán. Mit gondolsz, érdemes megpróbálni?

Wanda elmosolyodott.

– Tudod jól: ha te kéred, én bármit megteszek. Mellesleg úgysincs más reményünk.

21.

Az uralkodóhoz bejutni nem is bizonyult nehéznek. Agis csillogó szemmel köszöntötte Hari Seldont.

– Üdvözlöm, öreg barátom. Azért jött, hogy balszerencsét hozzon rám?

– Remélem, nem – mondta Seldon.

Agis kikapcsolta súlyos palástját, és elkínzott nyögéssel a sarokba hajította. Aztán Seldonra nézett, és megcsóválta a fejét.

– Gyűlölöm. Nehéz, mint a bűn, és forró, mint egy kályha. Minden értelmetlen szóáradatot ebben kell végighallgatnom, és közben még csak nem is mozoghatok. Rettenetes. Cleon erre született, és illett a megjelenéséhez is. Tőlem azonban távol áll. Átkozom még a napot is, amikor anyai ágon Cleon harmad-unokatestvéreként a világra jöttem. Az egész császárságomat eladnám egy jelképes összegért. Önt nem érdekli, Hari?

– Nem, nem, ne is reménykedjen, felség – tiltakozott Seldon nevetve.

– De mondja csak, ki ez a földöntúli szépség, akit magával hozott ma?

Wanda elvörösödött, mire a császár derűsen rászólt:

– Ne jöjjön zavarba, drágám. A trónnal járó egyik előjog, hogy a rajta ülő azt mond, amit akar. És senki sem tiltakozik vagy ellenkezik. Csak annyit felelnek, hogy „felség”. De ön a világért ne kezdjen felségezni nekem. Gyűlölöm ezt a szót. Hívjon Agisnak. Persze ez sem a tisztességes keresztnevem, de ehhez már hozzászoktam. Meséljen, Hari, mi történt önnel, mióta utoljára találkoztunk?

– Kétszer is rám támadtak – foglalta össze röviden Seldon.

A császár láthatóan nem tudta, tréfának vegye-e ezt, vagy komolyan.

– Kétszer? Valóban?

Aztán elborult az arca, amikor Seldon elmesélte a támadások történetét.

– Gondolom, a nyolctagú banda támadásakor nem volt a közelben rendőr.

– Egy szál se.

A császár fölállt a székéből, vendégeinek azonban intett, maradjanak ülve. Járkálni kezdett föl s alá, mintha a haragjával gyürkőzne. Aztán visszafordult Seldon felé.

– Évezredeken át, ha valami ilyesmi történt, az emberek azt mondták: „Tudassuk panaszainkat a császárral, ő majd biztos tesz valamit.” És a császár mindig tett is valamit, jót vagy rosszat, mindegy. De én… Hari, én nem tehetek semmit. Nincs a kezemben hatalom. Na persze ott van az úgynevezett Közbiztonsági Bizottság, de úgy látszik, őket jobban aggasztja az én biztonságom, mint a közé. Kész csoda, hogy erre a beszélgetésre egyáltalán sor kerülhetett, tekintetbe véve az ön népszerűtlenségét a KB tagjai körében. Egyszerűen semmit nem tehetek. Tudja, mi történt a császárság intézményével a junta bukása óta?

– Azt hiszem, tudom.

– Én nem hiszem. Most demokráciában élünk. Tudja, mi az a demokrácia?

– Természetesen.

Agis a homlokát ráncolta.

– Lefogadom, hogy valami jó dologra gondol.

– A demokrácia jó is lehet.

– Hát itt a gond. Mert ez nem az. Csak föllazította az egész Birodalmat. Gondolja el, mi történik, ha úgy döntök, több rendőrt vezénylek a Trantor utcáira. A régi időkben csak elém tette volna a titkárom az előre megfogalmazott parancsot, hogy írjam alá, és a rendőrök már kinn is vannak.

– Ma azonban szó sincs ilyesmiről. A javaslatot először a törvényhozás elé terjesztem. Ott kétezerötszáz férfi és nő kiált föl felháborodottan abban a pillanatban, ahogy elolvassa. Mert először is honnan vegyünk rá pénzt? A tízezer rendőrnek ugyanis fizetést kell adni. Aztán, ha ez el is rendeződik, ki válogatja ki a jelölteket? Ki irányítja őket?

– A törvényhozás pártokra szakad, vitatkozik, veszekszik, és a végén nem történik semmi. Hari, nekem még az sem áll hatalmamban, hogy megjavíttassam az elromlott kupolavilágítást, amelyre fölfigyelt. Jönnének a kérdések: „Honnan vegyünk pénzt? Ki legyen a felelős”? És mire a javítás elkészül, el is telik egy-két hónap. Ez a demokrácia.

– Én úgy emlékszem, Cleon császár is folyton azért panaszkodott, hogy nem teheti, amit akar.

– Cleon császárnak – csattant fel Agis türelmetlenül – volt két remek első minisztere, Demerzel és ön, aki visszatartotta minden bolondságtól. Nekem kétezerötszáz első miniszterem van, de ők maguk is bolondok mind egy szálig. Nem hiszem azonban, hogy a támadásokról jött volna panaszkodni hozzám.

– Nem is. Valami sokkal rosszabbról van szó. Felség… Agis… pénz kellene.

A császár szeme tágra nyílt.

– Hisz egyszer már elmondtam, Hari, üres az államkincstár… Persze a palota fenntartására valamennyi jut még belőle, de minden egyes fillérjéért meg kell küzdenem a törvényhozók hadával. Ha azt hiszi, egyszerűen odamegyek hozzájuk, és azt mondom: „Emberek, pénz kell a barátomnak, Hari Seldonnak!”, és kapok valamit, akkor maga is bolond. – Vállat vont, aztán visszafogottabb hangon hozzátette: – Ne értsen félre, Hari. Szívesen segítenék, ha tudnék. Különösen szívesen az unokája kedvéért. Ahogy őt elnézem, egyre olyan gondolataim támadnak, hogy adjam magának minden pénzemet… de sajnos, nem tehetem.

– Agis, ha nem szerzek támogatást, a pszichohistóriának befellegzett, negyvenévi megfeszített munka után.

– Hiszen ezzel a negyvenévi munkával sem ért el semmit; akkor meg minek aggódik?

– Agis – érvelt Seldon –, én már nem tudom, mihez kezdjek. A támadások is a pszichohistória miatt értek. Az emberek azt gondolják, én hoztam rájuk a pusztulást.

A császár bólintott.

– Bizony, balszerencsét hoz, Holló Seldon. Megmondtam már korábban is.

Seldon elkínzottan fölállt.

– Akkor el is búcsúzom.

Wanda is fölállt Seldon mellett; feje búbja nagyapja válláig ért. Merőn nézte az uralkodót.

Hari már éppen sarkon fordult volna, amikor Agis utánaszólt:

– Várjon, várjon. Van egy kis versike, amit egyszer megtanultam:

Dühöng a vész

A kerek földtekén,

De pénz mégis terem

A halál ölén.

– Mit jelentsen ez? – kérdezte Seldon csüggedten.

– Azt, hogy bár a Birodalom folyamatosan pusztul, néhányan azért ilyen körülmények közt is meggazdagodnak. Miért nem keresi meg valamelyik vagyonosabb üzletemberünket? Nekik nem kell megbirkózniuk a törvényhozással; ha akarnak, egyszerűen kitöltenek egy csekket.

Seldon maga elé meredt.

– Megpróbálom – mondta nagyot sóhajtva.

22.

– Mr. Bindris – Hari Seldon a kezét nyújtotta, és megrázta a másik férfiét –, nagyon örülök neki, hogy végighallgat.

– Miért is ne? – kérdezte Terep Bindris joviálisán. – Jól ismerem önt. Pontosabban a hírét.

– Ez kedves öntől. Ezek szerint hallott a pszichohistóriáról is.

– Ó, igen, melyik intelligens ember ne hallott volna róla? Persze nem mintha érteném is. És ki ez az ifjú hölgy önnel?

– Az unokám, Wanda.

– Nagyon csinos leány. Azt hiszem, elolvadnék a közelében.

– Ön túloz, uram – felelte Wanda.

– Egyáltalán nem. Kérem, üljenek le, és mondják el, miben segíthetek. – Széles gesztussal intett az asztala túloldalán álló két vastagon tömött, brokát huzatú szék felé. A legtökéletesebb minőségű mestermunkák voltak, csakúgy, mint maga a díszes asztal, a jöttükre zajtalanul félrecsúszó faragott ajtó vagy Bindris irodájának fénylő obszidiánpadlója. De hiába volt lenyűgözően fényűző maga a lakás, a házigazda annál jelentéktelenebbnek látszott. A barátságos férfit első pillantásra senki sem gondolta volna a Trantor egyik legsikeresebb üzletemberének.

– A császár tanácsára fordulunk önhöz.

– A császáréra?

– Igen. Ő maga nem tudott segíteni nekünk, de azt javasolta, próbálkozzunk meg az önhöz hasonló üzletemberekkel. Természetesen pénzről lenne szó.

Bindrisnek megnyúlt az arca.

– Pénzről? – ismételte. – Nem értem.

– Nos – mondta Seldon –, a pszichohistóriát csaknem negyven éven át a kormány támogatta. Változtak azonban az idők. A Birodalom már nem olyan, mint régen.

– Igen, tudom.

– A császárnak nincs pénze a támogatásunkra, de még ha volna is, nem tudná jóváhagyatni a kiadást a törvényhozással. Ezért hát azt ajánlotta, keressünk meg jómódúbb üzletembereket, akiknek egyrészt van pénzük, másrészt elég, ha egyszerűen kitöltenek egy csekket.

Hosszabb szünet következett.

– A császár – szólalt meg végül Bindris – semmit sem ért az üzlethez… No és mennyi pénzt akarnak?

– Mr. Bindris, óriási a feladat, amibe belefogtunk, úgyhogy azt mondanám, több millió kellene.

– Több millió?!

– Igen, uram.

Bindris a homlokát ráncolta:

– Gondolom, kölcsönről beszél. Mikor tudná visszafizetni a pénzemet?

– Tudja, Mr. Bindris, én nem hiszem, hogy valaha is visszafizethetném. Voltaképpen adományt gyűjtök.

– Bár nagyon szívesen rendelkezésére bocsátanám a pénzt, nem tehetem… Ahogy a császárnak ott a törvényhozás, nekem itt az igazgatótanács. Semmiféle adományt nem adhatok a tanács tagjainak beleegyezése nélkül, márpedig azt sosem kapnám meg.

– Miért nem? A cége hihetetlenül gazdag. Pár millió semmit sem jelentene önnek.

– Ez jól hangzik – bólintott Bindris –, de attól tartok, a vállalat éppen leszállóágban van. Nem annyira, hogy komoly gondokat okozzon, de nem vagyunk elégedettek. Ha a Birodalom hanyatlik, minden darabkája vele együtt pusztul. Nem vagyunk abban a helyzetben, hogy kiadjunk több milliót… Igazán sajnálom.

Seldon némán meredt maga elé, és Bindrisen is látszott, hogy boldogtalan.

– Nézze, Seldon professzor – mondta végül az üzletember a fejét rázva –, én igazán szívesen segítenék, különösen ennek az ifjú hölgynek a kedvéért. Csakhogy nem tehetem… De nem az enyém az egyetlen nagy cég a bolygón. Próbálkozzék meg másokkal is, professzor. Talán több szerencsével jár.

– Nos hát – Seldon nagy erőfeszítéssel talpra küzdötte magát –, megpróbáljuk.

23.

Wanda szeme megtelt könnyel, de inkább dühös volt, mintsem szomorú.

– Nagyapa – mondta –, én ezt nem értem. Négy különböző vállalatnál jártunk. Mindegyiknél durvábban és mocskosabban bántak velünk, mint az előzőnél. A negyediktől már majdhogynem kirúgtak. Azóta pedig be sem akarnak engedni sehova.

– Nincs ebben semmi titokzatos, Wanda – magyarázta Seldon. – Amikor Bindrisnél jártunk, ő nem tudta, mit akarunk, és a pénz említéséig egészen barátságosan viselkedett. Aztán elterjedhetett a hír rólunk, ezért változott meg az emberek hozzáállása. Miért is fogadna minket bárki? Úgyse adnák oda a kért összeget, hát minek vesztegessék az idejüket?

Wanda haragja önmaga ellen fordult.

– És én mit csináltam? Semmit. Csak ültem kukán.

– Ezt azért nem mondanám – vigasztalta Seldon. – Bindrisre nagy hatást tettél. Úgy éreztem, valóban szívesen odaadta volna a pénzt, méghozzá a te kedvedért. A befolyásolási módszered igenis beválik.

– Csak épp nem eléggé. Őt különben is csak az érdekelte, hogy csinos vagyok.

– Nem csinos – mormolta Seldon –, hanem gyönyörű.

– És most mit csinálunk, nagyapa? – kérdezte Wanda. – Ennyi év után most elakad a pszichohistóriai kutatás.

– Azt hiszem – mondta Seldon –, ez is elkerülhetetlen. Csaknem negyven éve hirdetem a Birodalom összeomlásának veszélyét, és most, amikor bekövetkezik, a pszichohistória is vele pusztul.

– De hisz a pszichohistória megmentheti a Birodalmat!

– Akárhogy is, erőltetni nem lehet.

– Szóval hagyod, hogy elpusztuljon?

Seldon megrázta a fejét.

– Megpróbálom megakadályozni, de el kell ismernem, fogalmam sincs, hogyan.

– Gyakorolni fogok – jelentette ki Wanda. – Valahogy biztos fejleszthetek a képességeimen.

– Bárcsak sikerülne!

– Mit akarsz most csinálni, nagyapa?

– Nem sok mindent. Két napja, amikor a főkönyvtároshoz igyekeztem látogatóba, találkoztam három férfival, aki a pszichohistóriáról vitatkozott. Az egyikük fölkeltette az érdeklődésemet. Megkértem, jöjjön el hozzám, és ő megígérte, hogy fölkeres. Ma délután találkozom vele az irodámban.

– Azt akarod, hogy neked dolgozzon?

– Csak szeretném, de hát úgysincs rá elég pénzem. Az azonban még nem árthat, ha beszélek vele. Elvégre nincs veszítenivalóm.

24.

A fiatalember trantori standard idő szerint pontosan négykor érkezett meg. Seldon elmosolyodott: szerette, ha valaki pontos. Az asztalra támaszkodott, és már fölállni készült, amikor a fiatalember megszólalt:

– Kérem, professzor, maradjon csak. Tudom, hogy beteg a lába.

– Köszönöm, fiatalember – felelte Seldon. – Ön azonban üljön le.

Az ifjú levette a kabátját, és letelepedett.

– Bocsásson meg – folytatta Seldon –, amikor megbeszéltük ezt a találkozót, nem jegyeztem meg a nevét…

– Stettin Palver vagyok – mondta a fiatalember.

– Á, Palver! Palver! Ez ismerősen cseng.

– Nem csoda, professzor. A nagyapám gyakran dicsekedett vele, hogy ismeri önt.

– A nagyapja! Hát persze, Joramis Palver. Két évvel fiatalabb volt nálam, ha jól emlékszem. Megpróbáltam rávenni, hogy csatlakozzék hozzám, de ő nem vállalta: azt mondta, sohasem tanulhatná meg annyira a matematikát. Kár. Egyébként hogy van Joramis?

– Itthagyta ezt a világot – mondta Palver komolyan. – Meghalt.

Seldon összerezzent. Két évvel fiatalabb volt, mint ő – és most halott. Annyira elvesztettek az idők folyamán minden kapcsolatot, hogy nem is értesült a haláláról. Egy darabig szóhoz sem jutott, majd zavartan azt motyogta:

– Sajnálom.

A fiatalember vállat vont.

– Jó élete volt.

– És ön hol tanult?

– A Langanói Egyetemen.

Seldon a homlokát ráncolta.

– Langano? Ugye az nem a Trantoron van?

– Nem. Ki akartam próbálni egy másféle világot is. A trantori egyetemek, mint azt valószínűleg ön is jól tudja, túlzsúfoltak. Olyan helyet kerestem, ahol békésen eltanulgathatok.

– És mit tanult?

– Történelmet. Ezzel aztán nemigen juthat az ember jó álláshoz. (Seldon ismét összerezzent. Dors Venabili is történész volt.)

– De most visszatért a Trantorra. Miért?

– Pénzt és állást keresni.

– Mint történész?

Palver elnevette magát.

– Dehogyis. Egy rakodógépet kezelek. Nem valami észigényes munka.

Seldon csipetnyi irigységgel a szemében pillantott Palverre. A fiatalember karjának és mellkasának körvonalai áttetszettek az ing vékony anyagán. Izmos teste volt – Seldon maga sosem büszkélkedhetett ilyesmivel.

– Gondolom, az egyetemen a bokszcsapat tagja volt.

– Ki, én? Soha. Harcművészeteket tanultam.

– Harcművészeteket?! – Seldon föllelkesült. – Csak nem a Heliconon született?

Palver árnyalatnyi megvetéssel a hangjában felelt:

– Attól, hogy valaki nem a Heliconon születik, még lehet jó verekedő.

Persze, gondolta Seldon, de a legjobbak azért csak onnan jönnek.

– Nos – mondta –, a nagyapja annak idején nem csatlakozott hozzám. Hát ön most?

– A pszichohistóriai kutatáshoz?

– Hallottam a múltkor a beszélgetésüket, és úgy vettem észre, ön egész jó véleménnyel van a pszichohistóriáról. Nem lenne kedve csatlakozni hozzám?

– Mondtam már, professzor, van munkám.

– Rakodógép-kezelés? Ugyan már!

– Jól fizetnek.

– A pénz nem minden.

– De azért elég sokat jelent. Ön, úgy sejtem, nem sokat fizethet nekem. Biztos nem áll túl fényesen anyagilag.

– Miért mondja ezt?

– Csak találgatok… de nincs igazam?

Seldon összeszorította a száját, aztán így szólt:

– Igaza van, nem fizethetnék sokat. Sajnálom. Gondolom, ezzel vége is a beszélgetésünknek.

– Várjon, várjon, várjon. – Palver föltartotta a kezét. – Ne olyan hevesen, kérem. Még mindig a pszichohistóriáról van szó. Ha önnel dolgoznék, megtanítana az alkalmazására?

– Természetesen.

– Ebben az esetben a pénz valóban nem minden. Kössünk üzletet. Ön megtanít engem a pszichohistóriára, és fizet, amennyit tud, én meg majd elboldogulok valahogy. Mit szól hozzá?

– Csodálatos – örvendezett Seldon. – Remek. De még valamit.

– Igen?

– Az utóbbi hetekben kétszer is megtámadtak. Először a fiam kelt védelmemre, de ő azóta elutazott a Santannira. Másodszorra az ólomvégű sétabotom mentett meg; utána azonban a magisztrátus elé citáltak, testi sértés vádjával…

– Miért támadták meg? – szakította félbe Palver.

– Nem vagyok túl népszerű. Olyan hosszú ideje prédikálok már a Birodalom bukásáról, hogy most, amikor végül bekövetkezik, engem okolnak miatta.

– Értem. De hogy kapcsolódik ez az előbbi „még valamit”-hez?

– Szeretném, ha a testőröm is lenne. Maga fiatal, erős, és ami a legfontosabb, a harcművészetek ismerője. Pontosan olyan, aki nekem kell.

– Gondolom, ez elintézhető – mosolyodott el Palver.

25.

– Nézze, Stettin – szólt Seldon. A Streelinghez közeli egyik lakónegyedben sétáltak, estefelé. Az idősebbik férfi a szemétkupacokra mutatott. – Ennek egy részét járművekből szórták ki, a többit a gondatlan járókelők dobálták el. A régi időkben – folytatta Seldon – errefelé nem lehetett ilyesmit látni. A rendőrök éberen vigyáztak a tisztaságra is, és egész nap takarítócsapatok járták az utcákat és a köztereket. De ami még fontosabb, soha senkinek még csak eszébe se jutott, hogy eldobálja a szemetet. Büszkék voltunk a Trantorra, az otthonunkra. Most… – szomorúan megcsóválta a fejét, és nagyot sóhajtott – most ez… – Hirtelen elhallgatott.

– Hé, te, fiacskám! – kiáltott egy fésületlen gyerek után, aki az imént haladt el mellettük az ellenkező irányba. Valami édességet dobott a szájába, a papírját pedig nemes egyszerűséggel a földre ejtette. – Azonnal vedd azt föl, és dobd a szemétbe, ahogy kell – dorgálta meg Seldon.

– Vegye föl maga – vicsorgatta fogát a fiú, azzal sarkon fordult, és elsétált.

– Újabb jele ez a társadalom leépülésének – mondta Palver. – Pontosan, ahogy azt az ön pszichohistóriája megjósolta, professzor.

– Bizony. A Birodalom darabjaira hullik körülöttünk. El is értük már azt a pontot, ahonnan nincs visszaút. Egykor dicsőséges rendszerünket a közöny és a kapzsiság döntötte romba. És vajon mi veszi át a helyét? A…

Palver arckifejezése láttán elhallgatott. A fiatalabb férfi mintha feszülten figyelt volna – de nem az ő szavaira. Fejét félrefordította, arcára elrévedő kifejezés ült ki. Mintha egy olyan hang forrását kereste volna, amely csak az ő számára hallható.

Hirtelen visszazökkent a való világba. Idegesen körbepillantott, és megragadta Seldon karját.

– Hari, gyorsan, el kell tűnnünk innen. Jönnek…

Az este csöndjét siető léptek zaja verte föl. Seldon és Palver megpördült, de már elkésett: egy csapatnyi támadó nézett farkasszemet velük. Seldon ezúttal fölkészülten várta őket. Botjával gyors ívet írt le maga és Palver előtt. A három rongyokba öltözött támadó – két fiú és egy lány – fölnevetett.

– Szóval nem adod meg könnyen magad, igaz, öregúr? – horkant föl a fiú, aki a vezérüknek tűnt. – De a haverjaim meg én két másodpercen belül elintézünk. Majd… – Hirtelen a földön találta magát, egy tökéletesen végrehajtott hasbarúgás eredményeként. A másik kettő támadó pózba helyezkedett, Palver azonban gyorsabb volt náluk. Ők is elzuhantak, és jóformán azt se tudták, honnan érkezett a letaglózó erejű csapás.

Az egész csetepaté szinte el se kezdődött, máris véget ért. Seldon a járda szélén állt, a botjára támaszkodva, és még mindig reszketett. Palver enyhén zihálva végigjártatta szemét a leterítetteken. Mindhárman eszméletlenül feküdtek az elhagyatott járdán, a sötétedő kupola alatt.

– Gyerünk, tűnjünk el innen gyorsan! – szólalt meg ismét sürgetően Palver, ezúttal azonban már nem a támadóktól tartva.

– Stettin, nem hagyhatjuk itt őket – tiltakozott Seldon. Az öntudatlanul heverő rablójelöltek felé intett. – Hiszen még csak gyerekek. Lehet, hogy haldokolnak. Hogy állhatnánk odébb? Ez embertelenség, márpedig én évek óta épp egy emberibb világért dolgozom. – Seldon a hangsúly kedvéért botjával a járdára csapott, és szemében a meggyőződés tüze égett.

– Bolondság – vágott vissza Palver. – Az az embertelenség, ahogy ezek a gazemberek ártatlan embereket támadnak meg. Gondolja, nekik eszükbe jutna ilyesmi, ha maga feküdne itt? Tétovázás nélkül magába vágnák a kést, csak hogy elszedhessék a pénzét az utolsó fillérig! Higgye el, mindjárt magukhoz térnek, és eloldalognak a sebeiket nyalogatni. Vagy valaki rájuk talál, és hívja a rendőrséget… Gondolkodjon, Hari. A legutóbb történtek után nem szabad, hogy még egy verekedéssel kapcsolatba hozzák a nevét. Kérem, tűnjünk el innen! – Azzal megragadta Seldon karját, és húzni kezdte. Az idősebb férfi még néhányszor visszapillantott, aztán engedte magát elvezetni.

Mikor siető lépteik zaja elhalt a távolban, egy újabb figura bukkant elő az út túloldalán húzódó park fái közül.

– Épp maga akarja megmondani nekem, professzor, mi a jó, és mi a rossz? – kuncogott magában a komor pillantású fiú, majd elsietett, hogy hívja a rendőröket.

26.

– Csöndet! Csöndet! – ordította Tejan Popjens Lih bírónő. Holló Seldon professzor, valamint ifjú asszisztense, Stettin Palver nyilvános kihallgatásának híre nagy felzúdulást keltett a Trantor lakossága körében. Ez az ember, aki előre látta a Birodalom bukását, a civilizáció pusztulását, és mindig a régi idők rendjét és fegyelmét emlegette, most itt állt a bíróság előtt, mert egy szemtanú szerint durván összeveretett három trantori fiatalt, látszólag minden ok nélkül. A kihallgatás igazi látványosságnak ígérkezett, s az utána várható tárgyalás még inkább.

A bírónő megnyomott egy gombot, mire zengő gongszó hangzott fel a zsúfolásig telt tárgyalóteremben.

– Csöndet – ismételte meg –, különben kiüríttetem a termet. Ez az utolsó figyelmeztetésem.

A bírónő tekintélyt parancsolóan festett skarlátvörös talárjában. Mivel a Lystena bolygóról származott, arcbőre kékes árnyalatot kapott, mely, ha dühbe gurult, egyre sötétebbre váltott, határtalan haragjában pedig már egészen bíborszínben ragyogott. Azt suttogták róla, hogy páratlan törvényismeret ide, megbecsült pozíció oda, belőle sem hiányoznak az apróbb jellemhibák. Például hiú volt: azért szerette a vörös talárokat, mert azok kihangsúlyozták egzotikusan szép, kékes arcszínét.

Ám azt is mindenki tudta róla, hogy szigorúan lesújt a törvény megszegőire. Azon kevés bírók egyike volt, akik rendíthetetlenül hittek a Birodalmi Jog szentségében.

– Hallottam már önről, professzor, és az ön pusztulást hirdető elméleteiről. Beszéltem a magiszterrel is, aki előtt nemrég fordult meg egy hasonló ügyben. Akkor ólomfejű bottal ütött le egy embert, azt állítva, önvédelemből cselekedett. Úgy tudom, védekezésében megemlített egy korábbi esetet, amikor önt és a fiát állítólag nyolc huligán támadta meg. Nagyrabecsült kollégámat sikerült meggyőznie, noha még egy szemtanú is az ön állításaival ellenkező vallomást tett. Ezúttal, professzor, nehezebb dolga lesz, ha a bíróságot meg akarja győzni.

A három csavargó, aki vádat emelt Seldon ellen, fölvihogott a felperesi asztal mögött. Ma egész máshogy festettek, mint a támadás estéjén. A fiúk tiszta, bő overallt viseltek, a lány pedig ráncolt tunikát. Ha az ember nem nézte (vagy hallgatta) őket túl figyelmesen, könnyen elhitették magukról, hogy tisztességes trantori fiatalok.

Seldon ügyvédje, Civ Novker (aki mellesleg Palvert is képviselte) odalépett a pulpitushoz.

– Bírónő, kliensem a trantori társadalom makulátlan hírű tagja. Korábban széles körű elismerést szerezve az első miniszteri posztot is betöltötte. Uralkodónk, XIV. Agis közeli ismerőse. Milyen hasznot remélhetett volna a professzor ártatlan fiatalok megtámadásától? Nincs nála elszántabb szorgalmazója az ifjúság mind magasabb szintű oktatásának – Pszichohistóriai Programjába is több egyetemi hallgatót bevont. A Streeling Egyetem köztiszteletnek örvendő professzora.

– Továbbá… – Itt Novker szünetet tartott, végigpillantva a hallgatóságon, mintha azt mondaná: Figyeljetek csak! Mindjárt elszégyellitek magatokat, amiért egyáltalán kételkedni mertetek kliensem őszinteségében. – Seldon professzor egyike azon keveseknek, akik hivatalosan is a nagyrabecsült Galaktikus Könyvtár szívesen látott vendégei. Korlátozás nélkül hozzáférhet valamennyi forráshoz, és zavartalanul dolgozhat azon, amit ő Encyclopedia Galacticá-nak nevez, s a birodalmi civilizáció dicsőséges emlékművének szán. Kérdem én, egyáltalán kérdőre vonhatunk-e ilyen embert ebben az ügyben?

Novker széles karlendítéssel a vádlottak padján ülő Seldonra mutatott. Hari láthatóan kényelmetlenül érezte magát ennyi dicséret hallatán (elvégre az utóbbi időben a nevét inkább csak gúnyolódva emlegették), arca elvörösödött, s keze remegett szeretett botjának faragott fogantyúján.

Lih bírónő lepillantott rá; Novker tirádája nála nem ért el hatást.

– Valóban, ügyvéd úr, milyen hasznot remélhetett? Én is sokat töprengtem ezen a kérdésen. Az elmúlt éjszakákat álmatlanul töltöttem, valamiféle indítóokot keresve. Egy ilyen szellemi nagyság, mint Seldon professzor, vajon miért támadna rá minden ok nélkül bárkire, különösen hogy ő maga az úgymond „leromlott” közrend helyreállításának egyik legnagyobb szorgalmazója?

– És akkor hirtelen minden megvilágosodott előttem. Talán csalódottságában, amiért senki nem hisz neki, bizonyítani akarja a világ előtt, hogy komor jóslatai igazat mondtak. Elvégre egész életében mást se tett, mint a Birodalom bukását jövendölte, bizonyítéka azonban nem volt semmire, kivéve egy-két kiégett világítótestet, közlekedési dugót és költségvetési megszorítást. Ezek egyike sem különösebben jelentős esemény. No de egy rablótámadás – vagy kettő, vagy három –, az már valami!

Lih hátradőlt, és karba fonta a kezét. Arcára elégedett kifejezés ült ki. Seldon fölállt, támaszért az asztalba kapaszkodva. Erőlködve megindult a pulpitus felé, félreintve ügyvédjét az útból.

– Bírónő, kérem, engedje meg, hogy néhány szót szóljak saját védelmemben.

– Természetesen, Seldon professzor. Elvégre ez nem tárgyalás, csupán kihallgatás. Meghallgatunk minden tényt és állítást, majd eldöntjük tárgyalásra kerüljön-e az ügy. Én csupán feltételeztem valamit, és most ön is elmondhatja a véleményét.

Seldon megköszörülte a torkát, és belekezdett:

– Egész életemet a Birodalomnak szenteltem. Hűségesen szolgáltam uralkodóinkat. Tudományom, a pszichohistória nem a pusztulás hírnöke csupán, hanem, helyesen használva, segítségével éppen hogy meg lehet előzni mindenféle negatív hatást. Ha, amint arról megvagyok győződve, a helyzet tovább romlik, a pszichohistória hozzásegíthet bennünket egy új és jobb rend minél előbbi megalapozásához. Én szeretem a világainkat, a népeinket, a Birodalmunkat, miért járulnék hát magam is hozzá, hogy napról napra törvénytelenségekkel gyengítsék?

– Ennyit mondhatok. Kérem, higgyenek nekem. A szívemből beszéltem. – Seldon lassan visszasétált a helyére. Szeme a közönség soraiban ülő Wandát kereste. A lány sápadtan rámosolygott, és kacsintott.

– Hogy a szívéből beszélt vagy sem, ennek eldöntését bízza rám, professzor. Meghallgattuk már a vádlókat, meghallgattuk önt és Mr. Palvert. Már csak egy ember vallomása hiányzik. Rial Nevast szólítom, aki szemtanúként jelentkezett.

A fiút megpillantva Seldon és Palver riadtan néztek össze. Ő volt az, akire Hari a támadás előtt rászólt az eldobott szemét miatt.

– Elmondaná nekünk, Mr. Nevas – fordult a bírónő a tanúhoz –, pontosan mit is látott azon a kérdéses estén?

– Hát – kezdte a fiú, komoran bámulva Seldont –, épp az utcán sétáltam, amikor megláttam azt a kettőt. – Seldonra és Palverre mutatott. – A járdán jöttek velem szembe, az utca túloldalán. Aztán észrevettem a srácokat. – Ezúttal a felperesi asztalnál ülő három fiatal felé mutatott. – A két idősebb fickó a srácok mögött jött. Engem nem vettek észre, hisz mondtam, az utca túloldalán voltam, meg aztán biztos minden figyelmüket lekötötték az áldozatok. Aztán bumm! Az öregebbik egyszer csak feléjük csapott a botjával, a fiatalabb pedig nekik ugrott, és rugdosni kezdte őket, míg mind a földre nem kerültek. Akkor az öreg meg a haverja fogták magukat, és elszeleltek. Alig hittem a szememnek.

– Hazugság! – robbant ki Seldonból. – Fiatalember, ha nem venné észre, az életünkkel játszik!

Nevas közömbösen bámult vissza Seldonra.

– Bírónő – könyörgött Seldon –, hát nem látja, hogy hazudik? Emlékszem erre a kölyökre. Alig pár perccel a támadás előtt rendreutasítottam, mert szemetelt. Mondtam is Stettinnek, hogy ez újabb példája társadalmunk züllésének, a polgárok közönye, a…

– Elég, Seldon professzor – parancsolt rá a bírónő. – Még egy ilyen megnyilvánulás, és kivezettetem a tárgyalóteremből… Nos, Mr. Nevas – folytatta, visszafordulva a tanúhoz –, mit tett ön az imént elmondott események ideje alatt?

– Én… öö… elbújtam. A fák mögé. Elbújtam, mert féltem, hogy ha meglátnak, engem is elkapnak. Amikor elmentek, elszaladtam a rendőrökért.

Nevas izzadni kezdett. Ujjával lazítani igyekezett overallja fojtogató gallérján; súlypontját egyik lábáról a másikra helyezte. Kényelmetlenül érezte magát a rengeteg rászegeződő tekintet miatt. Megpróbálta levenni a szemét a közönségről, de tekintetét mindannyiszor magára vonzotta egy csinos szőke lány az első sorban. Mintha kérdezne tőle valamit, válaszra várva.

– Mr. Nevas, mi a mondanivalója Seldon professzor ama állításáról, miszerint ő és Palver már a támadás előtt találkoztak önnel, sőt valamiféle szóváltásra is sor került?

– Hát, öö, nem, tetszik tudni, én csak sétálgattam, és… – Nevas tekintete Seldonék felé tévedt. A professzor szomorúan nézte őt, mintha tudná, minden elveszett. A társa, Stettin Palver azonban ádázul méregette. Nevas rémülten hallotta, hogy megszólal: Mondd el az igazat! Palver hangja volt, de a férfi szája meg se mozdult. Nevas zavarában a szőke lány felé kapta a fejét. Ő is hozzá beszélt – Mondd el az igazat! –, de a szája csukva volt.

– Mr. Nevas! Mr. Nevas – hatolt be a bírónő hangja a fiú zsibongó gondolatai közé. – Mr. Nevas, ha Seldon professzor és Mr. Palver ön felé közeledtek, a három vádló mögött, hogyhogy mégis őket vette észre elsőként? Mert az előbb így mondta, ha jól emlékszem.

Nevas kétségbeesve pillantott körbe a tárgyalóteremben. Mintha minden szem azt ordította volna: Mondd el az igazat! Aztán Hari Seldonra nézett, és csak annyit mondott:

– Sajnálom. – És a közönség legnagyobb megrökönyödésére a tizennégy éves fiú sírni kezdett.

27.

Gyönyörű nap volt: se túl meleg, se túl hideg, se túl napfényes, se túl komor. Bár a karbantartásra nem jutott pénz már évek óta, a Galaktikus Könyvtár lépcsőjét szegélyező pár satnya évelő növény is hozzájárult a kép vidám hangulatához. (Maga az épület klasszikus stílusban épült, és lépcsője a legszélesebbek közé tartozott az egész Birodalomban. A legtöbb látogató mégis a mozgójárdát részesítette előnyben.) Seldon sokat remélt ettől a naptól.

Mióta ő és Stettin Palver tisztázódtak a testi sértés vádja alól, valósággal újjászületett. A kihallgatás ugyan fájdalmas emlékeket hagyott benne, ám nyilvánossága egyben előbbre is juttatta ügyét. Tejan Popjens Lih, akit a Trantor talán legtekintélyesebb bírájának tartottak, a Rial Nevas érzelmektől fűtött vallomását követő napon kemény hangon adta elő döntését.

– Szomorú időket élünk – dörögte a pulpitusról –, ha „civilizált” társadalmunk lehetővé teszi, hogy egy olyan embert, mint Hari Seldon professzor, hazug vádakkal megaláztatások sorának tegyenek ki pusztán azért, mert az, aki. Be kell ismernem, először én sem neki hittem. Így okoskodtam: „Miért is ne folyamodna efféle trükkökhöz, ha mindenáron bizonyítani akarja jóslatai igazát?” De rá kellett jönnöm, hatalmasat tévedtem. – Homloka barázdás ráncokba futott össze, és nyakától lassan kékes „pír” terjedt föl az arca felé. – Seldon professzornak ugyanis a mi új társadalmunk érzelemvilágát tulajdonítottam, melyben a becsületesség, a tisztesség és a jóakarat értelmüket vesztett, ködös fogalmak csupán, és melyben a lelkiismeretlenség és a hazugság jelenti a túlélés egyedüli eszközeit.

– Milyen messzire is jutottunk régi elveinktől! Ezúttal szerencsénk volt, polgártársaim. Köszönettel tartozunk Seldon professzornak, amiért megmutatta nekünk igazi énünket. Őrizzük meg emlékezetünkben ezt az esetet, és szegüljünk szembe alantasabb emberi ösztöneinkkel.

A kihallgatás végeztével Seldon még az uralkodótól is kapott egy hologratulációt. A császár többek közt azt mondta, reméli, hogy ezek után már könnyebben összegyűlik a kutatás folytatásához szükséges pénz.

A mozgójárdára lépve Seldon végiggondolta, hogy is áll a Terv. Jó barátja, Las Zenow, a volt főkönyvtáros visszavonult. Ő mindvégig támogatta Seldon munkáját, kezét azonban többnyire megkötötte a Könyvtár Tanácsa. Most megnyugtatta a professzort, hogy utódja, az új főkönyvtáros, Tryma Acarnio hozzá hasonlóan haladó elveket vall, és rendkívül népszerű a Tanács különböző klikkjei között.

– Kedves Hari barátom – mondta Zenow, mielőtt még visszaindult volna szülőbolygójára, a Wencoryra –, Acarnio jó ember, értelmes és nyitott gondolkodású. Biztos vagyok abban, hogy mindenben támogatni fog téged és a Tervet. Meghagytam neki a saját adatgyűjteményemet rólad és az enciklopédiádról. Tudom, hozzám hasonlóan ő is lelkesedni fog e jelentős vállalkozásért. Vigyázz magadra, barátom… Megtartlak jó emlékezetemben.

Ma tehát Hari Seldon első hivatalos megbeszélésére érkezett az új főkönyvtárossal. Fölvidította Las Zenow biztatása, és alig várta, hogy megoszthassa a férfival a jövőre vonatkozó terveit.

Tryma Acarnio állva fogadta a főkönyvtáros irodájában. A helyiségen máris meglátszott keze nyoma: míg Zenow minden zegzugot a Trantor legkülönbözőbb szektoraiból származó holodiszkekkel és tridiújságokkal tömött tele, a levegőben pedig a Birodalom számos világának kivetített, forgó glóbusza lebegett, Acarnio tisztára söpörte a szobát. Az egyik falat most egy hatalmas holoernyő töltötte be, melyen,

Seldon legalábbis így sejtette, az új főkönyvtáros bármelyik trantori csatorna adását figyelemmel kísérhette.

Acarnio alacsony, zömök ember volt. Enyhén zavaros tekintete – melyet egy félresikerült gyermekkori szaruhártyaműtétnek köszönhetett – azt a benyomást keltette, mintha félelmetes módon egyszerre figyelne maga körül mindent.

– Á, igen, igen, Seldon professzor. Jöjjön be, üljön le. – Acarnio az asztalával szemben álló egyenes támlájú szék felé intett. – Szerencsés véletlennek tartottam, amikor megkeresett, és találkozót kért tőlem. Tudja, magam is mielőbb föl szándékoztam venni önnel a kapcsolatot.

Seldon bólintott. Elégedettséggel töltötte el, hogy az új főkönyvtáros kellőképpen fontos személynek ítélte meg, és már szolgálata első napjaiban eszébe jutott.

– Mindenekelőtt azonban árulja el, professzor, miért akart ön látni engem?

Seldon megköszörülte a torkát, és előrehajolt.

– Főkönyvtáros uram, Las Zenow minden bizonnyal mesélt önnek az én itteni munkámról, az Encyclopedia Galáctica tervéről. Ő nagyon lelkesedett érte, és mindenben igyekezett segíteni: saját irodát kaptam, és korlátlanul hozzáférhettem a Könyvtár valamennyi anyagához. Sőt ő maga talált rá az enciklopédiaterv ideális helyére, egy Terminus nevű, igen távoli bolygóra.

– Egyvalamiben azonban még Las se segíthetett nekem. A határidő betartása végett irodákat és belépési engedélyeket kértem néhány kollégám számára – borzasztóan nagy munka egyedül összegyűjtenem már az információkat is, amelyeket aztán majd lemásolva el kell szállítanunk magunkkal a Terminusra, hogy ott megkezdődhessen az enciklopédia tényleges összeállítása.

– Last a Tanács többsége nem nagyon kedvelte, de hát ezt bizonyára ön is jól tudja. Ön ellenben, mint hallom, különösen népszerű. Ezért kérem meg, főkönyvtáros uram, segítsen nekem, hogy a kollégáim is bejuthassanak, és folytathassuk létfontosságú munkánkat.

Hari kifulladva elhallgatott. Biztos volt abban, hogy beszéde, amelyet az éjjel alaposan begyakorolt, eléri a kellő hatást. Elégedetten várta hát Acarnio válaszát.

– Seldon professzor – kezdte a főkönyvtáros. Hari reményteli mosolya lehervadt: Acarnio hangjában nem várt élt érzett. – Nagyrabecsült elődöm rendelkezésemre bocsátotta az ön itt folytatott munkájának szinte valamennyi részletét. Valóban lelkesedett a tervért; minden vágya az volt, hogy megszerezze a Tanács beleegyezését, és önhöz csatlakozhassanak végre kollégái is. És én is ugyanígy éreztem, Seldon professzor… – Acarnio szünetet tartott, mire Seldon idegesen fölkapta a fejét –, eleinte. Már épp arra készültem, hogy rendkívüli tanácsülést hívok össze, és kiutaltatok egy sor irodát az ön enciklopédistáinak. Most azonban, professzor, minden megváltozott.

– Megváltozott?! Miért?

– Seldon professzor, ön a közelmúltban fővádlottja volt egy testi sértési ügynek.

– De fölmentettek. Még csak tárgyalást sem tartottak.

– Akárhogy is, professzor, ez az ön legutóbbi nyilvános szereplése meglehetősen, hogy is mondjam, kétes fényt vet önre. Ó, igen, persze fölmentették minden vád alól, de ehhez ki kellett teregetnie az egész világ előtt az életét, az érzelmeit, teljes munkásságát. És még ha egy haladó gondolkodású bírónő bűntelennek ítélte is, ott vannak az átlagpolgárok milliói – vagy milliárdjai –, akik nem a civilizációnk üdvéért harcoló úttörő pszichohistorikust látják önben, hanem az őrjöngő eszelőst, aki a hatalmas Birodalom vesztéről prédikál.

– Az ön munkájának már puszta természete is veszélyezteti a fennálló rendet. Ha azt hirdeti ugyanis, hogy a Birodalom nem életképes, az emberek egyből azt hiszik, ők az okai; az ilyesmit pedig az átlagpolgár nem képes elviselni. Seldon, akár tetszik magának, akár nem, gúny és nevetség tárgyává lett.

– Már elnézést, főkönyvtáros uram, de bizonyos körökben én már hosszú évek óta nevetség tárgya vagyok.

– Igen, de csupán bizonyos körökben. Ez a legutóbbi incidens azonban – nagyrészt a széles nyilvánosság miatt – még a külvilágok legtávolabbikával is megismertette az ön elveit. Ha én ezek után irodát adok önnek, azzal intézményünk támogatásáról biztosítom, és ez minket is elkerülhetetlenül nevetség tárgyává tesz Birodalom-szerte. Többé nem számít, én személy szerint mennyire hiszek az ön elméletében, illetve az enciklopédiában. A Galaktikus Könyvtár főkönyvtárosaként elsősorban az intézmény jó hírét kell szem előtt tartanom. Így hát, professzor, kollégáinak nem adhatok belépési engedélyt.

Hari Seldon úgy hőkölt hátra ültében, mint akit meglőttek.

– Továbbá – folytatta Acarnio – két hétre ideiglenesen felfüggesztem az ön látogatási engedélyét is, ettől a pillanattól kezdve. A Tanács rendkívüli ülést tart. Két hét múlva értesítem a döntésről, miszerint végleg megszakítunk-e önnel minden kapcsolatot.

Acarnio elhallgatott. Tenyerét az asztal gyönyörűen csillogó lapjára támasztotta, és fölállt.

– Ez minden, professzor, egyelőre.

Hari Seldon is fölállt, bár nem olyan elegánsan és könnyedén, mint Tryma Acarnio.

– Nem járulhatnék a Tanács elé? – kérdezte. – Talán ha elmagyaráznám nekik a pszichohistória és az enciklopédia életbevágó fontosságát…

– Attól tartok, nem – szakította félbe Acarnio a lehető legudvariasabban, és Seldon egy pillanatra megpillantotta maszkja mögött azt a meleg, barátságos embert, akiről Las Zenow mesélt. A főkönyvtáros azonban villámgyorsan újra magára öltötte jeges bürokrataarcát, és Seldont az ajtóhoz kísérte.

– Akkor tehát két hét múlva – búcsúzott el. Hari kilépett a folyosón hagyott könyvtári járművéhez, és az ajtó becsukódott mögötte.

– „Most mihez kezdek? – töprengett bánatosan. – Lehet, hogy mindennek vége?”

28.

– Wanda drágám, miben mélyedtél így el? – kérdezte Hari Seldon, mikor belépett unokája irodájába a Streeling Egyetemen. A szoba valamikor Yugo Amarylé volt, a briliáns matematikusé, akinek halála mérhetetlen veszteséget jelentett a Pszichohistóriai Program számára. Az utóbbi években szerencsére Wanda fokozatosan átvette a szerepét, és folytatta az Ősradiáns további finomítását.

– Egy egyenleten dolgozom a 33A2D17-es szekcióban. Látod? Újrakalibráltam ezt a részt itt… – egy fényes, ibolyaszínű foltra mutatott, mely az arca előtt lebegett a levegőben – számításba véve a standard kvócienst, és… Ez az! Pont ahogy sejtettem… azt hiszem. – Szemét dörzsölve hátralépett.

– Mi az, Wanda? – Hari közelebb lépett, hogy áttanulmányozza a számításokat.

– Ez majdnem olyan, mint a Terminus-egyenlet, de… Wanda, ez a Terminus-egyenlet inverze!

– Igen, nagyapa. Tudod, valahogy sehogy sem akart működni az egész… Nézd.

Megnyomott egy falba mélyesztett kapcsolót, és egy újabb, ezúttal vörös folt kelt életre a szoba túlsó végében. Seldon és Wanda odasétált, hogy közelebbről is megnézze. – Látod, most milyen jól összeáll minden, nagyapa? Hetekbe tellett, míg rájöttem.

– Hogyan csináltad? – kérdezte Hari, megcsodálva az egyenletláncok logikáját, eleganciáját.

– Először is csak erre a részre koncentráltam, semmi másra. Ha a Terminuson akarsz javítani, gondolkodj csak azon – logikus, nem? Aztán rájöttem, hogy nem illeszthetem be ezt az egyenletet minden gond nélkül az Ősradiánsba. Minden hozzáadás valahol máshol új hiányt teremt. Minden súly egy ellensúlyt igényel.

– Azt hiszem, ezt hívták a régiek a jin és jang elméletének.

– Többé-kevésbé. Megértettem tehát, hogy a Terminus-féle jin tökéletesítéséhez először föl kell derítenem, mi a jangja. Meg is találtam… ez itt. – Visszalépett az ibolyaszínű folthoz az Ősradiáns által kivetített gömb túlsó felén. – És miután itt eligazítottam az értékeket, a Terminus-egyenlet is rendben a helyére került. Ez maga a harmónia! – Wanda elégedettnek látszott, mintha egyszeriben megoldotta volna a Birodalom összes gondját.

– Ez elképesztő. Később mindent részletesen el kell majd mesélned; most azonban gyere velem a holoernyőhöz. Néhány perce sürgős üzenetet kaptam a Santanniról. Apád azt akarja, azonnal hívjuk vissza.

Wanda mosolya lehervadt. Riasztották az utóbbi napok hírei a santanni csatározásokról. Mióta életbe léptek a birodalmi költségvetést csökkentő intézkedések, a külvilágok polgárai szenvedtek legtöbbet. Egyre nehezebbé vált a kereskedelem a gazdagabb, sűrűbb népességű belső bolygókkal. A hiperhajójáratok megritkultak, és az olyan távoli világok, mint a Santanni, jóformán elszigetelődtek a Birodalom többi részétől. Lázadások törtek ki mindenfelé.

– Remélem, nagyapa, minden rendben van – mondta Wanda, és hangjából tisztán kiérződött az aggodalom.

– Ne aggódj, kicsim. Ha Raych üzenetet küldhetett, biztonságban kell lenniük.

Seldon irodájában aktiválták a holoernyőt. A férfi beütött egy kódot a fali billentyűzeten, aztán várták, hogy létrejöjjön az intergalaktikus kapcsolat. A képernyő lassan mintha visszanyújtózott volna a falba, alagútszerű hatást keltve – és az alagút mélyéről egyszer csak közeledni kezdett egy zömök, erőteljes felépítésű férfi ismerős alakja. A kapcsolat megszilárdulásával vonásai egyre jobban kitisztultak. Teljes díszében kibontakozott dús dahli bajusza is, majd a kép egyszerre életre kelt.

– Apa! Wanda! – szólalt meg Raychnak a Santanniról a Trantorra vetített hologramja. – Figyeljetek, nincs sok időm. – Összerándult, mintha valami hangos zaj ijesztette volna meg. – Meglehetősen rosszra fordult itt a helyzet. A kormány megbukott, és egy ideiglenes vezetés vette át a hatalmat. Teljes a zűrzavar, elképzelhetitek. Most raktam föl Manellát és Bellist egy, az Anacreon felé induló hiperhajóra. Megmondtam nekik, hogy rögtön érkezés után lépjenek kapcsolatba veletek. A hajó neve Arkadia-VII.

– Látnod kellett volna Manellát, apa. Kiverte a balhét, amiért elküldtem. Csak azzal sikerült meggyőznöm, hogy a kis Bellis érdekében teszi.

– Tudom, mire gondoltok most. Persze hogy velük mentem volna, ha tudok. De nem volt elég hely. Borzasztó nehezen tudtam még őket is följuttatni. – Raych fölvillantotta jól ismert, féloldalas mosolyát, amelyet Seldon és Wanda annyira szerettek, aztán folytatta: – Mellesleg, ha már itt vagyok, segédkeznem kell az egyetem őrzésében. Lehet, hogy a birodalmi oktatási rendszer része vagyunk, de a feladatunk akkor is a tanítás és az építés, nem pedig a rombolás. Én mondom neked, ha valamelyik forrófejű santanni forradalmár szemet vet az épületre…

– Raych – szólt közbe Hari –, mennyire rossz a helyzet? Közel vagytok a harcokhoz?

– Apa, bajban vagy? – kérdezte Wanda is.

Vártak néhány másodpercet, míg üzenetük elér a galaxis túlsó oldalára, kilencezer parszeknyire.

– N-nem egészen értettem, mit mondtatok – felelte a hologram. – Itt ülünk egy csata közepén. Ha úgy vesszük, még érdekes is… – ismét fölvillant Raych mosolya. – Legjobb lesz, ha elbúcsúzom. Ne feledjétek az Arkadia-VII.-et. Az Anacreonra tart. Megint jelentkezem, amint lehet. Mondtam, hogy… – Az adás félbeszakadt, a hologram elhalványult. Az ernyő alagútja eltűnt, Seldon és Wanda a csupasz fallal nézett farkasszemet.

– Nagyapa – szólalt meg a lány –, mit gondolsz, mit akarhatott még mondani?

– Fogalmam sincs, kicsim. Egyvalami azonban biztos: apád tud vigyázni magára. Előre szánom azt a forradalmárt, amelyik túl közel merészkedik hozzá!… Na gyere, térjünk vissza az egyenletedhez, néhány óra múlva majd megnézem, mit tudhatunk meg az Arkadia-VII.-ről.

– Parancsnok, hogyhogy nem tudja, mi történhetett a hajóval? – Hari Seldon ismét intergalaktikus beszélgetést folytatott, ezúttal az Anacreonon állomásozó birodalmi flotta egyik tisztjével. Ez alkalommal egy vizorernyőt használt – ez kevésbé nyújtott valósághű képet, mint a holoernyő, de a kezelése is egyszerűbb volt.

– Mondom, professzor, semmi adatunk nincs arról, hogy egy ilyen nevű hajó belépési engedélyt kért volna az Anacreon légkörébe. Persze a Santannival már órák óta nincs kapcsolatunk, és az elmúlt hetekben sem volt sokkal rózsásabb a helyzet. Lehetséges, hogy a hajó egy santanni relé útján próbált elérni minket, de nem sikerült neki. Ez azonban elég valószínűtlen. Én inkább azt mondanám, az Arkadia-VII. irányt változtatott – mondjuk a Voreg vagy a Sarip felé. Próbálkozott már azokon a világokon, professzor?

– Nem – felelte Seldon fáradtan –, de nem látom be, hogy ha a hajó az Anacreon felé indult el, miért változtatott volna útirányt. Parancsnok, higgye el, roppant fontos, hogy megtaláljam.

– No persze az is lehet – kockáztatta meg a tiszt –, hogy az Arkadia-VII. nem jutott ki az űrbe. Nagyon komoly harcok folynak odalent, és a forradalmárokat nemigen érdekli, kit robbantanak föl. Csak becélozzák a lézereiket, és azt képzelik, Agis császárt látják a keresőben. Tudja, professzor, itt a peremvidéken máshogy mennek az efféle dolgok.

– A menyem és a kis unokám is a fedélzeten van, parancsnok – közölte Seldon feszült hangon.

– Ó, sajnálom, professzor – szégyellte el magát a tiszt. – Visszahívom, amint megtudok valamit.

Hari csüggedten kikapcsolta a képernyőt. „Rémesen fáradt vagyok – gondolta. – De a legfurcsább az, hogy meg sem lep ez az egész… Csaknem negyven éve készülök már erre a pillanatra.”

– Keserűen felkuncogott. Az a tiszt talán azt hitte, megdöbbentette a peremvidéki viszonyok érzékletes leírásával. Seldon azonban nagyon is jól tudta, milyen a peremvidék, és azt is, hogy ha a Birodalmat összetartó szövedék csak egy helyen is elszakad, az egész háló fölfeslik, és behasad a Trantorig.

– Halk, zümmögő hangra eszmélt fel. Az ajtónál jelzett valaki.

– Tessék.

– Nagyapa – lépett be Wanda –, én félek.

– Miért, kicsim? – kérdezte Seldon aggódó arccal. Nem akarta még elmondani az unokájának, mit tudott meg – vagy inkább mit nem tudott meg – az anacreoni parancsnoktól.

– Akármilyen messze vannak is, mindig érzem apát, anyát és Bellist… itt… – azzal a fejére mutatott – és itt… – bökött a szíve felé. – Ma azonban már nem érzem őket… Lassan történt, mintha elhalványultak volna. Mint a kiégett világítótest a kupolában. Vissza akarom hozni őket, de nem megy.

– Wanda, szerintem ez az egész csak a túlzásba vitt aggodalomtól van. Felkelések mindig is voltak a Birodalomban, és mindig is lesznek. Ilyenkor kinyílik egy kis szelep, és kiáramlik a fölös gőz. Tudod jól: annak az esélye, hogy egyszerre történjék valami Raychcsal, Manellával és Bellisszel, elenyészően kicsi. Apád bármelyik nap telefonálhat, és közölheti, minden rendben; anyád és Bellis pedig úgy fogják érezni magukat az Anacreonon, mintha üdülnének. Minket kell inkább sajnálni, hisz nyakig ülünk a tennivalókban! Kicsim, feküdj le szépen, és aludj jól. Ígérem neked, hogy holnap, a napfényes kupola alatt minden sokkal vidámabbnak fog látszani.

– Jól van, nagyapa – felelte Wanda, de nem úgy, mintha valóban meg lenne győzve. – Holnap… ha nem hallunk róluk, akkor… meg… kell…

– Wanda, mit tehetnénk a várakozáson kívül? – kérdezte Hari gyengéden. Wanda megfordult és kiment; válla egészen meggörbült az aggodalom súlyától.

Hari elnézte, és hagyta, hogy saját kétségbeesése is felszínre törjön.

Három nap telt el a Raych-féle holohívás óta, és még mindig semmi hír. Az az anacreoni tiszt pedig állítólag még csak nem is hallott Arkadia-VII. nevű hajóról.

Hari megpróbálta már Raychot is elérni a Santannin, de a bolygóval megszakadt minden kapcsolat. Mintha az is meg az Arkadia-VII. is egyszerűen leszakadt volna a Birodalomról, mint egy hervadó virágszirom.

Seldon pontosan tudta, mit kell tennie. A Birodalom talán haldoklott, de még korántsem múlt ki. Hatalma, ha kellőképpen fitogtatják, még mindig félelmetes. Seldon sürgős beszélgetést kért XIV. Agis császártól.

29.

– Barátom, Hari, micsoda meglepetés! – sugárzott Agis arca a holoernyőről Seldonra. – Örülök, hogy újra látom, bár szokatlan formában keresett meg. Egy biztos, az érdeklődésemet fölkeltette. Ki vele, mi ez a nagy sietség?

– Felség – kezdte Seldon –, a fiam, Raych, a feleségével és a kislányával a Santannin él.

– A, a Santanni. – A császár mosolya elhalványult. – Az a nyomorult bagázs, csak egyszer…

– Felség, kérem – szakította félbe Seldon. Sohasem vetemedett még ilyen arcátlanságra. – A fiam még föltette Manellát és Bellist egy hiperhajóra, az Arkadia-VII.-re., amely az Anacreonra indult. Neki azonban maradnia kellett. Ennek immár három napja. A hajó nem érkezett meg az Anacreonra, és a fiamnak is nyoma veszett. A Santannit nem sikerült fölhívnom azóta sem. Felség, nem segíthetne rajtam?

– Hari, mint bizonyára tudja, a Santanni és a Trantor között mindenféle hivatalos kapcsolat megszakadt. Persze a bolygó egyes vidékein még mindig van szavam, feltéve ha a forradalmárok nem füstöltek még ki minden hozzám hű egységet. Akárhogy is, innen nem léphetek kapcsolatba az ottani emberekkel. Egyet tehetek csak: megosztom önnel a beérkező jelentéseket. Ezek persze a lehető legtitkosabbak, ám figyelembe véve jó viszonyunkat és az ön kétségbeejtő helyzetét, hozzáférhetővé teszem azokat a részleteket, amelyek az ön számára fontosak lehetnek. Egy órán belül érkezik a következő üzenet. Ha akarja, visszahívom akkor. Addig is utasítom az egyik titkáromat, hogy nézze át a korábbi jelentéseket, nincs-e bennük valami, ami Raych, Manella vagy Bellis Seldonra vonatkozik.

– Köszönöm, felség. Alázatosan köszönöm. – Seldon fejet hajtott, és a császár képe eltűnt a holoernyőről.

Hatvan perccel később még mindig íróasztalánál ült, az uralkodó hívását várva. Életében még nem telt lassabban az idő Dors halála óta.

A bizonytalanság volt az egészben a legrosszabb. Karrierje a tudásra épült – jelenére éppúgy, mint a jövőére. Most azonban semmit sem tudott arról a három emberről, aki a legdrágább volt számára. A holoernyő halkan fölberregett, és Hari megnyomta a megfelelő gombot. Agis arca jelent meg.

– Hari – kezdte a császár. Hangjának halk szomorúságából Seldon megértette, hogy rossz híreket hozott.

– A fiam… – nyögte.

– Igen – felelte a császár. – Raych ma halt meg, a Santanni Egyetem bombázásakor. A forrásaim szerint tudta, hogy támadás készül, de nem volt hajlandó elhagyni a helyét. Tudja, a forradalmárok nagy része az egyetemisták közül került ki, és Raych úgy gondolhatta, amíg ő ott van, nem… De a gyűlölet legyőzte a józan észt. Az egyetem ugyanis birodalmi intézmény. A lázadók úgy érzik, minden ilyet le kell rombolniuk. A bolondok! Miért… – Agis hirtelen elhallgatott, mintha rájött volna, hogy Seldont csöppet sem érdeklik a forradalmárok tervei vagy a Santanni Egyetem… legalábbis pillanatnyilag. – Hari, ha ettől egy szemernyit is jobban érzi magát, gondoljon arra, hogy a fia a tudást védelmezte mindvégig. Nem a Birodalomért harcolt, hanem az emberiségért.

Amikor Seldon fölpillantott, könnyekben úszott a szeme.

– És Manella? És a kis Bellis? – kérdezte. – Velük mi van? Megtalálták az Arkadia-VII.-et?

– A kutatás nem járt eredménnyel, Hari. Az Arkadia-VII. elhagyta a Santannit, ennyi biztos. Utána azonban eltűnt. Talán a forradalmárok rabolták el, vagy valami meghibásodás miatt tért le a pályájáról… egyelőre nem tudhatjuk.

Seldon bólintott.

– Köszönöm, Agis. Bár tragikus híreket hozott, de legalább meghozta. A bizonytalanság rosszabb volt. Ön igazi jó barát.

– Akkor én most magára hagyom, barátom – búcsúzott a császár –, magára hagyom az emlékeivel. – Azzal elhalványult a képe a holoernyőn.

Hari Seldon összekulcsolt kezét az asztalra támasztotta, fejét ráhajtotta, és sírni kezdett.

30.

Wanda Seldon szorosabbra húzta overallja övét. Fogta a kézikapát, és nekiesett a kis virágoskertjét felverő gaznak a Streeling Egyetem pszichohistóriai épülete mögött. Ideje nagy részét az irodájában töltötte, és az Ősradiánssal kísérletezgetett. A számsorok pontos eleganciája vigaszt nyújtott neki: a változhatatlan egyenletek az egyetlen biztos fogódzót szolgáltatták a feje tetejére állt Birodalomban. Amikor aztán szeretett apjának, anyjának és kishúgának emlékképeit már végképp nem bírta elviselni, lejött ide a földet kapirgálni, mintha a néhány csenevész növény ápolgatása valamennyire is enyhíthetné a fájdalmát.

Egy hónap alatt, apja halála, valamint Manella és Bellis eltűnése óta több kilót fogyott már addig sem túl jelentős testsúlyából. Hari Seldon eleinte aggódott étvágytalansága miatt, most azonban, saját bánatába merülve, már észre se vette.

Még egy óriási változás történt az életükben, és egyúttal a Pszichohistóriai Programban részt vevő többi ember életében is: Hari mintha föladta volna az ügy érdekében vívott küzdelmét. Napjait mostanában az egyetem szoláriumában töltötte, egy karosszékben üldögélve. Az ablakokon át a parkot bámulta, és melengette magát a fényesen világító lámpák alatt. Wanda a munkatársaitól azt hallotta, hogy néha a testőre, egy bizonyos Stettin Palver kierőszakolt belőle egy-egy rövid sétát a kupola alatt, vagy megpróbálta szóra bírni a Terv jövőjét illetően.

Wanda egyre mélyebbre merült az Ősradiáns érdekesebb egyenleteinek tanulmányozásában. Érezte, hogy a jövő, amiért nagyapja oly keményen megdolgozott, lassan határozottabb alakot ölt. És Harinak igaza volt: az enciklopédistáknak valóban a Terminuson kell letelepedniük, hogy létrehozhassák az Alapítványt.

– No és a 33A2D17-es szekció – ebben Wanda meglátta azt, amire Seldon úgy hivatkozott, hogy Második vagy Titkos Alapítvány. De hogyan lesz ebből valami? Nagyapja a legcsekélyebb érdeklődést sem mutatta többé, nélküle pedig Wanda nem tudta, mihez kezdjen. Ráadásul őt is gátolta a munkában a bánat.

A Terv megmaradt ötven-egynéhány szívós embere legjobb tudása szerint dolgozott a feladatok megoldásán. Többségük enciklopédista volt, ők a másolandó forrásanyagok listáját állították össze majdani terminusi utazásukra készülve – persze az egészből csak akkor lehet majd valami, ha sikerül bejutniuk a Galaktikus Könyvtárba. Egyelőre csak a hit hajtotta őket előre. Seldon professzor elvesztette saját irodáját a Könyvtárban, másoknak pedig még kevesebb esélyük volt, hogy valaha ilyenre szert tegyenek.

Az enciklopédistákon kívül történelemanalitikusok és matematikusok dolgoztak még a Terven. Az előbbiek a múlt és a jelen eseményeit ültették át a számok nyelvére, míg az utóbbiak ezeket a számokat építették bele a nagy Pszichohistóriai Egyenletrendszerbe. Hosszú, aprólékos munka volt ez.

Az áldatlan körülmények sokakat elijesztettek – a pszichohistorikusok képezték a legtöbb trantori vicc tárgyát, ráadásul a csekély támogatás Seldont drasztikus fizetéscsökkentésekre kényszerítette. Az ő biztonságot adó jelenléte azonban néhány emberben még mindig táplálta a lelkesedést. Többségük csakis a professzor iránt érzett tiszteletből vitte tovább a Tervet.

Most azonban, gondolta keserűen Wanda Seldon, mi bírhatja őket a további maradásra? A könnyű szellő szőke haja egy tincsét a szemébe fújta. Ő szórakozottan félresöpörte, és folytatta tovább a gyomlálást.

– Miss Seldon, elrabolhatnék egy percet az idejéből? – Wanda fölpillantott. Egy fiatal férfi – a húszas éveiben járhatott – állt mellette a kavicsos ösvényen. Azonnal megérezte rajta az erőt és a félelmetes intelligenciát. Nagyapja bölcsen választott. Wanda fölegyenesedett.

– Megismerem. Maga a nagyapa testőre, igaz? Stettin Palver, ha jól emlékszem.

– Tökéletesen, Miss Seldon – válaszolta a férfi, és arca enyhén kipirult, mintha elégedettséggel töltené el, hogy egy ilyen csinos lány figyelemre méltatja. – Miss Seldon, a nagyapjáról szeretnék önnel beszélni. Nagyon aggódom érte. Valamit tennünk kell.

– Mit, Mr. Palver? Én tanácstalan vagyok. Mióta apám… – itt nagyot nyelt, mintha valahol a torkában elakadt volna a hang – meghalt, anyám és a húgom pedig eltűnt, a legtöbb, amire rábírhatom, az, hogy reggel fölkeljen. És be kell vallanom, az események rám is nagyon erősen hatottak. Ugye megérti? – Mélyen a férfi szemébe nézett, és tudta, hogy megértette.

– Miss Seldon – mondta Palver halkan –, őszinte részvétem a családja elvesztése miatt. De vegye észre: ön és a professzor élnek, tovább kell folytatniuk a pszichohistória kidolgozását. Mivel azonban ő láthatóan föladta, azt reméltem, talán önnel kitalálhatunk valamit, ami reményt önt belé.

– Á, Mr. Palver, gondolta Wanda, talán nagyapának van igaza. Mert mi értelme tovább folytatni a munkát? De hangosan csak ennyit mondott:

– Sajnálom, Mr. Palver, nem tudok semmit kitalálni. – Kapájával kis virágoskertjére mutatott. – Most pedig, mint láthatja, vissza kell térnem a gyomláláshoz.

– Én nem hiszem, hogy a nagyapjának igaza volna. És van értelme a munkát tovább folytatni. Csak meg kell találni a megfelelő célt.

Wandát megdöbbentették a fiatalember szavai. Honnan tudhat arról, amit ő csak magában gondolt? Talán…

– Ugye maga is olvas mások gondolataiban? – kérdezte, és utána még a lélegzetét is visszafojtotta, úgy várta a választ.

– Igen – felelte a fiatalember. – Azt hiszem, mindig is megvolt bennem ez a tulajdonság, legalábbis nincs bizonyítékom az ellenkezőjére. Többnyire észre sem veszem, egyszerűen csak betöltik az agyamat mások gondolatai… Néha – folytatta, mert fölbátorította a Wandából feléje áradó megértés – másokban is megérzem ezt az erőt. Persze mindig csak tömegben, így nem tudhatom, kitől ered. Mindenesetre biztos, hogy nem vagyok – vagyunk – egyedül.

Wanda izgatottan megragadta Palver kezét. A kapát félredobta, már el is felejtette.

– Van fogalma, mit jelenthet ez? Nagyapa számára, a pszichohistória számára? Egyedül csak a munka egy részét végezhettük el, de ketten együtt… – Wanda megindult a pszichohistóriai épület felé. Palver továbbra is a kavicsos ösvényen állt. A lány már majdnem a bejárathoz ért, amikor megállt és megfordult. Jöjjön, Mr. Palver – szólt anélkül, hogy a száját kinyitotta volna –, el kell mondanunk nagyapának.

– Igen, igaza lehet – felelte Palver, és csatlakozott hozzá.

31.

– Úgy érted, Wanda, hogy én Trantor-szerte kerestem valakit, aki olyan erőkkel rendelkezik, mint te, és közben az illető már hónapok óta itt van, csak épp senki nem sejtett róla semmit? – kérdezte Hari Seldon hitetlenkedve. Épp szunyókált a szoláriumban, amikor Wanda és Palver rátörtek.

– Igen, nagyapa. Gondolj csak bele. Én még sosem találkoztam Stettinnel. Te leginkább az egyetemen kívül vetted igénybe a szolgálatait, én meg jóformán ki se mozdulok már egy ideje a szobámból, ahol a Radiánssal dolgozom. Mikor találkozhattunk volna? Pontosabban, egyszer már működtünk együtt, és az eredmények minden várakozást fölülmúltak.

– Mikor? – kérdezte Seldon, az emlékezetében kutatva.

– Az utolsó kihallgatásodon, Lih bírónő előtt – felelte Wanda habozás nélkül. – Emlékszel a szemtanúra, aki azt állította, hogy te meg Stettin támadtátok meg azt a három rablót? Emlékszel, hogy összetört, mikor bevallotta az igazat? Senki sem sejtette, miért, még ő maga sem. De Stettinnel összerakosgattuk a képet. Mindketten bevetettük az erőnket Rial Nevas esetében. Ő nagyon határozott volt, egyedül semmire sem mentünk volna vele szemben, de együtt… – bátortalan pillantást vetett a mellette álló Palverre – mindenre képesek vagyunk!

Hari Seldon megemésztette a hallottakat, aztán szólni készült, de Wanda még nem végzett.

– Úgy döntöttünk, a délutánt a képességeink tesztelésével töltjük. Abból, amit eddig tudunk, úgy tűnik, Stettin ereje valamivel kisebb, mint az enyém – talán ötös a skálámon. De ez az ötös az én hetesemmel egyesítve már tizenkettő! Gondold csak el, nagyapa! Káprázatos!

– Hát nem érti, professzor? – vette át Palver a szót. – Mi vagyunk az áttörés, amire annyira várt. Mi segíthetünk meggyőzni a világot a pszichohistória értékéről, és kereshetünk más hozzánk hasonlókat.

Hari Seldon csak bámulta az előtte álló két fiatalt. Tele voltak életerővel, lelkesedéssel… Rádöbbent, hogy talán még sincs minden veszve. Egy ideig azt hitte, nem éli túl a legutóbbi családi tragédiákat, de most láthatta, hogy Raych szelleme tovább él Wandában.

– Igen, igen – bólogatott Seldon határozottan. – Gyertek, segítsetek föl. Vissza kell jutnom az irodámba, hogy kidolgozhassam a következő lépésünket.

32.

– Seldon professzor, jöjjön be – szólt Tryma Acarnio főkönyvtáros jeges hangon. Hari Wanda és Palver társaságában lépett be a tekintélyt parancsoló irodába.

– Köszönöm, főkönyvtáros uram – mondta, azzal letelepedett egy székre Acarnio hatalmas íróasztalával szemben. – Hadd mutassam be az unokámat, Wandát, és a barátomat, Stettin Palvert. Wanda a Pszichohistóriai Program egyik legértékesebb munkatársa, szakterülete a matematika; Stettin pedig, nos, Stettin lassan elsőrangú pszichohistorikussá válik, ráadásul testőri feladatokat is ellát mellettem. – Seldon szeretetre méltóan fölkuncogott.

– Nos, ez mind nagyon szép, professzor – mondta Acarnio, akit zavarba hozott az öregember víg kedélye. Azt várta, hogy hason csúszva könyörög majd, hadd kapja vissza belépési engedélyét. – Nem értem azonban, miért akart találkozni velem. Tudhatja, elhatározásunk szilárd. Nem engedhetjük, hogy intézményünket az emberek egy széles körben népszerűtlenné vált névvel emlegessék együtt. Elvégre közkönyvtár vagyunk, így figyelembe kell vennünk a tömegek érzelmeit. – Acarnio hátradőlt – na, most megkezdődik a könyörgés, gondolta.

– Látom, az elhatározásukat azóta sem sikerült megingatnom. Eszembe jutott azonban, hátha a Terv fiatalabb munkatársai – a jövő pszichohistorikusai – meggyőzik önt, milyen fontos szerepet tölthet be enciklopédiánk az emberiség eljövendő történelmében. Kérem, hallgassa meg Wandát és Stettint.

Acarnio ridegen végigmérte a Seldont közrefogó két fiatalt.

– Hát jó – szólt aztán, jelentőségteljesen a fali időszalagra pillantva. – De öt percet adok, nem többet. Nekem a Könyvtár ügyeivel is foglalkoznom kell.

– Főkönyvtáros uram – szólalt meg Wanda –, mint azt már nagyapám kétségkívül elmagyarázta önnek, a pszichohistória egy napon kultúránk megőrzésének legértékesebb eszköze lehet. Igen, a megőrzésé – ismételte meg, látva, hogy Acarnio szeme elkerekedik a szó hallatán. – Túl nagy hangsúlyt kapott ugyanis a Birodalom pusztulását megjövendölő jóslat, eközben pedig a pszichohistória valódi céljáról valahogy mindenki megfeledkezett – pedig az nem más, mint civilizációnk megőrzése. Az Encyclopedia Galactica elkészülte úgyszintén elengedhetetlen feltétele céljaink megvalósulásának. Ezért kérjük az ön segítségét, a Könyvtár segítségét.

Acariño nem tudta elfojtani mosolyát. Az ifjú hölgynek tagadhatatlanul megvan a maga bája. Komolyan, meggyőzően beszélt. Végignézett rajta. A kutatómunkát végzők szokása szerint hátul összefogott szőke haja csöppet sem csorbított vonásai szépségén, inkább csak kiemelte. Szavai hirtelen értelmet nyertek. Talán igaza van ennek a Wanda Seldonnak, és eddig rossz szemszögből vizsgálták a problémát. Ha valóban a megőrzés a cél, és nem a pusztítás…

– Főkönyvtáros uram – vette át a szót Stettin Palver –, ez a nagy Könyvtár már évezredek óta áll. Talán még a császári palotánál is jobban szemlélteti a Birodalom hatalmát. Míg ugyanis a palota csupán a Birodalom vezetőjének nyújt szállást, a Könyvtárban megtalálható valamennyi világ összes népének minden tudása, kultúrája és történelme. Értéke felbecsülhetetlen. Talán nem szolgált-e rá, hogy kifejezzük előtte hódolatunkat? Az Encyclopedia Galactica éppen ezt szolgálná: magában foglalná az e falak közt megtalálható tudás legjavát. Gondolja csak el!

Acarnio előtt hirtelen minden megvilágosodott. Hogyan is hagyhatta, hogy a Tanács (és azon belül is különösen a kedélybeteg Gennaro Mummery) meggyőzze őt Seldon engedélyének bevonásáról? Las Zenow bezzeg, akinek a véleményét nagyra tartotta, mindvégig teljes odaadással támogatta az enciklopédia ügyét.

Megint az előtte ülő hármasra pillantott. Azok láthatóan a válaszára vártak. Ha ilyen fiatalság alkotja a Terv gárdáját, velük szemben még a Tanács sem emelhet semmilyen kifogást.

Acarnio fölállt, és nagy homlokráncolások közepette járkálni kezdett a helyiségben, mintha gondolatait igyekezne összeterelni. Fölemelt az egyik asztalról egy tejes fényű kristálygömböt, és a tenyerében maga elé tartotta.

– A Trantor – szólt elgondolkozva –, a birodalmi székhely, a galaxis központja. Lenyűgöző, ha az ember belegondol… Talán túl elhamarkodottan ítéltük meg Seldon professzort. Most, hogy az Encyclopedia Galactica tervét ilyen megvilágításban mutatták be – kurtán odabólintott Wandának és Palvernek –, megértettem, mennyire fontos lenne újból megengedni önöknek az itteni munkát.

Seldon hálásan mosolygott, és megszorította Wanda kezét.

– És nemcsak a Birodalom nagyobb dicsősége érdekében javaslom ezt – folytatta Acarnio, belemelegedve a beszédbe. – Ön híres ember, Seldon professzor. Akár bolondnak, akár zseninek tartsa is a közvélemény, tagadhatatlan, hogy mindenki ismeri önt. Ha egy ilyen neves akadémikust hoznak lépten-nyomon szóba intézményünkkel kapcsolatban, az csak növelheti presztízsünket. Még tán a várva várt támogatást is megkapnánk, akkor pedig fölfrissíthetnénk gyűjteményünket, kipótolhatnánk dolgozóink létszámát, és tovább nyitva tarthatnánk kapuinkat a nagyközönség előtt…

– És maga az Encyclopedia Galactica – micsoda nagyszerű terv! Milyen lelkesedést vált majd ki, ha az emberek megtudják, hogy a Galaktikus Könyvtár is részt vesz ebben a gigantikus vállalkozásban, melynek célja dicső emlékművet állítani civilizációnknak! És ha elgondolom, hogy én, Tryma Acarnio főkönyvtáros adtam engedélyt a munka megkezdésére… – Szemét a kristálygömbre szegezte, némán álmodozott tovább. – Igen, Seldon professzor – mondta aztán, visszatérve a valóságba –, ön és a kollégái ezentúl mindenféle kedvezményt megkapnak Könyvtárunkban, és még egy sor irodát is, hogy nyugodtan dolgozhassanak. – Visszarakta az asztalra a kristálygömböt, és nagy ruhasuhogás közepette visszasétált a székéhez.

– Egy kis időt persze igénybe vesz, míg meggyőzöm a Tanácsot, de biztosra veszem, hogy sikerülni fog. Bízzák csak rám.

Seldon, Wanda és Palver diadalmasan pillantottak egymásra, szájuk sarkában mosoly bujkált. Tryma Acarnio intett, hogy távozhatnak. Magára hagyták hát a főkönyvtárost, az eljövendő sikerről és dicsőségről szőtt álmaival együtt.

– Bámulatos – jelentette ki Seldon, mikor már mindhárman felszíni járművük biztonságában ültek. – Bárcsak láttátok volna őt a legutóbbi találkozónkkor! Azt mondta, fenyegetést jelentek a Birodalom egészére, vagy valami ehhez hasonló marhaságot. Ma pedig ti pár percnyi munkával…

– Nem is volt nehéz, nagyapa – mondta Wanda, miközben megnyomta az indítógombot, és a kocsi besiklott a forgalomba. Hátradőlt; az irányítást átvette az automata vezérlés. Wanda beütötte a célkoordinátákat. – Ebben az emberben a legerősebb érzelem az önteltség. Csak föl kellett vetnünk előtte néhány lehetőséget, onnantól kezdve már ő tüzelte fel saját magát.

– Elveszett, abban a pillanatban, amikor mi besétáltunk – szólt közbe Palver a hátsó ülésről. – Ketten együtt könnyedén elbántunk vele. – Előrenyúlt, és kezét gyengéden Wanda vállára tette. A lány elmosolyodott, és megpaskolta.

– Amint lehet, riasztanom kell az enciklopédistákat – mondta Seldon. – Bár már csak harmincketten maradtak, ők legalább jó, elszánt munkaerők. Elhelyezem őket a Könyvtárban, aztán jöhet a következő probléma: a pénz. Talán ez az imént kötött megállapodás a mi oldalunkra billenti a mérleg nyelvét. Lássuk csak… Fölhívom újra Terep Bindrist, de ha fogad, ezúttal mindkettőtöket magammal viszlek. Ő annak idején egész kedves volt hozzám, legalábbis eleinte. Most azonban nem tud majd ellenállni nekünk.

A kocsi a Streeling Egyetem pszichohistóriai épülete előtt állt meg. Az oldalfalelemek félresiklottak, Seldon azonban még nem szállt ki. Wanda felé fordult.

– Láthatjátok, mit értetek el Acarnióval. Biztos vagyok abban, hogy egyelőre mit sem sejtő pénzügyi jótevőnkre is mély benyomást tesztek. Tudom, mennyire gyűlölöd elhagyni hőn szeretett Ősradiánsodat, de ezek alatt a látogatások alatt legalább gyakorolhattok mindketten, kipróbálhatjátok képességeitek határait.

– Rendben van, nagyapa, bár biztosra veszem, hogy most, a Könyvtár engedélyeivel a hónod alatt, már egymagádnak is sokkal könnyebb dolgod lenne.

– Van még egy ok, amiért szerintem fontos, hogy sokat járjatok együtt emberek közé… Stettin, azt hiszem, te mondtad, hogy néha „érzel” más, a tiédhez hasonló elméket is, de nem tudod azonosítani őket.

– Úgy van – válaszolta Palver. – Minden esetben csak pillanatokra éreztem, és sok embertől körülvéve. De ez eddig csupán négyszer-ötször fordult elő.

– Stettin – mondta Seldon feszülten fojtott hangon –, minden egyes alkalommal egy-egy hozzád és Wandához hasonló ember járhatott a közeledben. Wanda sosem érzett még ilyesmit, mert – az igazat megvallva – elég védett életet élt. Csupán néhányszor fordult meg nagyobb tömegben, de akkor talán nem volt a közelben más mentalista. Ezért szeretném, ha minél többet eljárnátok együtt – akár velem, akár nélkülem. Föl kell kutatnunk a hozzátok hasonlókat. Ketten már elég erőt képviseltek ahhoz, hogy egy embert befolyásotok alá vonjatok; ha pedig már többen lesztek, egész birodalmakat mozgathattok meg!

Azzal Hari Seldon kitornázta magát a járműből. Wanda és Palver figyelték, ahogy felsántikál a pszichohistóriai épület lépcsőin. Még nem is sejtették, mekkora felelősséget akasztott nyakukba az agg professzor.

33.

Délután volt, és a trantori nap fénye megcsillant a bolygó fémbőrén. Hari Seldon a Streeling Egyetem csillagvizsgálójának teraszán állt, és elernyőzte szemét a bántó ragyogás elől. Évek óta nem hagyta már el a kupolák védelmét, leszámítva a palotában tett néhány látogatását. Persze a császári parkban a szabad ég ellenére is eléggé bezárva érezhette magát.

Seldon immár csakis társasággal utazott mindenhová. Palver ugyan egyre több idejét szentelte Wandának, illetve közös kísérleteiknek, ha azonban Seldon nagyon akarta, találhatott magának más kísérőt az egyetemen.

Tudta persze, hogy nincs már különösebb szüksége védelemre. Az egész Birodalomban közvetített kihallgatása és megújult jó kapcsolata a Galaktikus Könyvtárral bevonta a Közbiztonsági Bizottság érdeklődési körébe. Seldon tudta, hogy követik – többször is megpillantotta már „árnyékát” az utóbbi hónapokban. Azt is gyanította, hogy otthonát és irodáját telerakták lehallgatókészülékekkel, ő azonban, ha épp akarta, bármikor aktiválhatott egy zavaróteret, amennyiben a beszélgetés témája úgy kívánta meg.

Egy dologban nem volt biztos: vajon a KB mit akar tőle – persze ezt még talán ők maguk se tudták. Akár prófétának tartották, akár eszelősnek, azért minden körülmények közt igyekeztek szem előtt tartani. Ebből pedig többek között az következett, hogy biztonságban érezhette magát.

Könnyű szellő kapott bele néha Seldon overallra kanyarított mélykék köpenyébe, és meg-meglobogtatta megmaradt pár szál ősz haját. Lepillantott az egybefüggő fémtakaróra – az alatt dobog egy túlkomplikált világ gépszíve, gondolta. Ha a kupolák átlátszóak lennének, most figyelhetné az alant elsuhanó földi járműveket és gravitaxikat, a ki– és berakodó hiperhajókat, melyek a galaxis legtávolibb csücskeiből érkeztek ide.

A fénylő fémtetők alatt negyvenmilliárd ember élte életét, a szokásos fájdalmak, örömök és drámák közepette. Szerette ezt a képet – a technika diadalának panorámáját –, és a szíve majd beleszakadt a gondolatba, hogy néhány évszázad múlva mindez romokban hever majd. A kupolákat fölszaggatják, és előtűnik alóluk az az elhagyatott, mesterséges világ, amely egykor egy virágzó civilizáció központja volt. Bánatosan megcsóválta a fejét, mert tudta jól, hogy semmit sem tehet, amivel megakadályozhatná a tragédiát – ám azt is tudta, hogy az utolsó csaták által felszaggatott földből egyszer majd új élet sarjad, és a Trantor megint aktív részévé válik az új Birodalomnak. A Terv volt hivatott erről gondoskodni.

Seldon leült a korlát mentén körbefutó padra. Lábában fájdalom lüktetett; ez a kirándulás túlságosan megerőltette. Megérte azonban fölülről végignézni a kupolák során, beszívni a szabad levegőt, és elmerülni a határtalan ég látványában.

Seldon vágyakozva gondolt Wandára. Mostanában csak nagyon ritkán láthatta az unokáját, és akkor sem egyedül: Stettin Palver egy pillanatra sem hagyta magára. Csupán három hónapja találkoztak először, de máris elválaszthatatlanoknak látszottak. Wanda megnyugtatta, hogy mindez csupán a Terv érdekében történik, ám Seldon gyanította, többről van itt szó.

Visszaemlékezett arra az időre, amikor Dorsszal megismerkedett. Ugyanazokat a pillantásokat látta most viszont a két fiatal szemében, és világossá vált előtte, hogy kapcsolatuk immár nemcsak intellektuális, de érzelmi síkra is kiterjed.

Természetükből adódóan Wanda és Palver sokkal jobban érezték magukat egymás társaságában, mint más emberek között. Seldon azt is észrevette egyszer, hogy kettesben nem beszélgetnek, hanem kizárólag gondolatok útján érintkeznek.

A Terv többi dolgozója nem tudott Wanda és Palver egyedülálló képességeiről. Seldon úgy érezte, legjobb, ha a mentalikai kutatásokat egyelőre utókban tartják, legalábbis addig, míg pontosan meg nem határozták szerepüket a Tervben. Maga a Terv egyébként már végső formába öntve megfogalmazódott – Seldon fejében. Ahogy egyre több részlet a helyére került, elgondolkodott azon, hogy fölfedi a mibenlétét Wanda és Palver előtt, és egyszer majd, ha a szükség úgy kívánja, mások előtt is.

Seldon lassan, mereven fölemelkedett. Egy óra múlva vissza kell érnie, mert találkozója lesz Wandával és Palverrel. Üzentek neki, hogy nagy meglepetést készítettek. Azt remélte, a kirakójáték egy újabb darabját fejtették meg. Még egyszer, utoljára végigpillantott a Trantoron, mielőtt még visszaindult volna a gravitikus lifthez, elmosolyodott, és halkan maga elé suttogta:

– Alapítvány.

34.

Mikor Hari Seldon az irodájába lépett, Wanda és Palver már a tárgyalóasztal túlsó végénél ülve várta. Szokás szerint egy szót se szóltak.

Seldon hirtelen megtorpant, mert észrevette, hogy még valaki ül ott velük. Milyen furcsa, gondolta. Wanda és Palver mások jelenlétében udvariasságból áttért a hangos beszédre, most azonban nem így történt.

Seldon egy ideig tanulmányozta az idegent – különös kinézetű férfi volt, körülbelül harmincöt éves, arcán rövidlátó kifejezéssel. Ha az álla nem olyan határozott vonalú, azt gondolta volna az ember, határozatlan, gyenge jellem, de nem is tévedhetett volna nagyobbat. Egyszerre sugárzott belőle erő és gyengédség. Egy megbízható ember arca, döntötte el Seldon.

– Nagyapa – állt föl Wanda méltóságteljesen. Seldonnak belefájdult a szíve, valahányszor az unokájára nézett. Az utóbbi néhány hónap alatt, a családja elvesztése óta teljesen megváltozott. Régebben szinte egyfolytában csak vigyorgott és kuncogott; mostanában csak ritkán suhant át valamiféle üdvözült mosoly komoly arcán. Szépsége azonban mit sem változott, és ezzel a szépséggel csupán intelligenciája vetekedhetett.

– Wanda, Palver – üdvözölte őket Seldon, az előbbit arcon csókolva, az utóbbit pedig vállon lapogatva.

– Hello – fordult aztán az idegenhez, aki időközben szintén fölállt. – Hari Seldon vagyok.

– Megtisztelő, hogy végre megismerhetem, professzor – felelte a férfi. – A nevem Bor Alurin. – Kezét nyújtotta Seldon felé, az üdvözlés legrégimódibb és egyben leghivatalosabb módján.

– Bor pszichológus – mondta Palver –, és mellesleg nagy híved.

– De ami fontosabb, nagyapa – vette át a szót Wanda –, Bor közénk tartozik.

– Közétek? – Seldon kutatón pillantott egyikükről a másikra. – Úgy érted…? – szeme fölszikrázott.

– Igen, nagyapa. Tegnap Stettin és én az Ery szektorban jártunk, alkalmas embereket keresve. És akkor hirtelen beütött a mennykő!

– Azonnal kielemeztük az észlelt gondolatokat, és elkezdtünk keresgélni – folytatta Palver a történetet. – Egy bevásárlóközpontban jártunk, közel az űrkikötőhöz; tehát a járdák tele voltak vásárlókkal, turistákkal és külvilágbeli kereskedőkkel. Reménytelennek látszott a helyzet, de akkor Wanda hirtelen megállt, s azt jelezte:

– Gyere ide, és egyszer csak a sokadalomból kivált Bor. Egyszerűen odasétált hozzánk, és azt jelezte: Igen?

– Bámulatos – mondta Seldon, és sugárzó mosolyt villantott az unokájára. – És doktor… ugye doktor?… Alurin, mi az ön véleménye erről az egészről?

– Nos – kezdte a pszichológus elgondolkozva –, először is örülök. Mindig másnak éreztem magam, mint a többiek, és most már tudom, miért. Ha bármiben segíthetek… – A pszichológus lehajtotta a fejét, és a cipőjére meredt, mintha büntetést várna merészségéért. – Úgy értem, Wanda, Stettin és én talán hozzájárulhatunk valamivel a Pszichohistóriai Programhoz. Semmi sem szerezne nekem nagyobb örömet.

– Persze, persze. A helyzet az, hogy valóban sokat lendíthet a Terven – ha csatlakozik hozzánk. Természetesen föl kell adnia, bármit csinál is most, akár tanít, akár praktizál. El tudja intézni?

– Természetesen, professzor. A feleségem meggyőzéséhez lehet csak szükségem egy kis segítségre… – Erre halkan fölkuncogott, sorra végigpillantva a többieken. – De azt hiszem, most már nekem is megvan hozzá a szükséges eszközöm.

– Akkor hát minden rendben – vágta rá Seldon. – Csatlakozott a Pszichohistóriai Programhoz. Ígérem, dr. Alurin, nem fogja megbánni a döntését.

– Wanda, Stettin – szólt később Seldon, amikor Bor Alurin elment –, nagyon kellett már ez az áttörés. Mit gondoltok, milyen gyorsan találhattok több hozzá hasonlót?

– Nagyapa, több mint egy hónapig vadásztunk Borra is. Nem jósolható meg, milyen gyorsan találunk megint hozzá hasonlóra. Megmondom az igazat: ez a sok mászkálás meglehetősen elvon minket az Ősradiánssal végzendő munkától. Most, hogy Stettinnel végre „beszélhetünk”, a szóbeli kommunikáció túl harsány, túl hangos nekünk.

– Seldon mosolya lehervadt. Egy ideje tartott már ettől. Ahogy Wanda és Palver tökéletesítették szellemi képességeiket, úgy csökkent türelmük a „hétköznapi” élet iránt. De hát ez voltaképpen így is volt rendjén.

– Wanda, Stettin, azt hiszem, ideje, hogy meséljek nektek Yugo Amaryl évekkel ezelőtti ötletéről, valamint a Tervről, amely ebből az ötletből született. Eddig nem igazán foglalkozhattam vele, mert a kirakójáték darabkái közül nem volt még mind a helyén. Amint tudjátok, Yugo azt javasolta, létesítsünk két Alapítványt, melyek egymást ellenőrzik és védelmezik majd. Remek ötlet volt, kár, hogy a megvalósulását Yugo már nem érhette meg. – Seldon szünetet tartott, s közben szomorúan nagyot sóhajtott.

– De elkalandoztam a tárgytól. Szóval hat évvel ezelőtt, amikor már biztosra vettem, hogy Wanda különleges szellemi képességekkel rendelkezik, fölmerült bennem, hogy nem egyszerűen két Alapítványt kell létrehozni, hanem két különbözőt. Az egyik természettudósokból állna – az ő előőrseik lennének az enciklopédisták a Terminuson. A másodikat pszichohistorikusok és mentalisták alkotnák – ti. Ezért szorgalmaztam annyira, hogy keressétek a hozzátok hasonlókat.

– A lényeg azonban az, hogy e Második Alapítvány létének titokban kell maradnia. Ereje elzárkózottságában fog rejleni, valamint telepatikus mindenhatóságában.

– Tudjátok, pár évvel ezelőtt, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy testőr nélkül nem közlekedhetek, rádöbbentem: a Második Alapítványnak az első erős, néma, titkos testőrének kell lennie.

– A pszichohistória nem tévedhetetlen, mindenesetre jövendölései nagy valószínűséggel bekövetkeznek. Az Alapítványnak, különösen az első időkben, nagyon sok ellensége lesz. Wanda, te és Palver lesztek a Második Alapítvány első pionírjai, a terminusi Alapítvány őrangyalai.

– De hogyan, nagyapa? – döbbent meg Wanda. – Hisz mi csak ketten… vagy ha Bort is beleszámítjuk, hárman vagyunk. Az Alapítvány hathatós védelméhez legalább…

– Százak, ezrek kellenek? Keresd meg őket. Te képes vagy rá, Wanda. És most már azt is tudod, hogyan kell csinálni.

– Az imént, amikor dr. Alurin megtalálásáról beszéltetek, Stettin azt mondta: egyszerűen csak megálltál, és magadhoz hívtad a megérzett szellemet. Hát nem érted? Én végig arra ösztökéltelek, hogy menjetek, és szerezzetek magatokhoz hasonló embereket. Csakhogy ezt nehéznek, már-már fájdalmasnak ereztétek. Stettinnek és neked tehát el kell zárkóznotok a külvilágtól, hogy létrehozzátok a Második Alapítvány magját. Onnan kell most már a hálótokat kivetnetek!

– Nagyapa, miket beszélsz? – kérdezte Wanda suttogva. Seldon széke előtt térdelt. – Azt akarod, hogy elmenjek?

– Nem, Wanda – felelte Seldon, és hangja csaknem elfulladt a túlcsorduló érzelmektől. – Nem akarom, hogy elmenj, de ez az egyetlen mód. Neked és Stettinnek le kell választanotok magatokat a Trantor durva fizikai valóságától. Ahogy a szellemi képességeitek tovább erősödnek, sorra vonzzátok majd magatokhoz az embereket – és a csöndes és titkos Alapítvány növekedni kezd. Persze azért kapcsolatban maradunk. És mindenkinek lesz egy Radiánsa. Ugye érted az igazságát és az abszolút szükségszerűségét annak, amit mondok?

– Igen, nagyapa – mondta Wanda. – És ami még fontosabb, érzem a zsenialitását. Biztos lehetsz abban, hogy nem hagyunk cserben.

– Tudom, kicsim – mondta Seldon fáradtan.

Hogyan is tehetné meg ezt? Hogyan küldhetné el az egyetlen unokáját maga mellől? Ő maradt az egyedüli összekötő kapocs a boldogabb időkkel, Dorsszal, Yugóval és Raychcsal. Ő volt a galaxisban Harin kívül az egyetlen Seldon.

– Rettentően fogsz hiányozni, Wanda – mondta Seldon, miközben egy könnycsepp gördült le finoman ráncos arcán.

– De nagyapa – szólt még Wanda, mielőtt Palverrel együtt elindultak volna –, hová menjünk? Hol van a Második Alapítvány?

Seldon fölnézett.

– Az Ősradiáns megmondta már neked.

Wanda tekintete befelé fordult; végigkutatta az emlékezetét. Seldon megfogta a kezét.

– Érintsd meg a tudatomat. Ott van benne.

Wanda szeme tágra nyílt, ahogy gondolatcsápjait Seldon agyába mélyesztette.

– Látom – suttogta hirtelen.

33A2D17-es szekció: a Csillagvég.

G. K. 12 067-BEN JÁTSZÓDIK GREG BEAR ALAPÍTVÁNY ÉS KÁOSZ C. REGÉNYE.

Ötödik rész

EPILÓGUS[8]

G. K. 12 069

– Hari Seldon vagyok. Cleon császár egykori első minisztere. A trantori Streeling Egyetem nyugalmazott professzora. A Pszichohistóriai Program igazgatója. Az Encyclopedia Galactica szerkesztője. Az Alapítvány létrehívója.

– Hatásosan hangzik, tudom. Életem nyolcvanegy éve alatt sok mindent vittem véghez, de bele is fáradtam. Visszatekintve óhatatlanul elgondolkozik az ember: vajon mit csinált volna másképpen? Például: talán annyira lefoglalta minden pillanatomat a pszichohistória, hogy mellette az emberi kapcsolatok jelentéktelennek tűntek.

– Talán elmulasztottam megtenni néhány olyan apró dolgot, amely az emberiség jövőjét mit sem befolyásolta volna, ám igen komoly javulást idézhetett volna elő a hozzám igazán közel állók, mint Yugo vagy Raych életében… Egyre ezek járnak az eszemben… Tehettem volna-e valamit, hogy megmentsem egyetlen szerelmemet, Dorsot?

– A legutóbbi hónapban befejeztem a válsághologramok fölvételét. Asszisztensem, Gaal Dornick elvitte őket a Terminusra, hogy a felügyelete mellett helyezzék el a Seldon-kriptában. Meg kell bizonyosodnia arról, hogy a Kriptát rendesen lezárják-e, és a programozás a megfelelő időben fölnyitja-e újra, ha bekövetkeznek a válságok.

– Addigra persze én már halott leszek.

– Mit gondolnak majd azok az eljövendő alapítványisták, amikor meglátnak engem (pontosabban a hologramomat) az első válság idején, csaknem ötven év múlva? Vajon megjegyzéseket tesznek-e a koromra, vagy arra, milyen erőtlen a hangom, és milyen töpörödöttnek látszom ennek a tolószéknek a foglyaként? Vajon megértik-e az üzenetet, melyet hagytam nekik? Vajon megfogadják-e a tanácsaimat?… Á, semmi értelme ezen spekulálni. Ahogy a régiek mondanák: a kocka el van vetve.

– Tegnap hírt kaptam Gaaltól. A Terminuson minden rendben megy. Bor Alurin és a Terv többi embere éli világát a „száműzetésben”. Nem szép dolog a káröröm, de nem bírom ki nevetés nélkül, ha eszembe jut annak a fennhéjázó idiótának, Linge Chennek az önelégült arckifejezése, amikor két évvel ezelőtt kitelepíttette a Pszichohistóriai Program kutatóit. Habár végül a száműzetés ítélete császári oklevél formájában fogalmazódott meg (államilag támogatott tudományos intézmény, mely részét képezi őkegyelmes felsége, a császár személyi tulajdonának – a főbiztos a lehető legmesszebbre akart minket eltávolítani a Trantortól, de úgy, hogy azért bizonyos fokig mégis rajtunk tarthassa a szemét), én továbbra is titkos elégtétellel gondolok rá, hogy valójában Las Zenow és én választottuk a Terminust az Alapítvány otthonául.

– Linge Chennel kapcsolatban tulajdonképpen csak egyetlen bánatom van: sajnálom, hogy nem menthettük meg XIV Agist. A császár jó ember volt, nemes vezér, még ha igazság szerint nem is ő irányította a Birodalmat. Hibát követett el azonban, amikor azt hitte, kiharcolhatja a rangjával járó hatalmat – a Közbiztonsági Bizottság ugyanis csírájában elfojtotta önállósodási törekvéseit.

– Gyakran eltöprengek, vajon milyen véget érhetett – vajon őt is száműzték-e valami távoli bolygóra, vagy esetleg merénylet útján állították félre, mint Cleont?

– Az őutána trónra került gyermek mind a mai napig a tökéletes bábcsászár megtestesítője. Engedelmeskedik minden szónak, amelyet Linge Chen súg a fülébe, és közben nagyreményű államférfiúnak képzeli magát. A palotát és a császári élet díszes külsőségeit csupán egy újfajta játék részének tekinti.

– Mit tehetnék? Most, hogy Gaal is elutazott a Terminusra, teljesen egyedül maradtam. Wandáról csak nagy ritkán hallok. A munka a Csillagvégen is terv szerint halad; az elmúlt tíz évben ő és Stettin több tucat új mentalistát állított csatasorba. Hatalmuk egyre nő. Ők – az én titkos Alapítványom – vették rá Linge Chent, hogy az enciklopédistákat a Terminusra száműzze.

– Hiányzik Wanda. Évek óta nem láttam már, nem ültem mellette néma csöndben, a kezét fogva. Amikor ő elment – bár én kértem meg rá –, azt hittem, megszakad a szívem. Talán életem legnehezebb döntését hoztam meg akkor, és – bár ezt neki sosem árultam el – kis híján visszatáncoltam. Az Alapítvány sikere érdekében azonban mégiscsak a Csillagvégre kellett küldenem őt és Stettint. A pszichohistória így rendelte – ebben az értelemben tehát mégsem én határoztam el.

– Naponta eljövök az irodámba, az egyetem pszichohistóriai épületébe. Emlékszem még, mikor a folyosókat és szobákat éjjel-nappal megtöltötték az emberek. Néha most is úgy érzem, mintha a hangjuk itt bolyongana – tanulóké, kollégáké, elvesztett szeretteimé –, a helyiségek azonban üresek. A folyosókon csupán tolószékem motorjának berregése visszhangzik.

– Gondolom, szabaddá kéne tennem az épületet, hogy az egyetem kiadhassa egy másik tanszékének, de nem tudok megválni ettől a helytől. Annyi emlék köt ide…

– Már csak ez az egy maradt meg nekem, a saját Ősradiánsom. Ez a pszichohistória egyetlen eszköze, amelyen keresztül kielemezhetem a Terv előkészítése során fölállított valamennyi elméletemet. Minden egyenlet, minden számítás benne van ebben a bámulatos fekete kockácskában. Ahogy most itt ülök, kezemben ezzel a csalókán egyszerűnek látszó eszközzel, arra vágyom, bárcsak megmutathatnám R. Daneel Olivawnak…

– De egyedül vagyok. Megérintek egy kapcsolót, és a helyiség világítása elhalványul. Hátradőlök, és a Radiáns életre kel: egyenletek vesznek körül térhatású villódzásban. A gyakorlatlan szem számára ez a tarka forgatag számok és formák értelmetlen halmaza csupán, de nekem – és Yugónak, Wandának vagy Gaalnak – ez maga az életre kelt pszichohistória.

– Mindaz, amit magam előtt, magam körül látok, az emberiség jövőjéről mesél. Harmincezer esztendőnyi potenciális káosz, egyetlen évezredbe sűrítve…

– Az a napról napra fényesebben világító folt a Terminus-egyenlet. És ott – reménytelenül úton a süllyesztő felé – a Trantort szimbolizáló számok. Látok azonban… igen, halványan derengve egy állandó kis fényforrást… A Csillagvég!

– Ez – ez – az én életművem. A múltam – az emberiség jövője. Az Alapítvány. Olyan gyönyörű, olyan eleven. És semmi sem…

– Dors!

SELDON, HARI – …holtan találták, íróasztalára borulva, a Streeling Egyetem pszichohistóriai épületében, a G. K. (Galaktikus Kor) 12 069. évében (A. K. 1).[9] Láthatóan élete utolsó pillanatáig pszichohistóriai számításain dolgozott. Működő Ősradiánsát a kezében szorongatta…

Végakarata szerint a berendezést munkatársa, Gaal Dornick után küldték, aki nemrég emigrált a Terminusra…

Seldon testét, ugyancsak végakarata szerint, kilőtték az űrbe. A Trantoron megtartott hivatalos gyászszertartás egyszerű volt, mégis nagy tömeget vonzott. Érdemes megemlíteni, hogy Seldon régi barátja, Eto Demerzel volt első miniszter is megjelent az eseményen. Demerzel közvetlenül az I. Cleon császár elleni joranumista összeesküvés után tűnt el, s azóta nem látta senki. Mindazonáltal a Közbiztonsági Bizottság arra tett kísérletei, hogy a gyászszertartást követő napokban Demerzelt fölleljék, sikertelenül végződtek…

Wanda Seldon, Hari Seldon unokája nem jelent meg a megemlékezésen. Az a szóbeszéd terjedt el, hogy mérhetetlen bánatában mondott le mindenfajta közszereplésről. Azóta sem tudni róla semmit, mind a mai napig…

Úgy tartják, Hari Seldon úgy is halt meg, ahogy élt: a kibontakozó jövőt tartotta a kezében…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

ALAPÍTVÁNY

G. K. 12 067 – A. K. 155

Első rész

A PSZICHOHISTORIKUSOK

G. K. 12 067

1.

HARI SELDON – Született a Galaktikus Kor 11 988. évében; meghalt 12 069-ben. Az időszámítás elterjedtebb módja szerint-amikor is jelen Alapítványi Kor a kiindulópont – az A. K. 1. éve előtt 79-ben. Középosztálybeli családban született, az Arcturus szektorban levő Heliconon (ahol az egyik kétes szavahihetőségű legenda szerint dohánykertész volt az apja a bolygó hidroponikus üzemeiben). Korán kitűnt egyedülálló matematikai képességével. E képességéről megszámlálhatatlan – sok esetben ellentmondó – anekdota forog közszájon. A hagyomány szerint kétéves korában…

…Kétségkívül a pszichohistória területén alkotta a legnagyobbat. Seldon előtt ez a terület alig volt több homályos axiómák szövevényénél, az ő keze nyomán vált mélyreható statisztikai tudománnyá…

…Életútjáról az a biográfia adja a legmegbízhatóbb képet, amelyet Gaal Dornick írt róla, aki fiatalemberként, két évvel Seldon halála előtt találkozott a nagy matematikussal. A találkozás története…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA[10]

Gaal Dornicknak hívták, s igazi falusi gyerek volt, aki még sohasem látta a Trantort. Mármint a valóságos bolygót, mert a hipervideón rengetegszer látta már, meg alkalomadtán a császári koronázásról vagy a Galaktikus Tanács megnyitásáról közvetített nagyméretű háromdimenziós híradókban. Mert habár egész élete a Synnaxon telt is el, amely a Kék Sodrás legszélén kering csillaga körül, azért, ugyebár, ő sem volt elszakadva a civilizációtól – mint akkoriban egyetlen sarka sem a galaxisnak.

Az idő tájt kevés híján huszonötmillió lakott bolygót számlált a galaxis, és ezek közül egy sem akadt, amely ne adózott volna hűséggel a Birodalomnak, amelynek a Trantor volt a központja. Az volt az utolsó fél évszázad, amikor ezt még el lehetett mondani.

Gaal úgy készült erre az útra, mint tudományoknak szentelt ifjúsága elvitathatatlan kiteljesedésére. Az űrben már járt, így az utazás önmagában véve nem sok izgalommal kecsegtette. Igaz, addig csak a Synnax egyetlen égi kísérőjén fordult meg, hogy adatokat gyűjtsön disszertációjához a meteoráramlás mibenlétéről, de hát az űrutazás akkor is űrutazás, ha csak félmillió mérföldet vagy éppenséggel félmillió fényévet hagy maga mögött az ember.

Mindössze a hipertéren át való ugrástól tartott egy kicsit; ezzel a jelenséggel közönséges bolygóközi utazáskor nem találkozik az ember. Az ugrás volt – és minden bizonnyal lesz is az idők végezetéig – a csillagközi utazás egyetlen járható útja. Közönséges térben az utazási sebesség semmiféle körülmények között sem haladhatta meg a közönséges fény sebességét (olyan tudományos ismeret ez, amely már a történelem réges-rég feledésbe merült hajnalán is birtokában volt az emberiségnek), így pedig még a legközelebbi lakott rendszerek között is évekig tartott volna az út. Ellenben a hipertéren, ezen az elképzelhetetlen valamin át, amely se nem tér, se nem idő, se nem anyag, se nem energia, se nem valami, se nem semmi, ezen át az ember az egész galaxist áthidalhatta az idő két közeli pillanata között.

Gaal gyomra egy kissé összefacsarodott az aggodalomtól, amíg az első ugrásra várt, de aztán végül is alig érzett többet enyhe zökkenésnél, apró lökésnél a bensőjében, amely nyomban tova is tűnt, mielőtt még megbizonyosodhatott volna arról, hogy egyáltalán érezte-e a dolgot. Ennyi volt hát az egész.

És ettől kezdve csak a hajó létezett, hatalmasan és csillogón, ez a rideg terméke a Birodalom 12 ezer éves fejlődésének; meg ő maga friss keletű matematikai doktorátussal a zsebében, továbbá egy trantori meghívással a nagy Hari Seldontól, aki arra kérte, hogy csatlakozzék a kiterjedt és kissé rejtelmes Seldon-tervhez.

Gaal, miután az ugrás ilyen csalódást okozott neki, most már csak arra a percre várt, amikor megpillantja a Trantort. Szinte ki sem mozdult a kilátóteremből. Egyszer sem mulasztotta el a percet, amikor program szerint fölgördültek az acélredőnyök; bámulta a csillagok kemény ragyogását, elmerült az egyik csillaghalmaz valószerűden, fátyolos rajzásában – akárha egy beláthatatlan szentjánosbogár-felhő dermedt volna hirtelen örök mozdulatlanságba. Máskor meg, alig öt fényévnyire a hajótól, egy gázköd kékesfehér füstje lebegett az ablak előtt, mintha tejjel locsolták volna be a messzi látóhatárt, jeges derengésbe vonva a hajót, hogy két óra múlva, egy újabb ugrás után, elenyésszen a szeme elől.

A Trantor napját eleinte csupán szúrós, fehér kis pontnak látta, amely szinte elveszett miriádnyi társa között. Itt, a galaxis közepe táján ugyanis megsűrűsödtek a csillagok. Föl se ismerte volna, ha a hajókalauz nem hívja föl rá a figyelmét. De minden ugrással erősbödött a fénye, és egyre jobban elfojtotta, elhalványította és a semmibe olvasztotta a többit.

Egy fiatal tiszt lépett be, és közölte, hogy az út hátralevő részére lezárják a kilátótermet. Közeledett a leszállás ideje.

Gaal megragadta a tiszt űrhajós-napos jelvénnyel díszített fehér egyenruhájának ujját.

– Nem maradhatnék itt? Szeretném látni a Trantort.

A tiszt elmosolyodott, és Gaal arcát enyhe pír vonta be. Eszébe jutott, hogy vidékies a hanglejtése.

– Reggelre a Trantoron leszünk – mondta a tiszt.

– Úgy értettem, hogy az űrből szeretném látni.

– Sajnálom, fiam. Ha sétaűrhajón volnánk, talán el is lehetne intézni. De mi a nap iránt fogunk leereszkedni. Gondolom, nem akarsz egyszerre megvakulni, megsülni és sugárfertőzést kapni, igaz?

Gaal elsomfordált.

A tiszt még utánaszólt:

– Amúgy sem látnál a Trantorból homályos, szürke foltnál egyebet. Tehetnél ellenben egy űrkirándulást, ha már ott leszel. Nem kerül sokba.

– Köszönöm szépen – nézett vissza Gaal.

Gyerekes dolog volt csalódást éreznie, de hát a gyerekesség csaknem olyan természetes vendég a férfinál, mint a gyereknél, különösen akkor, ha ennyire remeg a bensője a türelmetlenségtől. Alig várta, hogy teljes életnagyságában kibontakozzék előtte a csodás Trantor, és azt hitte, hogy már nem kell tovább várakoznia.

2.

A hajó leszállását a legkülönfélébb hangok egyvelege kísérte: A tompa sistergés, amint a kettészelt levegő súrolta a hajó fémtestét. A hűtőberendezések kitartó zümmögése, amint próbálták közömbösíteni a súrlódási hőt, és a fékezőmotorok ritkább dohogása. Aztán a leszálláshoz gyülekező férfiak és nők zsivajgása meg a teherliftek csikorgása, amelyek poggyászt, postát, teherárut szállítottak a hajó hosszanti folyosójára, hogy onnan aztán mások továbbhordják a kirakodótérre.

Gaal enyhe zökkenést érzett, amely arról tanúskodott, hogy megszűnt a hajó önálló, független mozgása. A hajó nehézségi tere már órák óta fokozatosan engedett a bolygó nehézségi vonzásának. Ezalatt a többezernyi utas türelmesen ücsörgött a várótermekben, amelyek pehelyként lebegtek rugalmas erőtereiken, hogy a hajó könnyebben követhesse a változó irányú nehézségi erőket. Most azonban ott hullámzott a sok utas a hatalmasra tárt szájú kijáratok felé vezető kanyargó hidakon.

Gaalnak alig volt valami poggyásza. Megállt egy pult előtt, ahol fürge, gyakorlott mozdulatokkal kirámolták meg visszarakták a holmiját, majd megvizsgálták és lepecsételték a vízumát. De törődött is ő mindezzel!

A Trantoron volt hát! A levegő mintha egy kissé sűrűbb volna itt; a nehézségi erő is nagyobb, mint otthon a Synnaxon, de majd csak megszokja. De megszokja-e vajon a hatalmas arányokat?

A pályaudvar méretei lenyűgözőek voltak. A teteje szinte beleveszett a magasságokba. Könnyen elképzelte, hogy az égig érő csarnokban akár felhők is úszkálhatnak. Nem látta az épület végét: az emberek, a pultok és a távolban egyre jobban keskenyedő padozat a messzeség ködébe veszett.

A pultnál álló ember hangja térítette magához. A hangból bosszúság csendült:

– Lépj tovább, Dornick! – Az útlevélbe pillantott, mert a név már kiment a fejéből.

– De hová, hol… – motyogta Gaal tanácstalanul.

– Taxi jobbra, aztán a harmadik balra – mutatta az irányt az ember a hüvelykujjával.

– Gaal megindult arra, ahol magasan a semmiben meglátta a fénylő levegőből formált betűket:

TAXI MINDEN ÚTIRÁNYBA

Mihelyt Gaal ellépett a pulttól, egy addig észrevétlen alak lépett a helyébe. A férfi fölpillantott a pult mögül, és biccentett. Az alak visszaintett a fejével, és az ifjú beutazó nyomába eredt.

Még hallotta, amint Gaal bemondta az úti célját.

Gaal egy korlátnál találta magát.

Egy apró betűs táblán ez állt: Ellenőr. Az ember, akire a tábla utalt, föl se nézett, csak odavetette:

– Hová?

Gaal nem tudott pontos választ adni, s pár másodpercnyi bizonytalankodás is elég volt ahhoz, hogy hosszú sor torlódjék össze a háta mögött. Az ellenőr fölemelte a fejét.

– Hová?

Gaalnak nem volt sok pénze, de hát csak erről az egy éjszakáról van szó, holnap már munkába áll.

– Egy jó szállodába legyen szíves – vetette oda erőltetett fölénnyel. Az ellenőr nem hatódott meg.

– Mindegyik egyformán jó. Mondja meg, melyikbe.

Gaal kétségbeesetten kibökte:

– Kérem, amelyik legközelebb van.

Az ellenőr megnyomott egy gombot, mire a padlón vékony fénycsík kígyózott végig a legkülönbözőbb színű és árnyalatú egyéb fénycsíkok között. Gaal kezébe nyomott egy jegyet, mely halvány fényben izzott.

– Egy per tizenkettő – mondta az ellenőr.

– Hol találom meg? – kérdezte Gaal, miközben pénz után kotorászott a zsebében.

– Kövesse a fénycsíkot. A jegy mindaddig világítani fog, amíg a helyes irányt betartja.

Gaal fölemelte a fejét, és útnak indult. Több százan baktattak a széles teremben, ki-ki a maga csapásán, különböző célok felé, össze-összetorlódva és átszűrődve egymáson, ahol a sok-sok út keresztezte egymást.

A fénycsík végéhez ért. Egy vadonatúj, nem piszkolódó kék-sárga plasztotextil egyenruhát viselő férfi megragadta a két bőröndöt.

– Közvetlen járat a Luxorba – mondta.

– Az az ember, aki Gaal nyomába eredt, hallotta ezt. Azt is hallotta, amint Gaal kijelenti: nagyszerű, és elkísérte a tekintetével, amíg beszállt a tömpe orrú járműbe.

A taxi függőlegesen a levegőbe emelkedett. Gaal kibámult a domború, áttetsző ablakon, közben ösztönösen megkapaszkodott a vezetőülés hátában: furcsa érzés volt egy zárt építmény belsejében repülni. A hatalmas méretek egyszerre összezsugorodtak, és az emberek hangyákként, rendetlen összevisszaságban nyüzsögtek odalent. A színtér meg tovább zsugorodott, és hátrafelé kezdett siklani.

Elöl fal állta útjukat, magasan a levegőben kezdődött, és fölfelé nem lehetett látni a tetejét. Lyukak pöttyözték tele: mind megannyi alagútbejárat. A taxi megcélzott egyet, és eltűnt benne. Gaal agyán átvillant a gondolat: vajon hogyan képes megtalálni a vezető a sok közül épp ezt az egyet?

Sötétség fogta körül őket; a homályt alig-alig törte meg a tovavillanó színes jelzőfény. Mindent betöltött a gyors suhanás hangja.

Gaal előregörnyedt a fékezés lendületétől; a taxi kibukkant az alagútból, és leereszkedett a padlóra.

– A Luxor Szálló – mondta be a vezető fölöslegesen. Lesegítette Gaal poggyászát, megszokott mozdulattal zsebre vágta a tizedtallérnyi borravalót, fölvett egy várakozó utast, és már emelkedett is fölfelé.

És egész idő alatt, amióta leszállt az űrhajóról, egy másodperc nem sok, de annyi időre sem pillantotta meg az eget.

3.

TRANTOR – A tizenharmadik évezred kezdetére ez a tendencia elérte a tetőpontját. Lévén sok száz emberöltő szakadatlan során keresztül a birodalmi kormány székhelye, és mivel a galaxis központi körzetében, a rendszer legsűrűbben lakott és iparilag legfejlettebb bolygói között foglalt helyet, szinte törvényszerűen vált az emberiség legsűrűbb és leggazdagabb csomópontjává.

A megszakítás nélküli városiasodás végül is elérte a fejlődés netovábbját. A Trantor egész, több mint százmillió négyzetkilométernyi felszínét egyetlen város takarta. Lakóinak száma, amikor a legnagyobb volt, jóval meghaladta a negyvenmilliárdot. Ez az óriási embertömeg szinte kizárólag a Birodalom igazgatási teendőit látta el, s ami azt illeti, nem is volt elég a szerteágazó föladatokhoz képest. (Ne feledjük, a hanyatlás egyik fontos tényezője éppen az volt, hogy az utolsó császárok földhözragadt vezetése alatt lehetetlenné vált a Galaktikus Birodalom megfelelő igazgatása.) Napról napra űrhajók tízezrei hordták a Trantor asztalaira húsz mezőgazdasági bolygó termékeit… Az a körülmény, hogy a Trantor élelmezése, sőt egész léte a külvilágoktól függött, kényére-kedvére kiszolgáltatta őt az ostromlók blokádjának. A Birodalom utolsó évezrede során a monoton egyhangúsággal ismétlődő lázadások egyre inkább ráébresztették erre a tényre az egymást követő császárokat, s a Birodalom politikája szinte teljes egészében arra korlátozódott, hogy megvédje a Trantor érzékeny ütőerét…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

Gaal nem tudta volna megmondani, mikor süt a nap, sőt ami azt illeti, abban sem volt bizonyos, hogy mikor van nappal és mikor éjszaka; kérdezni meg röstellte. A bolygó egész élete fémbúra alatt zajlott. Az ételen, amelyet éppen elfogyasztott, az állt, hogy ebédre szolgálták föl, de hát sok olyan bolygó létezett, amelyen a standard időt használták, amelynek semmi köze sem volt a nappalok és éjjelek nyilván kényelmetlennek tartott helyi váltakozásához. A bolygók forgási sebessége ugyanis nem volt egyforma, a Trantorét pedig nem ismerte.

Először kíváncsian követte a „Napozóterem” felé mutató jelet, de csak egy kamrába jutott, ahol mesterséges sugarakban lehetett sütkérezni. Egy-két percet elácsorgott itt, aztán visszabandukolt a Luxor halijába.

Odalépett a portáshoz.

– Hol lehet bolygókirándulásra jegyet váltani?

– Itt nálam.

– Mikor van az indulás?

– Épp az imént ment el az űrhajó. A legközelebbi holnap indul. Vegye meg most a jegyét, akkor fönntartunk egy helyet.

– Á!

Holnap már késő. Holnap ő már az egyetemen lesz.

– Nincs itt valamilyen kilátóféle? Mármint a szabad levegőn.

– Hogyne volna! Adhatok jegyet, ha akarja. De talán megnézem előbb, nem esik-e. Megnyomott egy, a keze ügyében levő gombot, és a szemével követte az opálos képernyőn tovairamló szavakat. Gaal vele olvasott.

– Szép idő van – mondta a portás. – No persze, hiszen ha nem tévedek, most van a száraz évszak. – Majd társalgó hangon hozzátette: – Ami engem illet, nem sokat törődöm a Felvilággal. Három éve is megvan, hogy utoljára kint voltam a szabad ég alatt. Egyszer megnézi magának az ember, és kész, ezt is tudja, hogy milyen. Tessék a jegye. Ott hátrafelé van a külön lift. Ki van írva, hogy a toronyba megy. Csak szálljon be.

A lift azok közé az újfajta szerkezetek közé tartozott, amelyeket a gravitációs taszítóerő működtetett. Gaallal együtt mások is beszálltak. A kezelő meghúzta az indítókart. Gaal egy pillanatra úgy érezte, hogy a levegőben lebeg, amint a gravitáció a nullára csökkent, majd a lift gyorsulásának a mértékében az ő súlya is fokozatosan növekedett. Amikor pedig lassulni kezdett a lift, Gaal lába egyszerre elszakadt a padlótól. Önkéntelenül fölkiáltott.

– Miért nem dugja be a lábát a keresztrúd alá? – szólt rá a kezelő. – Nem tud olvasni?

– A többiek ismerték a dürgést, és most mosolyogtak rajta, amint kétségbeesésében hasztalanul próbált a falba kapaszkodva lekecmeregni. Útitársai beszorították cipőiket az egymástól kétlábnyira párhuzamosan futó krómozott keresztrudak alá. Beszálláskor ő is észrevette ugyan ezeket a síneket, de aztán nem is hederített rájuk.

Végre egy kéz megragadta, és lehúzta a padlóra. Levegő után kapkodva köszönetet rebegett. Közben a lift is megállt.

Nyitott teraszon találta magát; szeme hunyorgott az éles ragyogástól. A férfi, aki segítő kezet nyújtott neki, közvetlenül mögötte állt.

– Van bőven ülőhely – fordult hozzá barátságos hangon. Gaal becsukta ámulattól nyitva felejtett száját.

– Igen, úgy veszem észre. – Gépiesen megindult a székek felé, aztán megtorpant. – Ha nincs ellenére, egy percre még a korlátnál maradok. Én… én körül szeretnék nézni…

A férfi jóindulatúlag intett. Gaal kihajolt a válláig érő korlát fölött, és belefeledkezett a látványba.

A föld nem látszott. Eltűnt a bonyolultnál bonyolultabb, ember alkotta építmények alatt. Ameddig a szem ellátott, csak fém és ég körös-körül, mindenütt ugyanaz a szürkeség – és tudta, hogy a bolygó egész felszínét ez borítja. Életnek szinte semmi jele, csupán egy-két kirándulóhajó lebegett az ég hátterében, ám Gaal tisztában volt azzal, hogy a bolygó fémburka alatt ott nyüzsög a sokmilliárdnyi emberi lény.

Zöldet sehol sem látott; se zöld, se föld, de élet se – az emberén kívül. Homályosan sejtette, hogy a császári palotát valahol odalent százötven négyzetkilométernyi természetes talaj övezi, amely zöldell a fáktól, és szivárványos a virágoktól. Egy kis szigetecske az acélóceánban; onnan azonban, ahol ő állott, mit sem lehetett látni. Könnyen meglehet, hogy tízezer mérföldre van onnét. Fogalma sem volt róla.

Minél előbb nyélbe kell ütnie azt a kirándulást!

Hangosat sóhajtott: végre mégiscsak a Trantoron van hát! A galaxis szívében, az emberi nem idegközpontjában. Semmit sem vett észre sebezhetőségéből. Nem látott egyetlen élelmiszerszállító hajót sem. Fogalma sem volt arról, milyen vékony ütőér köti össze a Trantor negyvenmilliárdos lakosságát a galaxis többi részével. Csak arra gondolt, milyen óriássá nőtt az ember, aki teljesen és hetyke véglegességgel meghódította a világot.

Kissé fátyolos volt a tekintete, amikor ellépett a mellvédtől. Liftbeli barátja maga mellé mutatott egy székre, és Gaal elfogadta a kínálást.

– Jerril vagyok – mutatkozott be a férfi mosolyogva. – Először van a Trantoron?

– Igen, Mr. Jerril.

– Mindjárt gondoltam. Egyébként a Jerril a keresztnevem. A Trantor megfogja azt, akiben van valamelyes költői véna. Ámbár a trantoriak sohasem jönnek föl ide. Viszolyognak a látványtól. Az idegeikre megy.

– Még hogy az idegeikre! A nevem különben Gaal. Miért idegesítené őket? Hiszen csodálatos itt.

– Ki hogy van vele, Gaal. Ha valaki egy fülkében születik, és a folyosón nő fel, egy cellában dolgozik, és egy zsúfolt napozóteremben tölti a vakációját, aztán egyszerre följön ide, ahol semmi sincs a feje fölött, csak a végtelen ég, akkor nem csoda, hogy az idegei felmondják a szolgálatot. A gyerekeket minden évben fölhozzák ide, mihelyt betöltik az ötödik életévüket. Kétlem, hogy valami jó származna ebből. Amit kapnak, az nagyon is kevés, és az első néhány alkalommal hisztérikus sírásban törnek ki. Más dolog, ha már akkor elkezdenék, mihelyt elválasztják őket, és hetenként legalább egyszer fölhoznák őket. Persze ami azt illeti, olyan mindegy! – tette hozzá. – És ha soha életükben nem jönnének fel? Egészen jól megvannak odalent, és mégiscsak ők kormányozzák a Birodalmat. Mit gondol, milyen magasan vagyunk?

– Nyolcszáz méter – vágta rá Gaal találomra, s kíváncsian leste a hatást, nem mondott-e butaságot.

– Úgy látszik, igen, mert Jerril elmosolyodott.

– Á! Csak százötven méterre – mondotta.

– Micsoda?! De hiszen a lift legalább…

– Az igaz. De az út nagy részét az tette ki, amíg följutott a földszintre. A város legalább másfél kilométer mélyre lenyúlik a felszín alá. Akár a jéghegynek, kilenctizede ennek sem látszik; sőt néhány mérföldnyire még az óceán partközeli medre alá is behúzódik. Ami azt illeti, olyan mélyen vagyunk, hogy teljes energiaszükségletünket ki tudjuk elégíteni a felszín és a három kilométernyi mélységben mért hőmérséklet különbségéből. Tudta ezt?

– Nem. Azt hittem, hogy atomgenerátort használnak.

– Valamikor azt használtunk. De ez olcsóbb.

– Elhiszem.

– Mi a véleménye erről az egészről? – A férfi nyájassága egy pillanat alatt ravaszsággá, majdnem alattomossággá változott.

– Gyönyörű! – hebegte Gaal.

– Miért jött ide? Szabadság? Turistaút? Kirándulás?

– Nem egészen. Ami igaz, az igaz, régi vágyam, hogy meglássam a Trantort, de elsősorban dolgozni jöttem ide.

– Igazán?

– Gaal úgy érezte, hogy további magyarázattal tartozik.

– A Streeling Egyetemen fogok dolgozni, Dr. Seldon tervén – tette hozzá.

– Holló Seldon?

– Nem, dehogy. Akiről én beszélek, az Hari Seldon. A pszichohistorikus Seldon. Én nem ismerek semmiféle Holló Seldont.

– Én is Harira gondoltam. Őt emlegetik úgy, hogy Holló, mert egyre-másra katasztrófáról károg.

– Csak nem? – Gaalt mintha fejbe kólintották volna.

– Persze, de bizonyára nem mondok magának újságot. – Jerrilen látszott, hogy nem tréfál. – Azt mondta, hogy nála fog dolgozni?

– Igen, persze. Matematikus vagyok. De mért jósol katasztrófát? Miféle katasztrófát?

– Maga mire gondolt?

– Sajnos, halvány fogalmam sincs róla. Olvastam a dr. Seldon és a csoportja által közreadott tanulmányokat. Elméleti matematikáról szólnak egytől egyig.

– Amiket nyilvánosságra hoznak, azok igen.

Gaal bosszúságot érzett.

– Azt hiszem, visszamegyek a szobámba – vetette oda. – Örülök, hogy találkoztunk.

Jerril közönyösen búcsút intett.

Gaal egy várakozó férfit talált a szobájában. Túlságosan is meglepődött ahhoz, hogysem ki tudta volna bökni az ilyenkor szokásos „Mit keres itt?” kérdést.

Jöttére a férfi fölállt. Akkor látta csak, hogy milyen öreg: szinte teljesen kopasz, bicegve jár. Ám a szeme ragyog fiatalos kék fényben.

– Hari Seldon vagyok – szólalt meg az öregember egy másodperccel előbb, mintsem még Gaal zavart elméje összevethette volna az arcát azzal az emlékképpel, amely a számtalanszor látott portréról vésődött a fejébe.

4.

PSZICHOHISTÓRIA – Gaal Dornick nem matematikai módszerek segítségével úgy határozta meg a pszichohistóriát, mint a matematika azon ágát, amely az embercsoportoknak az állandó társadalmi és gazdasági ingerekre való reagálását tanulmányozza.

…Mindeme meghatározások adottnak veszik azt a föltételezést, hogy a vizsgált embercsoportok elég nagyok a megbízható statisztikai eredményhez. Egy ilyen csoport legkisebb méretét Seldon Első Törvénye adja meg, amely… Egy további föltételezés szerint ahhoz, hogy az embercsoport valóban véletlenszerű reagálást mutasson, nem szabad sejtenie, hogy pszichohistóriai elemzés tárgya…

A pszichohistória egyetemes érvényességét azok a Seldon-függvények biztosítják amelyek alapján olyan társadalmi és gazdasági erőknek a mozgását lehet nyomon követni, mint…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

– Jó napot kívánok, uram! – szólalt meg Gaal. – Én… én…

– Nem hitte volna, hogy már ma találkozunk? Rendes körülmények között erre nem is került volna sor. De mivel igényt tartunk a szolgálataira, gyorsan kell cselekednünk. Egyre nehezebb ugyanis új munkatársakra szert tenni.

– Nem értem, uram.

– A kilátón beszélgetett egy emberrel, nem igaz?

– De igen. Jerril a keresztneve. Ennél többet nem tudok róla.

– A neve nem jelent semmit. Az illető a Közbiztonsági Bizottság ügynöke. Az űrkikötőtől követte magát.

– De hát miért? Megvallom, egy szót sem értek az egészből.

– Az az ember rólam nem mondott semmit ott a toronyban?

– Úgy emlegette önt, hogy Holló Seldon – vallotta be némi habozás után.

– Azt is megmondta, hogy miért?

– Mert ön folyton katasztrófát jósolgat.

– Valóban azt teszem. Mit jelent magának a Trantor?

Úgy látszik, ma mindenki arra kíváncsi, hogy mi a véleménye a Trantorról. Gaalnak most is csak az az egy szó jött a szájára, hogy gyönyörű.

– Ezt csak úgy mondja, anélkül hogy gondolkodna. És a pszichohistória?

– Nem gondoltam még rá, hogy a problémára alkalmazzam.

– Mielőtt velem végez, fiatalember, a vérévé fog válni, hogy a pszichohistóriát magától értődőén alkalmazza mindenre. Figyeljen ide!

Seldon az övén függő táskából számolótáblát vett elő. Az a hír járta róla, hogy még a párnája alatt is tart egyet arra az esetre, ha álmából fölriadva dolgozni szeretne. A tábla fényes-szürke felülete kopott volt a használattól; Seldon öregségtől foltos ujjai fürgén mozogtak kemény plasztikperemén. A szürke lapon vörös számjegyek villantak föl.

– Ez a Birodalom jelenlegi állapota – mondta, és várakozva tekintett a fiatalemberre. Az végre elszánta magát.

– De hiszen ez nem a teljes kép!

– Távolról sem az – ismerte el Seldon. – Örülök, hogy nem fogadja el vakon, amit mondok – tette hozzá. – Ellenben olyan megközelítés, amely jól körvonalazza az alaptételt. Így már elfogadja?

– Azzal, hogy később ellenőrzöm az egyenlet levezetését – egyezett bele Gaal, gondosan ügyelve, hogy elkerülje az esetleges csapdát.

– Helyes. Ehhez adja hozzá a császárgyilkosság ismert valószínűségét, a helytartók lázadásának, a gazdasági válságok gyakoriságának jelenlegi rátáját, a bolygófölfedezések csökkenő számát, a…

És folytatta. Egy-egy téma említésére mindig új számok villantak föl az ujja nyomán, és beleolvadtak az alapegyenletbe, amely ettől minduntalan változott és terebélyesedett.

Gaal csak egyszer szakította félbe:

– Nem látom, mire alapozza azt a sortranszformációt.

Seldon megismételte a levezetést, valamivel lassabban.

– De hiszen itt a szociooperációt alkalmazta, ami pedig tilos.

– Helyes. Maga gyors fölfogású, de még nem annyira, amennyire kellene. Ebben az összefüggésben nem tilos. Most megcsinálom sorbafejtéssel.

A művelet most sokkal tovább tartott, de a végén Gaal megadóan beismerte:

– Igen, most már értem.

Seldon végre befejezte

– Ez a Trantor öt évszázad múlva. Mit olvas ki ebből, he? – Félrehajtott fejjel várta a választ.

– Teljes pusztulás! – mondta Gaal hitetlenkedve. – De… de hát ez lehetetlen! A Trantor sohasem volt…

Seldont elfogta annak az embernek a heves izgalma, akinek csak a teste öregedett meg.

– Rajta, csak rajta! Látta, hogyan vezettük le az eredményt. Fordítsa most le szavakra. Felejtse el egy pillanatra a jelképeket.

És Gaal elkezdte:

– Amilyen mértékben a Trantor specializálódik, olyan mértékben válik egyre sebezhetőbbé, s egyre képtelenebbé arra, hogy megvédje önmagát. Továbbá minél inkább igazgatási központjává lesz a Birodalomnak, annál értékesebb zsákmánynak ígérkezik. És ahogyan egyre bizonytalanabbá válik a császári trónutódlás, és ahogyan egyre elkeseredettebb lesz a fontosabb családok közötti viszálykodás, úgy enyészik el a társadalmi felelősségérzet is.

– Elég. És mekkora a számszerű valószínűsége az öt évszázadon belüli teljes pusztulásnak?

– Nem tudnám megmondani.

– Csak el tud végezni egy térdifferenciálást?!

Gaal erősen összpontosított. Seldon nem adta a kezébe a számolótáblát, csupán vagy harminc centire a szeme elé tartotta. Érezte, hogy az erőfeszítéstől kiveri homlokát a veríték.

– 85% körül? – mondta találomra.

– Nem rossz – bólintott alsó ajkát előrebiggyesztve Seldon –, de nem is jó. A pontos szám 92,5%

– És ezért hívják magát Holló Seldonnak? – csodálkozott Gaal. – Az újságok erről egy árva szót sem írnak.

– Persze hogy nem! Erről nem lehet írni. Csak nem gondolja, hogy a Birodalom nyíltan beismeri, befellegzett neki? A pszichohistóriában ez az egyszeregyhez tartozik. Néhány eredményünkről azonban tudomást szerzett az arisztokrácia.

– Az baj.

– Nem föltétlenül. Ezt is beszámítottuk.

– Ez az oka, hogy engem figyelnek?

– Igen. Mindenen rajta tartják a szemüket, ami összefügg a tervezetemmel.

– Önt is veszély fenyegeti, uram?

– No igen. 1,7%-os a valószínűsége annak, hogy végeznek velem, de persze ez nem fogja leállítani a munkát. Mi ezt is számításba vettük. Különben nem érdekes. Ha nem tévedek, holnap találkozunk az egyetemen.

– Úgy van – mondta Gaal.

5.

KÖZBIZTONSÁGI BIZOTTSÁG – Az arisztokratikus klikk I. Cleon, az utolsó Antun meggyilkolása után került hatalomra, s a közrend fönntartásának egyik tényezője volt a Birodalom ingatag és bizonytalan évszázadai alatt. Leggyakrabban a Chen és a Divart család befolyása érvényesült az uralkodó csoporton belül, amely végül is a status quo fönntartásának vak eszközévé züllött le. Csak az utolsó erőskezű császár, II. Cleon trónra lépése után szűnt meg teljesen az államon belüli hatalma. Az első főbiztos…

…A Közbiztonsági Bizottság hanyatlásának kezdetét bizonyos értelemben Hari Seldon peréig lehet visszavezetni, amely az Alapítványi Kor kezdete előtt két évvel zajlott le. A per leírását megtaláljuk Gaal Dornick Hari Seldon-életrajzában.

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

Gaal nem váltotta be az ígéretét. Másnap reggel tompa berregésre ébredt. Vételre kapcsolt, és a portás fojtott, bár udvarias, de azért kellőképpen rosszalló hangja arról informálta, hogy a Közbiztonsági Bizottság rendeletére őrizet alá helyezték.

Gaal az ajtóhoz ugrott, de hasztalanul próbálta kinyitni. Mit tehetett mást, felöltözött és várt.

Érte jöttek, és máshova vitték, de még mindig csak mint őrizetest. Kérdéseket tettek föl neki, a lehető legudvariasabban. Minden nagyon civilizáltan zajlott le. Elmondta, hogy a Synnax vidékére való; hogy ilyen és ilyen iskolákat végzett; hogy ekkor és ekkor matematikai doktorátust szerzett. Állásért folyamodott Seldonhoz, és ajánlkozását elfogadták. Unos-untalan elismételte ezeket a részleteket, és unos-untalan firtatták a Seldon-tervhez való csatlakozásának körülményeit. Honnan hallott róla, milyen föladatok várnak rá, milyen titkos instrukciókat kapott, és egyáltalán: mi ez az egész dolog?

Azt mondta, hogy nem tud semmit. Nem kapott semmilyen titkos instrukciókat. Ó tudós és matematikus. A politika egyáltalán nem érdekli.

Végül a nyájas inkvizítor nekiszögezte a kérdést:

– Mikor pusztul el a Trantor?

Gaal meghökkent.

– Én erről semmit se tudok.

– Talán valaki más tud róla?

– Hogy beszélhetnék másvalaki nevében? – Érezte, hogy egyszerre nagyon melege lett.

– Beszélt magának valaki ilyen pusztulásról, netalán időpontot is említett? – faggatta a vizsgáló. Majd – látva a fiatalember habozását – hozzátette: – Rajta volt magán a szemünk, doktor. Ott voltunk a repülőtéren, amikor megérkezett, a toronyban, amikor a találkozójára készült, és természetesen szerét ejtettük, hogy lehallgassuk Seldonnal folytatott beszélgetését is.

– Akkor hát ismerik a véleményemet a dologról.

– Lehetséges. De szeretnénk magától is hallani.

– Neki az a véleménye, hogy a Trantor ötszáz éven belül el fog pusztulni.

– És ezt persze be is bizonyította… hm… matematikailag?

– Igenis be! – vágta rá dacosan.

– Maga ugye készpénznek veszi a… hm… matematikát?

– Ha Dr. Seldon kezeskedik érte, akkor mérget lehet rá venni.

– Majd legközelebb folytatjuk.

– Várjon! Jogom van ügyvédhez. Követelem, mint a Birodalom polgárát megillető jogot.

– Meg fogja kapni.

Így is történt.

Egy magas férfi lépett be hozzá; az arca egyébből sem állott, mint csupa függőleges vonalból, és olyan vézna volt, hogy nehezen lehetett elképzelni, hol találhat rajta helyet magának a mosoly.

Gaal fölrezzent. Ziláltnak és levertnek érezte magát. Annyi minden történt vele, pedig alig harminc órája, hogy a Trantorra érkezett.

– Lors Avakim vagyok – mutatkozott be a férfi. – Dr. Seldon bízott meg az ön képviseletével.

– Igazán? Nos, akkor figyeljen ide. Követelem, hogy haladéktalanul föllebbezzen a császárhoz. Ok nélkül tartanak fogva. Mindenben ártatlan vagyok. Mindenben!

– Lefelé fordított tenyérrel széttárta a karját. – El kell érnie, hogy azonnal kihallgatást nyerjek a császárnál.

Avakim gondosan a padlóra rakta– egy lapos dossziénak a tartalmát. Ha Gaal oda tudott volna figyelni, felismerhette volna a cellofémből készült iratokat, amelyek vékonyságúknál és szalag alakjuknál fogva könnyen beillettek a személyi kapszulákba is. Észrevehetett volna egy zsebhangrögzítőt is.

Avakim, aki ügyet sem vetett Gaal hangoskodására, végre fölemelte a tekintetét.

– A Bizottság természetesen letapogatja beszélgetésünket. Igaz, hogy ez törvényellenes, de ez a legkevésbé sem izgatja őket.

Gaal a fogát csikorgatta.

– Azonban – folytatta Avakim, miközben megfontoltan helyet foglalt – az a hangfölvevő az asztalon, amely külső megjelenésre semmiben sem különbözik egy közönséges hangrögzítőtől, és ezt a föladatát tökéletesen el is látja, mindazonáltal rendelkezik egy olyan tulajdonsággal is, hogy teljesen elfödi a lehallgatósugarakat anélkül hogy erre egyhamar rájönnének.

– Akkor hát beszélhetek.

– Természetesen.

– Akkor hát kihallgatást kérek a császártól.

Avakim fagyosan elmosolyodott; kiderült, hogy mégiscsak van erre hely az arcán. Igaz, a két orcáját redőkbe kellett gyűrnie, hogy az arcán elférjen a mosoly.

– Maga vidéki, ugye? – kérdezte.

– Ennek ellenére a Birodalom polgára vagyok én is. Nem rosszabb önnél vagy annak a bizonyos Közbiztonsági Bizottságnak bármelyik tagjánál.

– Minden bizonnyal. Mindössze, mint vidékinek, nincs elképzelése a trantori viszonyokról. Császári kihallgatás nem létezik.

– Akkor hát kihez lehet föllebbezni ettől a Bizottságtól? Van egyáltalán valamilyen más eljárás?

– Nincs. Gyakorlatilag nincs helye fellebbezésnek. Jog szerint ugyan föllebbezhet a császárhoz, de úgysem kap kihallgatást – ugyanis a mostani császár nem az Antun-dinasztiából való. Ha nem tudná, a Trantor ma az arisztokrata családok kezében van, és ezeknek a családoknak a tagjaiból tevődik össze a Közbiztonsági Bizottság. A dolgok ilyetén alakulását jól látta előre a pszichohistória.

– Valóban? – csodálkozott Gaal. – Nos, ha dr. Seldon ötszáz évre előre meg tudja mondani, hogy mi történik a Trantorral…

– Ezerötszáz évre előre is meg tudja mondani.

– Legyen ezerötszáz. Akkor miért nem tudta előre látni tegnap, hogy mi történik ma, és miért nem figyelmeztetett rá engem? De nem! Sajnálom – tette hozzá Gaal, és leroskadt egy székre, fejét izzadt tenyerébe temetve. – Jól tudom én, hogy a pszichohistória statisztikai tudomány, és egyetlen ember jövőjét még megközelítő pontossággal sem tudja megjósolni. Megérti ugye, hogy ki vagyok borulva.

– Pedig nincs igaza! Dr. Seldonnak az volt a véleménye, hogy önt ma reggel le fogják tartóztatni.

– Micsoda?

– Sajnos, de való. A KB egyre növekvő ellenérzéssel figyeli dr. Seldon tevékenységét. Mind gyakrabban belekötnek azokba, akik csatlakoznak a csoporthoz. A számítások azt mutatták, hogy céljainknak az felel meg a legjobban, ha most visszük kenyértörésre a dolgot. Ám a KB habozott fölvenni a kesztyűt; dr. Seldon azért jött el tegnap magához, hogy kiugrassa a nyulat a bokorból. Egyedül ez a meggondolás vezette.

Gaal nagy nehezen visszanyerte a lélegzetét.

– Tiltakozom!

– Értse meg, szükség volt erre. Semmiféle személyes oka nincs annak, hogy magára esett a választás. Ne felejtse el, hogy dr. Seldon Terve, amelyet több mint tizennyolc év matematikai kutatásai alapján fejlesztett ki, figyelemreméltó valószínűséggel magában foglalja az összes eshetőséget. Ez egyike azoknak az eshetőségeknek, és idejövetelem egyetlen célja, hogy meggyőzzem magát: félelemre semmi oka. Jól fog végződni minden; szinte bizonyosra vehető, hogy jól végződik a Terv szempontjából és meglehetős valószínűséggel az ön szempontjából is.

– Mit mutatnak a számok? – követelte Gaal.

– A terv szempontjából több mint 99,9.

– És az én szempontomból?

– Úgy tudom, hogy 77,2.

– Ezek szerint több mint egy az öthöz az esélyem, hogy börtönbe zárnak, vagy netán halálra ítélnek.

– Az utóbbi egy százalék alatt van.

– Igazán? Szépen eljátszogatnak az ember sorsával. Ide fogja küldeni dr. Seldont.

– Sajnálom, de ez lehetetlen. Dr. Seldon maga is őrizetben van.

Az ajtó fölvágódott, még mielőtt Gaal elfojthatta volna a szájára toluló kiáltást. Belépett egy őr; odament az asztalhoz, fölemelte a hangrögzítőt, megforgatta, aztán becsúsztatta a zsebébe.

– Nekem szükségem lesz még arra a szerszámra – jelentette ki Avakim higgadtan.

– Majd hozunk önnek, ügyvéd úr, olyat, amelyik nem bocsát ki statikus mezőt.

– Ebben az esetben a beszélgetést befejeztem.

Gaal a tekintetével kísérte ki őket a szobából, és magára maradt.

6.

A tárgyalás (legalábbis annak kellett lennie, noha nyomát sem látta azoknak a rafinált perrendtartási szabályoknak, amelyekről olvasott) még csak a harmadik napjánál tartott, de Gaal nagy erőfeszítés árán sem volt képes fölidézni a kezdetét.

Őt nem nagyon háborgatták: a nehézfegyverekkel magát dr. Seldont ostromolták. Hari Seldon azonban egykedvűen ült a helyén, s Gaal úgy érezte, hogy ő az egyetlen szilárd pont, amely még megmaradt a világegyetemben.

A hallgatóság nem volt nagy, és kizárólag a Birodalom báróiból tevődött össze. A sajtót és a nagyközönséget kirekesztették, és alkalmasint a terem falain kívül aligha sejtette valaki is, hogy egyáltalán folyamatban van a Seldon-per. A hangulat az elejétől a végéig ellenséges volt a vádlottakkal szemben.

A Közbiztonsági Bizottság öt tagja ült a pulpitus mögött. Skarlát-arany egyenruhájuk és csillogó, szoros plasztikfövegük tanúskodott bírói hivatalukról. Középütt foglalt helyet Linge Chen, a főbiztos. Gaal még sohase látott ilyen nagyurat, ezért ámulattal csüggött rajta a szeme. Chen az egész tárgyalás alatt alig szólalt meg. Félreérthetetlenül kifejezésre juttatta, hogy a sok beszéd nem fér össze a méltóságával.

Az ügyész a jegyzeteibe pillantott, és folytatta a kihallgatást. A vallomástétel sora Seldonon volt.

KÉRDÉS: Mondja csak, dr. Seldon, hány embert foglalkoztat jelenleg az a program, amelynek maga a vezetője?

VÁLASZ: Ötven matematikust.

KÉRDÉS: Dr. Gaal Dornickot is beleértve?

VÁLASZ: Dr. Dornick az ötvenegyedik.

KÉRDÉS: Úgy, tehát ötvenegy. Ásson csak le az emlékezetébe, dr. Seldon. Hátha ötvenkettőt vagy ötvenhármat is össze tud szedni. Vagy tán még többet is?

VÁLASZ: Dr. Dornick hivatalosan még nem csatlakozott a szervezetemhez. Ha ez megtörténik, akkor ötvenegy lesz a taglétszám. Most, mint mondtam, ötven.

KÉRDÉS: És korántsem százezer körül, nemde?

VÁLASZ: Matematikus? Ugyan!

KÉRDÉS: Én nem azt mondtam, hogy matematikus. Mindenkit beleértve, lesz vagy százezer?

VÁLASZ: Ha mindenkit beleértünk, az ön adata helyes lehet.

KÉRDÉS: Helyes lehet? Szerintem helyes. Szerintem az ön tervezetén 98 572 ember dolgozik.

VÁLASZ: Azt hiszem, ön a nőket és a gyermekeket is beleszámítja.

KÉRDÉS (emelt hangon): Én azt állítom, hogy 98 572 egyén. Nincs értelme a köntörfalazásnak.

VÁLASZ: Elfogadom a számot.

KÉRDÉS (jegyzeteibe pillantva): Tegyük félre ezt egy percre, és térjünk rá egy másik dologra, amelyről már volt alkalmunk hosszasan elcsevegni. Megismételné, dr. Seldon, milyen elképzelései vannak a Trantor jövőjét illetően?

VÁLASZ: Azt mondtam, és ezt megismétlem, hogy öt évszázad múlva a Trantor romokban fog heverni.

KÉRDÉS: ÉS ebben az állításban semmiféle hűtlenséget nem lát?

VÁLASZ: Nem, uram. A tudományos igazság fölötte áll a hűtlenség fogalmának.

KÉRDÉS: Ön pedig biztosra veszi, hogy állítása megfelel a tudományos igazságnak, ugye?

VÁLASZ: Biztos vagyok benne.

KÉRDÉS: Milyen alapon?

VÁLASZ: A matematikára épülő pszichohistória alapján.

KÉRDÉS: Be tudja bizonyítani, hogy ez a matematika helytálló?

VÁLASZ: Csak egy másik matematikusnak.

KÉRDÉS (mosolyogva): Tehát azt állítja: az ön igazsága olyannyira ezoterikus valami, hogy közönséges halandó meg sem értheti. Holott szerintem az igazságnak közérthetőnek kell lennie, nem olyan titokzatosnak, hogy a közönséges elme ne férkőzhessek hozzá.

VÁLASZ: Némely elme számára ez nem jelent nehézséget. Az energiaátvitel fizikája, közönséges nevén a termodinamika, a mondai koroktól kezdve érthető és világos volt az ember előtt; ennek ellenére könnyen lehetséges, hogy az itt jelenlevők közül nem mindenki volna képes megszerkeszteni egy erőgépet. Ettől még a legintelligensebb emberek lehetnek. Kétlem, hogy a nagy tudású biztos urak…

Ennél a pontnál az egyik biztos az ügyész füléhez hajolt. Szavait nem lehetett kivenni, de sistergésükből lehetett következtetni a bennük fortyogó indulatra. Az ügyész elpirult, és félbeszakította Seldont.

KÉRDÉS: Dr. Seldon, nem azért vagyunk itt, hogy szónoklatokat hallgassunk. Vegyük úgy, hogy ön kifejtette az álláspontját. Szerintem az ön katasztrófajóslatainak az a célja, hogy aláássa a birodalmi kormány iránti közbizalmat, és ezen keresztül a saját érdekeit juttassa érvényre.

VÁLASZ: Ez nem így van.

KÉRDÉS: Bocsásson meg, ön azt állítja, hogy a Trantor úgynevezett pusztulását megelőző időszak telve lesz számos különféle társadalmi nyugtalansággal.

VÁLASZ: Úgy van.

KÉRDÉS: ÉS hogy ön pusztán azáltal, hogy megjósolja, szeretné siettetni annak bekövetkezését, és erre az eshetőségre már egy százezres hadserege van készenlétben.

VÁLASZ: Először is ez nem így van. De még ha így volna is, könnyen meggyőződhet róla, hogy közülük alig tízezer a katonakorú férfi, ám egyikük sem részesült senki katonai kiképzésben.

KÉRDÉS: Kinek a megbízásából dolgozik?

VÁLASZ: Engem senki sem vásárolt meg, ügyész úr.

KÉRDÉS: Teljesen önzetlenül teszi, amit tesz? Csak a tudományt szolgálja?

VÁLASZ: Úgy van.

KÉRDÉS: Hát akkor lássuk, hogyan. Dr. Seldon, ön szerint a jövőt meg lehet változtatni?

VÁLASZ: Nyilvánvalóan. Ez a bírósági terem néhány órán belül a levegőbe röpülhet, de ugyanúgy lehetséges az is, hogy nem. Ha ez bekövetkeznék, akkor néhány jelentéktelen vonatkozásban kétségkívül megváltozna a jövő.

KÉRDÉS: Ön mellébeszél, dr. Seldon. Az emberi nem egész történetét meg lehet változtatni?

VÁLASZ: Igen.

KÉRDÉS: Könnyen?

VÁLASZ: Nem. Csak nagy nehézségek árán.

KÉRDÉS: Miért?

VÁLASZ: Egy-egy bolygó népességének pszichohistóriai trendje igen nagymérvű tehetetlenségi energiával terhelt. Csak olyasvalami képes megváltoztatni az irányát, amely legalább hasonló nagyságrendű tehetetlenségi nyomatékkal rendelkezik: vagy a változást akaró emberek számának kell igen nagynak lennie, vagy pedig, ha az emberek száma viszonylag csekély, a változás lezajlásához szükséges idő növekszik meg hatalmas mértékben. Tetszik érteni?

KÉRDÉS: Azt hiszem, igen. Vagyis a Trantornak nem kell elpusztulnia, ha nagyon sok ember eltökéli, hogy ezt megakadályozza.

VÁLASZ: Úgy van.

KÉRDÉS: Mondjuk százezer ember?

VÁLASZ: Nem, uram. Ez elenyészően kevés.

KÉRDÉS: Biztos ebben?

VÁLASZ: Vegye figyelembe, hogy a Trantornak több mint negyvenmilliárd lakója van. Vegye figyelembe továbbá, hogy a pusztuláshoz vezető trend nemcsak itt dolgozik, hanem az egész Birodalomban, amely viszont csaknem egy kvintillió embert számlál.

KÉRDÉS: Értem. Akkor hát százezer ember csak akkor változtathatja meg a trend irányát, ha ők és utódaik ötszáz éven keresztül munkálkodnak ezen.

VÁLASZ: Attól tartok, hogy nem. Ötszáz év nagyon is rövid idő.

KÉRDÉS: Úgy… Ebben az esetben, dr. Seldon, nem marad más hátra, mint az alábbi következtetés. Ön százezer embert fog össze a tervével. Ez édeskevés ahhoz, hogy ötszáz éven belül megváltoztassa velük a Trantor történetét. Más szóval: ezek az emberek akármit tesznek is, nem képesek meggátolni a központ pusztulását.

VÁLASZ: Sajnos, így igaz.

KÉRDÉS: Másfelől viszont az ön százezer embere semmiféle törvényellenes célt nem szolgál.

VÁLASZ: Pontosan így van.

KÉRDÉS (lassan és elégedetten): Ebben az esetben, dr. Seldon, jól figyeljen ide, mert szeretnénk megfontolt választ kapni. Mi a célja az ön százezer emberének?

Az ügyész hangja megkeményedett. A csapda áll, Seldon sarokba van szorítva; bizonyos volt benne, hogy agyafúrt kérdéseivel minden válasz lehetőségétől megfosztotta őt.

A termen erősödő moraj hullámzott végig, amely a hallgatóságban helyet foglaló előkelőségekről átragadt a bírákra is, akik bíbor-arany talárjukban izgatottan dugták össze a fejüket. Egyedül a főbiztos őrizte meg a nyugalmát.

Hari Seldon megvárta, hogy lecsillapodjék a zsivaj.

VÁLASZ: Hogy a minimálisra csökkentsem a pusztulás következményeit.

KÉRDÉS: Mit akar ezzel mondani?

VÁLASZ: Egyszerű a magyarázat. A Trantor bekövetkező pusztulása nem lesz valamiféle elszigetelt esemény, amely az emberiség általános fejlődésmenetétől függetlenül zajlana le. Csupán végkifejlete lesz annak a bonyodalmas drámának, amely már évszázadokkal ezelőtt kezdetét vette, és egyre gyorsuló tempóban ma is tovább játszódik. Ezt a drámát, uraim, úgy hívják, hogy a Galaktikus Birodalom hanyatlása és bukása.

A moraj fölháborodott üvöltésbe csapott át. Az ügyész ordítása beleveszett az általános lármába.

– Ön nyíltan kijelenti, hogy… – Ám itt kénytelen volt félbeszakítani, mert a hallgatóság soraiból fölhangzó „Árulás!” kiáltások eszébe juttatták, hogy az elnök még nem csapott le a kalapácsával.

A főbiztos lassan fölemelte a bírói kalapácsot, és hagyta, hogy magától lezuhanjon. Lágy, gongszerű hang hallatszott. Mire a visszhang elült, a hallgatóság zúgása is lecsillapodott. Az ügyész mély lélegzetet vett.

KÉRDÉS (színpadiasan): Tudatában van ön annak, dr. Seldon, hogy arról a Birodalomról beszél, amely tizenkétezer éve fönnáll, sok-sok emberöltő minden megpróbáltatását túlélte, és egy kvadrilliónyi emberi lény jóakaratát és szeretetét élvezi?

VÁLASZ: Én nagyon jól ismerem a Birodalom mostani és múltbeli helyzetét. Nem akarok tiszteletlen lenni, de jobban ismerem, mint bárki ebben a teremben.

KÉRDÉS: És mégis a pusztulását jósolja?

VÁLASZ: Ez a jóslat a matematikára épül. Távol áll tőlem mindenféle morális ítélet. Ami engem illet, én is sajnálom, hogy ennek be kell következnie. Még ha el is ismernénk, hogy a Birodalom rossz dolog (ami távol áll tőlem), az összeomlását követő anarchia sokkal rosszabb lesz. Az én tervem éppen ezt az anarchiát van hivatva megakadályozni. Ezzel szemben a Birodalom bukása, uraim, gigantikus esemény, amelyet nem könnyű megakadályozni. A bukást olyan erők készítik elő, mint az erősödő bürokrácia, a kezdeményező szellem hanyatlása, a kasztok megmerevedése, a kíváncsiság megrekedése – száz meg száz egyéb tényező. Ez a folyamat, mint mondtam, évszázadok óta tart, s túlságosan széles és erőteljes a sodrása ahhoz, hogy egykönnyen gátat lehetne emelni az útjába.

KÉRDÉS: Ki merné tagadni, hogy a Birodalom ma is egykori ereje teljében virul?

VÁLASZ: Amit látnak, az csak az erő látszata. Ki merné föltételezni, hogy nem örök életű ez az erő? De a korhadt fatörzs is, ügyész úr, mindaddig megőrzi hajdan volt erejének a látszatát, amíg a szélvihar ketté nem roppantja. Az a szélvihar, amely most is itt süvít a Birodalom ágai között. Hallgassanak csak oda a pszichohistória fülével, és meg fogják hallani a törzs recsegését.

KÉRDÉS (bizonytalanul): Nem azért vagyunk itt, dr. Seldon, hogy szónok…

VÁLASZ (magabiztosan): A Birodalom eltűnik, és mindent, ami jó benne, magával ragad. Fölhalmozott tudása szertefoszlik, és a rend, amelyet létrehozott, elenyészik. Vége-hossza nem lesz a bolygóközi háborúknak; a bolygóközi kereskedelem lehanyatlik; a népesség száma megfogyatkozik; egész világok szakadnak le a galaxis testéről. És ez lesz a dolgoknak a rendje.

KÉRDÉS (kicsiny hang a nagy csöndben): Mindörökre?

VÁLASZ: A pszichohistória, amely meg tudja jósolni a bukást, arra is képes, hogy mondjon valamit a rákövetkező sötét korszakról. A Birodalom, uraim, mint az imént itt elhangzott, tizenkétezer év óta áll fönn. A bukását követő sötét időszak nem tizenkét, hanem harmincezer évig fog tartani. Eljön majd egy Második Birodalom, de a közte és a mi civilizációnk közötti űrt ezer emberi nemzedék szenvedése fogja betölteni! Ez az, amit meg kell akadályoznunk.

KÉRDÉS (egy kissé magabiztosabban): Ön ellentmond önmagának. Az imént azt állította, hogy nem tudja megakadályozni a Trantor pusztulását, s ennélfogva a Birodalom bukását – az úgynevezett bukását.

VÁLASZ: Most sem állítom, hogy meg tudnánk akadályozni a bukást. De még nincs túl későn, hogy a rákövetkező zűrzavaros időszakot le tudjuk rövidíteni. Uraim, ha a csoportom szabad kezet kap, el tudjuk érni, hogy az anarchia időszakát egyetlen évezredre zsugorítsuk össze. A történelem érzékeny pillanatához érkeztünk el. Az események föltorlódó áradatát csak egy kicsit, csak egy parányit kell eltérítenünk útjából – sokat nem lehet, de talán ennyi is elég lesz ahhoz, hogy az emberiség történelméből huszonkilencezer év nyomorúságát elsodortassuk vele.

KÉRDÉS: És hogy akarja ezt végbevinni?

VÁLASZ: Úgy, hogy megmentjük az emberi nem tudását. Az emberi tudás egésze elérhetetlen egy ember számára, de akár ezer ember számára is. A társadalom szövetének szétfoszlásával a tudomány is millió darabra hullik. Az egyes ember csak végtelenül parányi részecskéjét fogja ismerni a megismerhetőnek; és egymagában mit sem tud kezdeni vele. Az önmagukban értelmetlen ismeretmorzsákat senki sem fogja továbbadni, így azok elkallódnak majd a nemzedékek során. Ezzel szemben, ha mi most egyetlen gigászi halomba gyűjtjük össze az egész tudást, az sohasem vész el. Az eljövendő nemzedékek rá fognak építeni ahelyett, hogy folyton elölről kellene kezdeniük mindent. Ilyenformán harmincezer év munkáját egy évezred is el fogja végezni.

KÉRDÉS: Ennyi az egész…

VÁLASZ: Ennyi az egész tervem. Ez a harmincezer férfi asszonyostul és gyerekestül annak szenteli az életét, hogy előkészítse az Encyclopedia Galacticá-t. Életük kevés lesz rá, hogy befejezzék. Én még azt sem érem meg, hogy igazából elkezdődjék a munka. De mire a Trantor végzete bekövetkezik, elkészül a mű, és a galaxis minden nagyobb könyvtárában ott lesz belőle egy-egy példány.

Az elnök kalapácsa a magasba emelkedett, hogy lecsapjon az asztalra. Hari Seldon visszament a vádlottak padjához, és csendesen helyet foglalt Gaal mellett. Mosolyogva fordult oda hozzá.

– Hogy tetszett a mutatvány?

– Lehengerlő volt. De mi lesz ezután?

El fogják napolni a tárgyalást, és megpróbálnak a színfalak mögött egyezkedni velem.

– Honnan tudja?

– Őszinte legyek? Nem tudom. A főbiztoson múlik a dolog. Évekig tanulmányoztam őt, megpróbáltam kielemezni az észjárását, azonban ön is jól tudja, milyen kockázattal jár, ha egyetlen személy megbízhatatlan adatait próbáljuk behelyettesíteni a pszichohistória egyenleteibe. De azért van remény.

7.

Avakim jött oda hozzájuk; biccentett Gaalnak, és Seldon füléhez hajolt. Bejelentették a tárgyalás elnapolását, mire az őrök szétválasztották őket. Gaalt elvezették.

A másnapi tárgyalás egészen másként folyt le. Hari Seldonon és Gaalon kívül csak a KB volt jelen, s az öt bírót meg a két vádlottat csak egy asztal választotta el egymástól. Még szivarral is megkínálták őket egy szivárványszínekben játszó műanyag dobozból, amely csalókán azt a látszatot keltette, mintha vég nélkül csobogó vízből formálták volna. A hiszékeny szemet azonban megcáfolták az ujjak: a doboz kemény volt és száraz.

Seldon kivett egy szivart; Gaal elhárította.

– Az ügyvédem nincs jelen – tiltakozott Seldon.

– Ez többé nem per, dr. Seldon – mondta az egyik biztos. – Azért vagyunk itt, hogy az állam biztonságáról tárgyaljunk.

– Én beszélek – emelte föl a szavát Linge Chen, és a bizottság többi tagja, az elnök szavát lesve, hátradőlt a székében. Chen körül egyszerre csend kerekedett, amely várta a szavait, mint szomjas föld a vizet.

Gaal visszafojtotta a lélegzetét. Chen, ez a szikár, rideg férfi, aki idősebbnek látszott a koránál, az egész galaxis tulajdonképpeni császára volt. Az a gyermek, aki ezt a címet viselte, csak egy Chen kreálta szimbólum volt – nem először fordult elő ilyesmi a történelemben.

És Chen beszélni kezdett:

– Dr. Seldon, ön megzavarja a császárság békés nyugalmát. Egy évszázad múlva a galaxis csillagait benépesítő kvadrilliók közül senki sem lesz már életben; miért törődjünk hát akkor olyan dolgokkal, amelyek csak öt évszázad múlva következnek be?

– Én öt év múlva sem leszek már az élők sorában, mindazonáltal minden porcikámban érdekelt vagyok. Ha úgy tetszik, hát idealizmusból. Vagy mert azonosítom magamat azzal a misztikus általánossággal, amelyet úgy szoktunk emlegetni, hogy „az ember”.

– Nincs szándékomban, hogy a miszticizmus megértésén törjem a fejemet. Mondja, mi akadályozhatna meg abban, hogy még ma éjjel kivégeztessem önt, és ezzel nemcsak öntől, hanem egy kellemetlen és fölösleges öt évszázadtól is megszabaduljak, amelyet amúgy sem érek meg?

– Egy héttel ezelőtt – mondta Seldon könnyedén – még megtehette volna ezt, és talán még egy a tízhez valószínűséggel meg is érte volna az év végét. Ma viszont ez a valószínűség az egy az ezerhez arányt sem igen éri el.

A jelenlevők fölszisszentek, és kényelmetlenül feszengeni kezdtek a helyükön. Gaal érezte, hogy borzongás fut végig a hátgerincén.

– Hogy érti ezt? – kérdezte Chen fürkésző pillantással.

– Nincs olyan erő – mondta Seldon –, amely meg tudná akadályozni a Trantor bukását. Meggyorsítani azonban meg lehet. Félbeszakadt perem híre galaxisszerte el fog terjedni. A katasztrófa enyhítésére irányuló terveim keresztülhúzása meg fogja győzni az embereket, hogy a jövő semmi jót sem tartogat számukra. Már most is irigykedve gondolnak vissza nagyapáik korára. Elharapóznak a politikai forradalmak, és lehanyatlik a kereskedelem. A galaxison eluralkodik a mának élés, amikor csak az számít, amit az ember az adott pillanatban a kezébe kaparinthat. A törtetőké és gátlástalanoké lesz a világ, akik minden cselekedetükkel csak siettetik a romlást. Végeztessen ki, és akkor a Trantor öt évszázad helyett már öt évtized múlva elpusztul, ami pedig önt illeti – még mielőtt az év véget érne.

– Ezek a szavak csak arra jók, hogy a gyerekeket ijesztgessék velük – mondta Chen –, az ön kivégzése viszont nem az egyetlen járható út számunkra.

Félig fölemelte szikár kezét, úgyhogy csak két ujja érintette az asztalon levő iratcsomó legfölső lapját.

– Ön azt állítja, nemde, hogy tevékenysége ki fog merülni az ön által említett enciklopédia előkészítésében?

– Úgy van.

– És ezt vajon csak a Trantoron lehet elvégezni?

– Uram, itt van a Galaktikus Könyvtár meg a Streeling Egyetem tudósgárdája.

– Mégis, ha másvalahol ütné föl a székhelyét, mondjuk egy olyan bolygón, ahol a rohanó nagyvárosi élet nem vonná el a tudós foglalatosságtól a figyelmét, ahol az emberei kizárólag csak a munkájuknak szentelhetnék magukat, mondja, mindennek nem volna meg az előnye?

– Némi előnye minden bizonnyal lenne.

– Nos, már ki is választottunk egy ilyen bolygót. Ott kedvére dolgozhat, doktor, százezer emberével egyetemben. A galaxis tudni fogja, hogy ön dolgozik, méghozzá a katasztrófa elhárításán. Sőt még azt is közhírré fogjuk tenni, hogy ön meg fogja akadályozni a katasztrófát – mosolygott. – Mivel sok mindenben nem hiszek, így nem esik nehezemre, hogy kétségemet fejezzem ki a bukást illetően is, ennélfogva szentül meg leszek győződve arról, hogy az igazat fogom mondani a népnek. Ön viszont, doktor, békén fogja hagyni a Trantort, s következésképp nem fog sérelmet szenvedni a császár békéje sem.

– A másik lehetőség, hogy ön meghal, és követői közül annyian, amennyit csak szükségesnek ítélünk. Előbbi fenyegetéseit nem veszem figyelembe. Az az idő, amely rendelkezésére áll, hogy válasszon a halál és a száműzetés között, mostantól kezdve pontosan öt perc.

– Melyik az a bolygó, uram, amelyet kiszemeltek? – kérdezte Seldon.

– Ha nem tévedek, Terminus a neve – felelte Chen. Hanyag mozdulattal az ujja hegyével Seldon felé pöccintette az előtte fekvő iratcsomót. – A bolygó lakatlan, de lakható: be lehet rendezni úgy, hogy megfeleljen a tudósoknak. Egy kicsit kiesik, az igaz…

– De hiszen a Terminus a galaxis legszélén van, uram – szakította félbe Seldon.

– Mint ahogy mondtam, egy kicsit kiesik. De ez csak jót tesz az elmélyült munkának. Siessen, még két perce van.

– Időre lesz szükségünk, hogy fölkészüljünk az útra. Elvégre húszezer családról van szó.

– Elég időt fognak rá kapni.

Seldon töprengésbe mélyedt. Az utolsó perc is a vége felé járt, amikor megszólalt:

– Elfogadom a száműzetést.

Gaal szíve nagyot dobbant e szavak hallatára. Túlnyomórészt határtalan ujjongást érzett – ki ne ujjongana, ha sikerül elkerülnie a halált? De azért a nagy-nagy megkönnyebbülés is hagyott egy kis helyet a szívében csalódásának, hogy Seldon mégiscsak vereséget szenvedett.

8.

A taxi süvítve röpítette őket az egyetem felé a vég nélkül kígyózó alagutakon. Hosszú időn át hallgatásba mélyedtek. Végre Gaal törte meg a csendet:

– Igaz, amit a főbiztosnak mondott? Az ön kivégzése valóban siettette volna a pusztulást?

– Én sohasem játszom a pszichohistória adataival, de ez nem is segített volna rajtam az én esetemben. Chen tudta, hogy igazat beszélek. Jó politikus, és a politikusoknak munkájuk természetéből adódóan van némi ösztönük a pszichohistóriához.

– Akkor mi szükség volt arra, hogy elfogadja a száműzetést? – tűnődött Gaal, de Seldon néma maradt.

Gaal tagjai egészen meggémberedtek, mire az egyetem területén kibukkantak az alagútból. Szinte úgy kellett kitámogatni a taxiból.

Az egyetem fényárban úszott. Gaal szinte már azt is elfelejtette, hogy nap is van a világon. Nem mintha az egyetem a szabad ég alatt állott volna: az egész komplexum fölé gigászi méretű üvegszerű kupola borult. Ez csak a polarizált fényt engedte át, úgyhogy az ember egyenesen belenézhetett a kupola fölött ragyogó csillagba, melynek fénye csorbítatlanul verődött vissza az épületek fémfaláról, ameddig a szem ellátott.

Az egyetemi építményekről hiányzott az az acélszürke szín, amely egyébként a Trantoron általános volt. A fém itt inkább ezüstös, sőt elefántcsont ragyogással tündökölt.

– Úgy látszik, katonaság – szólalt meg Seldon.

– Hogyan? – hozta vissza Gaal a prózai talajra tekintetét, és ő is észrevette maguk előtt az őrszemet.

Megtorpantak a katona előtt, mire a közeli ajtóból egy nyájas kapitány termett mellettük.

– Dr. Seldon?

– Igen.

– Már vártuk. Ön és az emberei mostantól fogva védőőrizet alatt állnak. Parancsom van rá, hogy közöljem önnel: hat hónapot kapott arra, hogy a Terminusra költözzék.

– Hat hónapot! – tört ki Gaalból, de Seldon gyöngéden megszorította a könyökét.

– Ezt a parancsot kaptam – mondta a kapitány.

Gaal, mihelyt a tiszt eltűnt a közelükből, méltatlankodva kirobbant:

– Mit lehet hat hónap alatt csinálni? Mi más ez, ha nem lassított kivégzés?!

– Nyugalom, nyugalom. Menjünk be előbb az irodámba.

Az iroda nem volt nagy, de tökéletesen és fölfedhetetlenül be volt biztosítva a lehallgatás ellen. Az ideirányított kémsugarak sem gyanús hallgatást, sem még gyanúsabb zavarást nem jeleztek – ehelyett olyan, különböző emberi hangokon zajló beszélgetésről adhattak számot, amelynek a mondatait nagy halom ártalmatlan szövegből találomra vagdosták össze.

– Nos – kezdte Seldon megkönnyebbülten –, hat hónap elég lesz.

– Nem látom be, hogyan.

– Úgy, édes fiam, hogy egy olyan terv, mint a miénk, számol azzal, hogy a mi javunkra fordítsa mások cselekedeteit. Avagy nem említettem tán, hogy Chen hangulati beállítottságát olyan alapos elemzésnek vetettük alá, mint a történelem során még egyetlen emberét sem? Addig nem engedtük meg, hogy sor kerüljön a tárgyalásra, amíg az idő és a körülmények meg nem értek arra, hogy mi válasszuk meg a kimenetelét.

– Csak nem maga intézte úgy…

– …hogy a Terminusra száműzzenek? Miért ne? – Ujját rányomta az asztal egy bizonyos pontjára, mire a háta mögött szétnyílt a fal egy kis darabkája. Egyedül csak ő tehette ezt meg, mivel a szerkezet érzékelője az ujja rajzolatára volt beállítva.

– Néhány mikrofilmet talál ott – mondotta. – Vegye ki azt, amelyik T betűvel van megjelölve.

– Gaal követte az utasítást, és várakozva figyelte, amint Seldon belehelyezi a vetítőgépbe. Seldon egy szemüvegfélét nyomott Gaal kezébe, aki a szeméhez igazította, és belemerült a film nézésébe.

– De hát…

– Min csodálkozik? – kérdezte Seldon.

– Csak nem készül már két év óta a költözködésre?

– Két és fél év óta. Persze azt nem tudhattuk bizonyosan, hogy a Terminust fogják kijelölni, de bíztunk benne, hogy így történik, és ennek a föltételezésnek megfelelően cselekedtünk.

– De miért, dr. Seldon, miért? Ha önön múlt a száműzetés, miért választotta ezt? A Trantoron nem lehetett volna jobban kézben tartani az eseményeket?

– Vannak bizonyos meggondolások. A Terminuson való működésnek meglesz az az előnye, hogy élvezni fogjuk a Birodalom támogatását anélkül, hogy valaha is fölkeltenénk a gyanút, miszerint veszélyeztetjük a Birodalom biztonságát.

– Eszerint ön szándékosan ébresztette föl ezt a gyanút, csak azért, hogy kierőszakolja a száműzetést. Még mindig nem értem.

– Elképzelhető, hogy húszezer család saját jószántából nem menne el a világ végére.

– De miért kell őket erőszakkal odaküldeni? – Kis szünetet tartott, majd folytatta: – Vagy nem szabad tudnom?

– Még nem – felelte Seldon. – Egyelőre elég, ha annyit tud, hogy a Terminuson tudományos menedéket hozunk létre. És egy másikat is létrehozunk a galaxis másik végén, mondjuk – tette hozzá mosolyogva – a Csillagvégen. Ami pedig a továbbiakat illeti, én hamarosan meghalok, és maga többet fog meglátni nálam. Ne, ne! Kíméljen meg a megrendülésétől és a jókívánságaitól. Az orvosaim azt mondják, hogy egy-két évnél tovább nem élhetek. De hát elvégre elértem az életben, amit akartam; és lehet-e ennél boldogabban meghalni?

– És mi lesz, uram, az ön halála után?

– Nos, lesznek, akik folytatni fogják a munkámat, talán éppen maga, s fölteszik a tervemben az i-re a pontot: a megfelelő időben és a megfelelő módon ki fog robbanni az anacreoni lázadás is. Ettől kezdve aztán már szabadjára lehet engedni az események folyását.

– Nem értem.

– Majd megérti. – Seldon ráncos arca fáradtnak is, megbékéltnek is látszott egyszerre időben. – A legtöbben el fognak költözni a Terminusra, de lesznek, akik itt maradnak. Ezt könnyen el lehet intézni. De ami engem illet – fejezte be olyan suttogó hangon, hogy Gaal alig hallotta a szavait –, számomra itt a vég.

G. K. 12 067-BEN JÁTSZÓDIK ORSON SCOTT CARD THE ORIGINIST C. NOVELLÁJA. MEGTALÁLHATÓ A FOUNDATION’S FRIENDS C. KÖTETBEN.

G. K. 12 068-BAN JÁTSZÓDIK DAVID BRIN AZ ALAPÍTVÁNY GYŐZELME C. REGÉNYE.

G. K. 12 069-BEN JÁTSZÓDIK AZ ELŐJÁTÉK AZ ALAPÍTVÁNYHOZ c. REGÉNY EPILÓGUSA (LÁSD A 202. OLDAL LÁBJEGYZETÉT), MELYET AZ IDŐBELI FOLYTONOSSÁG MIATT ÉRDEMES ITT (ÚJRA) ELOLVASNI.

Második rész

AZ ENCIKLOPÉDISTÁK

A. K. 50

1.

TERMINUS – Helyzete (lásd a térképet) egyáltalán nem volt méltó ahhoz a szerephez, amelyet a galaxis történelmében volt hivatva betölteni, ámbár – amint azt az írók légiója sohasem felejtette el hozzátenni – szükségszerű volt. Mivel a galaktikus spirál legszélén foglalt helyet, egy magányos nap egyetlen bolygójaként, továbbá szegény volt természeti kincsekben, jószerivel minden gazdasági értéknek híján, a fölfedezését követő öt évszázad folyamán sohasem települt be, egészen addig, amíg az enciklopédisták ide nem költöztek…

A Terminus az új generáció felnövekedésével óhatatlanul több lett a trantori pszichohistorikusok egyszerű telepénél. Az anacreoni lázadás után, Salvor Hardin hatalomra kerülésével, aki első nagy képviselője volt…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

Lewis Pirenne mélyen munkájába merült a szoba megvilágított sarkában álló íróasztala mellett. Épp elég tennivalója volt: a munkálatok összehangolása; az erők megszervezése; a sok-sok szálnak összefüggő szövetté való megszövésé.

Ötven év telt el; ötven évbe telt, amíg gyökeret vertek, és az Egyes Számú Encyclopedia Alapítványt zökkenők nélkül működő gépezetté kovácsolták össze. Ötven évbe telt, hogy egybegyűjtsek a nyersanyagot. Hogy fölkészüljenek.

Mindez már mögöttük van. Még öt év, és megjelenik az első kötete a legmonumentálisabb munkának, amely valaha is megfogant a galaxisban. És attól fogva minden tíz évben óraműpontossággal egy-egy új kötet. Aztán meg a mellékletek: megannyi tanulmány az aktuális eseményekről, amíg…

Fojtottan és türelmetlenül berregni kezdett az asztalán a csengő, és Pirenne kelletlenül visszazökkent a jelenbe. Majdnem megfeledkezett látogatójáról. Megérintette az ajtónyitó gombot, és a szeme sarkából leste, amint Salvor Hardin testes alakja benyomul a föltáruló ajtón. Úgy tett, mint aki a munkájába temetkezik.

Hardin elmosolyodott magában. Sietős volt a dolga, de jól ismerte Pirenne nem éppen kíméletes bánásmódját mindennel és mindenkivel szemben, ami vagy aki megzavarta a munkájában. Belesüppedt hát az íróasztal előtti székbe, és várt.

Semmi sem törte meg a mozdulatlan csöndet, csak Pirenne sebesen száguldó ceruzája sercegett alig hallhatóan a papíron. Aztán Hardin elővett a mellényzsebéből egy kéttalléros érmét. A magasba pöccintette; a rozsdamentes acélból készült pénzdarab meg-megcsillant a fényben, amint pörögve visszahullott a magasból. Hardin elkapta, újból földobta, és szórakozottan figyelte a csillogó fényjátékot. (A rozsdamentes acél kiváló csereeszköz volt ezen a bolygón, amely mindenféle fémből importra szorult.)

Pirenne pislogva tekintett föl az asztalról.

– Hagyja abba! – szólalt meg nyűgös hangon.

– He?

– Azt a pokoli pénzdobálást, azt hagyja abba.

– Vagy úgy! – Hardin zsebre vágta a pénzdarabot. – Majd szóljon, ha kész lesz, jó? Megígértem, hogy ott leszek a városi tanács ülésén, mire szavazásra kerül a sor az új vízvezeték ügyében.

Pirenne sóhajtva hátradőlt a székében.

– Rendelkezzék velem. De remélem, nem fog a város ügyeivel háborgatni! Ez a maguk dolga. Az én egész időmet lefoglalja az Encyclopedia Galactica.

– Hallotta a legújabb hírt? – vetette oda Hardin közömbösen.

– Miféle hírt?

– Azt, amit Terminus City hiperhullámú készüléke vett két órával ezelőtt. Hogy Anacreon tartomány királyi helytartója királlyá koronáztatta magát.

– No és? Akkor mi van?

– Ez azt jelenti, hogy el vagyunk vágva a Birodalom belső régióitól. Számítottunk erre, de attól még nem lesz kellemesebb a dolog. Anacreon éppen keresztben áll a Santanni, a Trantor meg a Vega felé vezető utolsó, még megmaradt kereskedelmi útvonalunkon. Honnan fogjuk a fémet beszerezni? Már hat hónapja, hogy egyetlen acél– vagy alumíniumszállítmányt sem sikerült áthoznunk, és most ennek végleg befellegzett, hacsak Anacreon királya meg nem könyörül rajtunk.

Pirenne türelmetlenül csettintett a nyelvével.

– Hát akkor egyezzenek meg vele!

– Hogyan egyezhetnénk meg? Nézze, Pirenne, az Alapítvány alapokmánya az Encyclopedia Bizottság igazgatótanácsának a kezébe adta a teljes adminisztratív hatalmat. Nekem, mint Terminus City polgármesterének, csak annyi hatalmam van, hogy kifújjam a saját orromat, és talán hogy tüsszentsek, amennyiben ön is ellenjegyzi azt a rendeletet, amely erre engedélyt ad. Önön és az ön igazgatóságán áll hát minden. A város nevében kérem önt, annak a városnak a nevében, amelynek a galaxissal folytatott zavartalan kereskedelemtől függ a jóléte, hogy hívjon össze egy rendkívüli gyűlést…

– Állj! Itt nincs helye agitációnak. Ide figyeljen, Hardin! Az igazgatótanács nem akadályozta meg, hogy városi önkormányzat alakuljon a Terminuson. Sőt mi magunk szorgalmaztuk a dolgot, mivel az Alapítvány létrehozása óta eltelt ötven év alatt megnőtt a lakosság lélekszáma, és még inkább azoknak a száma, akik nincsenek lekötve az Encyclopedia munkájában. Ez azonban nem jelenti azt, hogy az Alapítvány első és egyetlen célja ne az lenne továbbra is, hogy közreadja az egész emberi tudás definitív enciklopédiáját. Mi egy államilag támogatott tudományos intézmény vagyunk, Hardin. Nekünk nem lehet, nem szabad beleavatkoznunk a helyi politikába – és nem is fogunk.

– Helyi politika! A császár bal lábának a nagyujjára mondom, Pirenne, hogy élet-halál kérdésről van szó. Ez a bolygó, a Terminus, képtelen arra, hogy eltartson egy gépi civilizációt. Hiányzik hozzá a fémje. Ön is jól tudja ezt. A felszín kőzeteiben nyoma sincs vasnak, réznek vagy alumíniumnak, és más is alig akad. Mit gondol, mi lesz az Encyclopediából, ha ez a fajankó, az anacreoni király ránk teszi a kezét?

– Miránk? Elfelejti, hogy a császár közvetlen irányítása alatt állunk! Mi nem tartozunk sem Anacreonhoz, sem más tartományhoz. Jól vésse a fejébe! Mi a császár személyi uradalmának vagyunk a része, és senki sem nyúlhat hozzánk. A Birodalom meg tudja védeni, ami az övé.

– Akkor mért nem akadályozta meg, hogy Anacreon királyi helytartója eltépje az istrángot? És tán csak Anacreon? Legalább húsz külső tartomány, pontosan az egész Periféria a saját feje után kezd menni. Ha tudni akarja, egy fikarcnyit sem bízom abban, hogy a Birodalom képes lenne megvédeni bennünket.

– Ugyan, kérem! Királyi helytartók vagy királyok: mi a különbség? A Birodalom egységét sokszor fenyegették szeparatista politikai törekvések. Azelőtt is előfordult, hogy egy-egy helytartó föllázadt, még császárt is ledöntötték trónjáról, sőt meg is gyilkoltak. De mit ártott ez magának a Birodalomnak? Felejtse el az egészet, Hardin. Nem a mi dolgunk. Mi kizárólag tudósok vagyunk. A mi dolgunk az Encyclopedia. Apropó, majdnem elfeledkeztem róla. Hardin!

– Tessék.

– Csináljon valamit a lapjával! – fakadt ki Pirenne bosszúsan.

– A Terminus City Journallal? Az nem az én újságom, magántulajdonban van. Egyébként mit követett el?

– Már hetek óta egyfolytában azt fújja, hogy az Alapítvány létesítésének ötvenedik évfordulóját nyilvánítsuk munkaszüneti nappá, és mindenféle fölösleges ünnepségekkel emlékezzünk meg róla.

– És miért ne? Három hónap múlva a rádiumóra fölnyitja az Időkriptát. Ez csak elég méltó esemény, nemde?

– De nem a cirkuszra, Hardin. A Kripta és annak fölnyitása kizárólag az igazgatótanács ügye. Minden fontos dolgot közölni fogunk a néppel. Ez az utolsó szavam, és kérem, értesse meg ezt a Journallal is.

– Sajnálom, Pirenne, de a városi alkotmány garantál bizonyos jelentéktelen apróságot, melyet sajtószabadságként tartunk számon.

– Lehetséges. Az igazgatótanács azonban semmit sem garantál. Én a császárt képviselem a Terminuson, Hardin, és így teljhatalmam van.

Hardin arca olyan kifejezést öltött, mint azé az emberé, aki tízig számol magában. Végül mogorván kibökte:

– Ami az ön státusát mint a császár képviselőjét illeti, ezzel kapcsolatban van még egy hírem a számára.

– Anacreon felől? – Pirenne bosszúsan összeszorította az ajkát.

– Úgy van. Rendkívüli követet menesztenek hozzánk az Anacreonról. Két héten belül.

– Követet? Ide? Az Anacreonról? – próbálta Pirenne megemészteni a hírt. – Mi célból?

Hardin fölállt, és az asztalhoz lökte a székét.

– Egyet találgathat – mondta, és köszönés nélkül elhagyta a szobát.

2.

Anselm Haut Rodricot (a „Haut” – magas – szó nemesi származásra utalt), Pluema alkormányzóját, őfelsége az anacreoni király rendkívüli követét és még vagy fél tucat cím birtokosát Salvor Hardin fogadta az űrkikötőben, a magas vendégnek kijáró ceremóniával.

Az alkormányzó feszes mosollyal az arcán, mélyen meghajolt, fegyverét kihúzta a tokjából, és csövénél fogva átnyújtotta Hardinnak. Hardin egy erre az alkalomra kölcsönkért pisztollyal viszonozta az udvariasságot. Ily módon bizonyságot tettek a barátságról és a jóakaratról, és ha Hardin figyelmét nem is kerülte el Haut Rodric vállának alig észrevehető kidudorodása, bölcsen magába temette megfigyelését.

Helyet foglaltak a gépkocsiban, amely alacsonyabb rangú funkcionáriusok illő nagyságú gyűrűjébe fogva, méltóságteljes lassúsággal elindult a Cyclopedia tér felé; az úton illően lelkes tömeg éljenzése kísérte a menetet.

Az alkormányzó egy nemes és egy katona önelégült közönyével fogadta a tömeg üdvözlését.

– És ez a város az egész birodalma? – fordult Hardin felé.

– A mi világunk még egészen fiatal, kegyelmes uram – felelte Hardin emelt hangon, hogy túlkiabálja a tömeg lármáját. – Rövid történelmünk során a felsőbb köröknek alig egynéhány tagja látogatott ide a mi szegény bolygónkra. Ezért vagyunk most ilyen lelkesek.

Bizonyosra vette, hogy a „felsőbb körök” képviselője nem ismerte föl az iróniát ezekben a szavakban.

– Ötven éve alapították – mondta elgondolkozva. – Hm-m-m! Maguknak bőven van parlagon heverő földjük, polgármester! Nem gondoltak még rá, hogy birtokokat hasítsanak ki belőle?

– Még nem merült föl a szükségessége. Itt minden a végletekig központosítva van; másképp nem is lehetne az Encyclopedia miatt. Majd egyszer, talán ha a népesség száma eléri…

– Furcsa egy világ! Maguknak nincs parasztságuk?

„Nem kell hozzá valami nagy éleslátás – gondolta magában Hardin –, hogy valaki fölismerje őkegyelmessége szavai mögött az eléggé ügyetlen pumpolási kísérletet.” Ezért egykedvűen odavetette:

– Nincs. De nemességünk sincs.

Haut Rodric összevonta a szemöldökét.

– És a vezetőjük, az, akivel találkoznom kell?

– Dr. Pirenne-re gondol? Ó, igen! Ő az igazgatótanács elnöke és a császár személyes megbízottja.

– Doktor? Ennyi az összes címe? Egy tudós? És a polgári hatóságok fölött áll?

– Miért ne, ez csak természetes – replikázott Hardin jóindulatúan. – Itt mindannyian többé-kevésbé tudósok vagyunk. Elvégre is mi nem annyira egy külön világ, mint inkább egy tudományos alapítvány vagyunk, a császár közvetlen fönnhatósága alatt.

Az utóbbit erősebben hangsúlyozta. Az alkormányzó meg is orrolt egy kissé – legalábbis töprengő hallgatásba burkolózott az egész hátralevő idő alatt, amíg lassú vonulással a Cyclopedia térre nem értek.

Hardin halálosan unta az egész délutánt és a rá következő estét; de legalább azzal vigasztalódott, hogy Pirenne és Haut Rodric, bármilyen hangos megnyilvánulását adták is kölcsönös tiszteletüknek és megbecsülésüknek, nálánál is nagyobb undorral viselték el egymás társaságát.

Haut Rodric az Encyclopedia-házba tett látogatás során el-elrévedő tekintettel hallgatta Pirenne előadását. Arcára kövült udvarias mosollyal nyugtázta a tudós pergő magyarázatait, aki sorra mutogatta neki a hatalmas filmraktárakat és a nagyszámú vetítőtermet.

Csak akkor jött ki a száján az első összefüggő mondat, miután szintről szintre és osztályról osztályra végignézték a begyűjtő-, szerkesztő-, kiadó-, film– és ki tudja, még milyen részlegeket.

– Mindez nagyon érdekes – szólalt meg –, csak egy kicsit furcsa foglalatosság felnőtt emberek számára, nem? Mire jó ez az egész?

„Jó kis kérdés – gondolta Hardin –, Pirenne aligha tud rá válaszolni. Bár az arca eléggé ékesszóló kifejezést öltött.”

A vacsora viszont a délután fordítottja volt, amennyiben egész este Haut Rodric vitte a szót. Kimerítő technikai részletességgel és hihetetlen élvezettel mesélte el a saját hőstetteit, amelyeket az Anacreon és a nemrég alakult Smyrnói Királyság közötti háborúban mint zászlóaljparancsnok vitt végbe.

Az alkormányzó kalandjainak felsorolása nem ért véget a vacsorával, amikor is a kisebb hivatalnokok egymás után elszállingóztak. Az utolsó összezúzott űrhajók diadalmas leírását akkor ejtette meg, amikor Pirenne és Hardin társaságában kivonult az erkélyre, és kényelembe helyezte magát a langyos nyáresti levegőn.

– Most pedig – szólalt meg erőltetett kedélyességgel – térjünk rá a komoly dolgokra.

– Helyes – dörmögte Hardin, miközben rágyújtott egy hosszú vegai szivarra (nem sok van már belőle, fordult meg a fejében), és a széke két hátsó lábán hintáztatta magát.

A galaxis magasan volt az égen, és tejszerű lencséje lustán terpeszkedett láthatártól láthatárig. Az a néhány csillag, amelyet itt a világmindenség szélén egyáltalán látni lehetett, aprócska szikra volt csak hozzá képest.

– Persze – folytatta az alkormányzó – az érdemi tárgyalást, vagyis az aláírást meg hasonló unalmas technikai részleteket csak a… Hogy is hívják a maguk testületét?

– Igazgatótanács – mondta Pirenne hűvösen.

– Furcsa egy elnevezés! No mindegy, szóval majd holnap. De ha már itt vagyunk magunk között, férfi a férfival, akár el is takaríthatnánk a bozót nagyját az útból, nem gondolják?

– Ez azt jelenti… – próbálkozott a szóval Hardin.

– Pontosan. Itt, a Periférián bizonyos változás következett be, és a maguk bolygójának némileg bizonytalanná vált a státusa. Üdvös lenne, ha sikerülne kölcsönös megértésre jutnunk a helyzet megítélését illetően. Van még abból a szivarból, polgármester?

– Hardin összerezzent, és kelletlenül átadott egyet.

Anselm Haut Rodric az orrához emelte a szivart, és csettintett a gyönyörűségtől.

– Vegai dohány! Hogy jutott hozzá?

– Az utolsó szállítmánnyal kaptunk még valamennyit. Alig van már belőle. A nagy mindenség a megmondhatója, mikor kapunk megint, ha egyáltalán kapunk még valaha is.

Pirenne elfintorította az orrát. Ő maga nem dohányzott, ezért utálta a szagát.

– Megengedi kegyelmességed – vetette közbe –, hogy tisztázzunk valamit? Ezek szerint az ön küldetésének pusztán a helyzet fölmérése volna a célja?

Haut Rodric bólintott az első mohó szippantások füstfelhői mögül.

– Ebben az esetben gyorsan végezhetünk. Az Egyes Számú Encyclopedia Alapítvány vonatkozásában a helyzet ugyanaz, mint amilyen mindig is volt.

– Úgy. És megmondaná, milyen volt az a helyzet?

– Egyszerű: az Alapítvány államilag támogatott tudományos intézmény, amely részét képezi ő kegyelmes felsége, a császár személyi uradalmának.

– Az alkormányzón nem látszott, hogy meghatódott volna.

– Ez mind szép, dr. Pirenne – mondta füstkarikákat eregetve. – Ha nem tévedek, mindezt a Birodalom pecsétjével ellátott oklevelekkel is tanúsítani tudják; de mi a valóságos jogállásuk? Milyen a viszonyuk a Smyrnói Királysághoz? Ha nem tudná, a főbolygója nem ötvenparszeknyire van magukhoz. És Konom vagy Daribow?

– Nekünk semmi közünk sincsen egyetlen tartományhoz sem – mondta Pirenne. – Mint a császár közvetlen alattvalói…

– Ezek többé nem tartományok – szakította félbe Haut Rodric –, ezek most már királyságok.

– Hát akkor királyságok. Nekünk semmi közünk sincsen hozzájuk. Mint tudományos intézmény…

– Az ördögbe a tudománnyal! – eresztett meg a másik egy katonás káromkodást, hogy beleizzott a levegő. – Mi a fenét változtat ez azon a tényen, hogy Smyrno bármelyik pillanatban ráteheti a kezét a Terminusra?

– És a császár? Ő nyugodtan fog ülni a helyén?

Haut Rodric erőt vett magán, és higgadtabb hangon folytatta:

– Nézze, dr. Pirenne, maga tiszteletben tartja a császár birtokát, ugyanúgy tesz Anacreon is, de hátha Smyrno másként vélekedik? Ne feledje, hogy éppen most írtunk alá a császárral egy szerződést – holnap majd megmutatom a másolatát a maguk tanácsának –, amely a mi vállunkra helyezi a felelősséget azért, hogy a császár nevében fönntartsuk a rendet a volt Anacreon tartomány határain belül. A mi kötelességünk világos, nemde?

– Minden bizonnyal. De a Terminus nem része Anacreon tartománynak.

– És Smyrno…

– Smyrno tartománynak sem része. Egyetlen tartományhoz sem tartozik.

– És Smyrno tud erről?

– Engem nem érdekel, hogy ki mit tud.

– De minket igen. Épp csak véget ért vele a háborúnk, és még mindig a kezében tart két csillagrendszert, amely pedig a mienk. A Terminus rendkívül fontos stratégiai helyzetet foglal el a két királyság között.

Hardin kezdte unni a dolgot, és közbevágott:

– Kegyelmességed mit javasol?

Az alkormányzó elérkezettnek látta az időt, hogy fölhagyjon a szócsatával, és kirukkoljon az aduval. Nem vesztegette hát az időt.

– A vak is látja, hogy mivel a Terminus képtelen megvédeni magát, Anacreonnak kell az ő érdekében is magára vállalnia ezt a föladatot. Mi, ugyebár, nem óhajtunk beleavatkozni a belügyekbe…

– Ühüm! – dörmögte Hardin szárazon.

– …de meggyőződésünk szerint mindkét érdekelt fél számára üdvös lenne, ha Anacreon katonai támaszpontot állítana föl a bolygón.

– Ez minden, amit akarnak, vagyis egy katonai támaszpont valahol a pusztaságban, és kész?

– No persze fölmerülne még a védelmező erők fönntartásának a kérdése is.

Hardin visszazökkentette a székét a négy lábára, és könyökével a térdére támaszkodott.

– Végre a lényegnél tartunk! Magyarán arról van szó, hogy a Terminus váljék protektorátussá, és fizessen sarcot.

– Nem sarcot, adót. Mi megvédjük magukat, és maguk ezért fizetnek.

Pirenne váratlanul lesújtott az öklével a szék karfájára.

– Hadd szóljak én, Hardin. Kegyelmes uram, én egy rozsdás fityingnyit sem törődöm sem Anacreonnal, sem Smyrnóval, vagy az önök helyi politikájával meg kicsinyes háborúskodásaival. Megismétlem, hogy ez egy államilag támogatott, adómentes intézmény.

– Államilag támogatott? De hát mi vagyunk az állam, dr. Pirenne, mi viszont nem támogatjuk önöket.

Pirenne dühösen fölpattant a székéről.

– Kegyelmes uram, én itt közvetlen képviselője vagyok…

– …ő fényes felségének, a császárnak – fejezte be a mondatot Anselm Haut Rodric epésen –, én viszont Anacreon királyának vagyok a közvetlen képviselője. Ő pedig jóval közelebb van, dr. Pirenne.

– Térjünk vissza a tárgyra – szólt közbe Hardin békéltetőleg. – Hogyan gondolja kegyelmességed behajtani azt a bizonyos adót? Búzában, burgonyában, zöldségben, jószágban?

Az alkormányzó tágra meresztette a szemét.

– Mi az ördögöt beszél? Mit kezdenénk mi ezzel? Hiszen magunk sem tudjuk hová tenni a fölöslegünket. Természetesen aranyban. Esetleg króm és vanádium még jobb lenne, ha megfelelő mennyiséget tudnának szállítani.

Hardin elnevette magát.

– Megfelelő mennyiség! Még vasunk sincs elég. Arany! Vessen egy pillantást a pénzünkre! – dobott egy érmét a követ felé.

Haut Rodric elkapta, és álmélkodva forgatta a kezében.

– Mi ez? Acél?

– Eltalálta.

– Nem értem.

– A Terminusnak gyakorlatilag semmilyen fémkészlete sincsen. Mindent behozunk. Következésképp aranyunk sincsen, s fizetni sem tudunk semmivel, hacsak nincs szükségük néhány ezer zsák burgonyára.

– Hát iparcikkek?

– Fém nélkül? Miből csináljunk gépeket?

Senki sem szólalt meg egy ideig, majd Pirenne próbálkozott ismét:

– Ez az egész vita csak szalmacséplés. A Terminus nem olyan bolygó, mint a többi, hanem egy tudományos alapítvány, amelynek az a rendeltetése, hogy létrehozza a nagy Encyclopediát. A mindenségit, ember, tartsa tiszteletben a tudományt!

– Encyclopediákkal nem lehet háborút nyerni – ráncolta össze a homlokát Haut Rodric. – Ezek szerint semmijük sincsen, hozzá még népességük is alig. Nos, ami azt illeti, földdel is fizethetnek.

– Hogy érti ezt? – hökkent meg Pirenne.

– Ez a bolygó jószerivel üres, a gazdátlan földek pedig bizonyára termékenyek. Számos olyan nemesúr akad az Anacreonon, aki nem vetné meg, ha kiegészíthetné a birtokát.

– Ön nem gondolhatja komolyan ezt a…

– Semmi szükség a riadalomra, dr. Pirenne. Jut is, marad is mindnyájunknak. Ha úgy hozza a sora, hogy megegyezünk, akkor bizonyára sikerül majd oly módon intéznünk a dolgot, hogy maguk is meg legyenek elégedve. Szó lehet új címekről, új birtokokról – remélem, értjük egymást.

– Köszönöm szépen! – mondta Pirenne epésen.

Ekkor Hardin jámborul megkérdezte:

– Vajon Anacreon el tud-e látni bennünket megfelelő mennyiségű plutóniummal az atomerőművünk számára? Már csak néhány évi készletünk maradt.

Pirenne nagyot nyelt, aztán mindhárman percekig tartó feszült hallgatásba mélyedtek. Amikor végre Haut Rodric nagy nehezen megtörte a csendet, hangjából hiányzott a korábbi hetykeség:

– Maguknak van atomerőművük?

– Persze hogy van. Mi ebben a különös? Úgy hiszem, az atomenergia idestova már huszonötezer esztendős. Miért ne lenne minekünk is? Csak persze nem könnyű plutóniumhoz jutni.

– I-i-igen… – préselte ki magából a követ, majd kis szünet után feszengve hozzátette: – Nos, uraim, majd holnap folytatjuk. Elnézésüket kérem, uraim…

Pirenne követte a tekintetével, és a fogai közt sziszegte a távozó alak után:

– Ez az undorító, tökfejű szamár! Ez a…

– Egyáltalán nem – szakította félbe Hardin. – Olyan, amilyennek a környezete megteremtette. Értelmi képessége jószerivel csak arra terjed ki, hogy „nekem puska van a kezemben, a tiedben meg semmi”.

Pirenne magánkívül förmedt rá:

– Mi az ördögöt fecsegett itt összevissza mindenféle katonai támaszpontokról meg sarcról? Elment az esze?

– Csöppet sem. Mindössze lovat adtam alá, és hagytam beszélni. Ha észrevette, a végén mégiscsak kibökte, mi is az anacreoni király valódi szándéka, vagyis hogy a Terminust nemesi birtokokra akarják szétszabdalni. Természetesen eszem ágában sincs belemenni.

– Önnek nincs. Ön nem fog belemenni. Elvégre is kicsoda ön? Aztán meg, ha szabad érdeklődnöm, mit akart azzal elérni, hogy kikotyogta az atomerőművünket? Hisz több se kell hozzá, hogy katonai célponttá váljunk.

– Igen – vigyorgott Hardin –, olyan katonai célponttá, amelytől tanácsosabb óvakodni. Még most sem jött rá, miért dobtam be ezt a dolgot? Volt egy erős gyanúm, amely be is igazolódott.

– Éspedig?

– Éspedig az, hogy Anacreonnak nincs többé atomenergiája. Ha volna, akkor a barátunk kétségkívül rájött volna, hogy a plutóniumot csak a réges-régi időkben használták az erőművekben. Ebből az következik, hogy az egész Periférián nincs többé atomenergia. Az biztos, hogy Smyrnónak nincsen, egyébként Anacreon nem nyerte volna meg a legutóbbi háború legtöbb csatáját. Érdekes, ugye, vagy nem találja?

– Eh! – legyintett Pirenne, és elcsörtetett, mint egy vadkan. Hardin csendes mosollyal nézett az öreg után.

Eldobta a szivar maradékát, és föltekintett a szélesen elnyújtózó galaxisra. .Visszatértünk az olajhoz meg a szénhez, mi?” – dörmögte maga elé, és amit még ezenkívül gondolt, azt mélyen magába rejtette.

3.

Hardin igazat mondott, hogy a Journal nem az ő tulajdona, de csak formális értelemben. Hardin volt a lelke annak a törekvésnek, hogy a Terminus autonóm közigazgatást nyerjen, ő volt az első választott polgármester is, így hát nem meglepő, hogy ha nem is volt a nevén egyetlen Journal-részvény sem, különféle fondorlatos úton-módon a részvényállomány hatvan százalékát ő ellenőrizte.

Ennek megvoltak a módjai.

Következésképpen amikor Hardin Pirenne előtt azzal a javaslattal hozakodott elő, hogy ő is részt vehessen az igazgatótanács ülésein, nem volt egészen véletlen, hogy a Journal is ilyen értelmű kampányba fogott. És az Alapítvány történetének első tömeggyűlését is megrendezték, amely szintén azt követelte, hogy a város is legyen képviselve a „nemzeti” kormányban.

A vége az lett, hogy Pirenne fogcsikorgatva bár, de beadta a derekát.

Hardin, aki az asztal végén kapott helyet, ültében azon morfondírozott, miért van az, hogy a természettudósok ilyen rossz politikusok. Talán azért, mert túlságosan beleélték magukat a tények kérlelhetetlenségébe, és sehogyan sem képesek idomulni az emberi forgandósághoz?

Bármint légyen is, bal kéz felől most itt ült mellette Tomaz Sutt és Jord Fara, tőle jobbra Lundin Crast és Yate Fulham, míg vele szemben, az asztalfőn Pirenne elnökölt. Természetesen mindannyiukat jól ismerte, bár most – a különleges alkalomra való tekintettel – mintha mindenki az ünneplő ábrázatát öltötte volna magára.

Hardin végigszunyókálta a bevezető formalitásokat, és csak akkor kapta föl a fejét, amikor Pirenne hörpintett a vizespohárból, és megszólalt:

– Nagy örömömre szolgál, hogy közölhetem a tisztelt igazgatótanáccsal, miszerint legutóbbi ülésünk óta értesítést kaptam arról, hogy két héten belül a Terminusra érkezik Lord Dorwin, a Birodalom kancellárja. Biztosra vehetjük, hogy mihelyt a császár tisztában lesz a helyzettel, Anacreonnal fönnálló vitánk teljes megelégedésünkre elsimítást nyer.

Elmosolyodott, és az asztal túlsó végén ülő Hardinra nézett.

– A Journalt ez irányban már informáltuk.

Hardin magában kuncogott. A napnál is világosabb, hogy többek között azért bocsátották be a szentek szentélyébe, hogy Pirenne elhenceghessen előtte ezzel az értesülésével.

Közömbös hangon megkérdezte:

– Az általánosságokon túl mit remélnek Lord Dorwin látogatásától?

A kérdésre Tomaz Sutt válaszolt, akinek megvolt az a rossz szokása, hogy ha rájött a fontoskodás, harmadik személyben beszélt az emberekhez:

– Kell-e bizonygatni, hogy Hardin polgármester hivatásos cinikus? Hisz épp ő ne tudná, hogy mi sem valószínűtlenebb, mint hogy a császár eltűrné személyes jogainak a megsértését?!

– Miért, mit tenne, ha mégis megsértenék?

A bizottság bosszúsan felhördült.

– Rendreutasítom! – mondta Pirenne, majd pillanatnyi szünet után így folytatta: – Amit mond, az a felségsértés határait súrolja.

– Ezt tekintsem úgy, mint a kérdésemre adott választ?

– Igen! Ha nincs más mondanivalója…

– Csak lassan a testtel! Szeretnék föltenni egy kérdést. Ezen a diplomáciai lépésen kívül, amely vagy hoz valamit, vagy nem, történte valamilyen konkrét intézkedés az anacreoni fenyegetés elhárítására?

Yate Fulham egyik kezével megpödörte hetyke vörös bajuszát.

– Ezek szerint ön úgy látja, hogy fenyegetnek bennünket?

– Ön nem?

– Semmiképpen. A császár… – kezdte volna kioktató hangon.

– A mindenségit! – tört ki Hardin bosszúsan. – Mi ez? Egyre-másra úgy emlegetik a császárt meg a Birodalmat, mint valami varázsszót. A császár ötvenezer parszeknyire van innen, és kétlem, hogy egy fikarcnyit is törődne velünk. S ha igen, akkor is mit tud csinálni? Ami a birodalmi hajóhadból erre a térségre jutott, az most a négy királyság kezében van, többek között Anacreonéban. Lássák be végre, hogy nekünk nem szavakkal, hanem fegyverekkel kell válaszolnunk a kihívásra!

– Figyeljenek ide – folytatta. – Eddig két hónapot nyertünk azzal, hogy bogarat ültettünk az anacreoniak fülébe, mintha volna atomfegyverünk. Mindnyájan tudjuk persze, hogy ennek csupán a fele igaz. Van ugyan atomenergiánk, de csak polgári célra, s arra is kevés. Erre hamarosan ők is rájönnek, és önök csalódnak, ha azt hiszik, hogy repesni fognak az örömtől, amiért az orruknál fogva vezettük őket.

– De kedves uram…

– Várjon, még nem fejeztem be! – Hardin kezdte elemében érezni magát. – Szép dolog, hogy ideráncigálják azt a kancellárt, de sokkal szebb lenne, ha néhány nagy ostromágyút is hozna magával, persze atomlövedékhez valót. Uraim, két hónapot elvesztegettünk, és nem biztos, hogy lesz még két újabb elvesztegetni való hónapunk. Halljuk, mit javasolnak!

Lundin Crast szólalt meg, hosszú orrát dühösen ráncolva:

– Ha ön az Alapítvány militarizálását javasolja, úgy vegye tudomásul, hogy én hallani sem akarok róla. Ezzel tanújelét adnánk annak, hogy nyíltan a politika mezejére léptünk. Mi, polgármester úr, tudományos alapítvány vagyunk, és semmi más.

Sutt vette föl a fonalat:

– És ezen túlmenőleg ez az ember azt sem veszi számításba, hogy a fegyverkezés embereket – értékes embereket – vonna el az Encyclopediától. Bármi történjék is, ezt nem lehet megengedni.

– Nagyon igaz! – bólintott Pirenne. – Az Encyclopedia mindig és mindennél előbbre való.

Hardin magában a fogát csikorgatta. Úgy látszik, az Encyclopedia a tanács agyára ment. A hangja jeges volt:

– Eszébe jutott-e valaha is ennek a nagybecsű testületnek, hogy a Terminusnak netalán egyéb érdekei is lehetnek az Encyclopedián kívül?

– Nem tudom fölfogni, Hardin – replikázott Pirenne –, hogy az Alapítványnak bármilyen más érdeke is lehetne az Encyclopedián kívül.

– Én nem azt mondtam, hogy az Alapítványnak; én azt mondtam, hogy a Terminusnak. Attól tartok, nincs tisztában a helyzettel. Több mint egymillióan élünk itt a Terminuson, és ebből a számból alig százötvenezren dolgoznak közvetlenül az Encyclopediának. Nekünk ez az otthonunk. Mi itt születtünk. Farmjainkhoz, házainkhoz, gyárainkhoz képest az Encyclopedia nem sokat jelent nekünk. Mi azokat meg akarjuk védelmezni…

Lehurrogták.

– Első az Encyclopedia – sziszegte Crast a foga között. – Nekünk küldetésünk van, amelyet be kell töltenünk.

– Küldetés! Ördög és pokol! – ordította most már Hardin. – Ötven évvel ezelőtt ez talán igaz lehetett, de itt már egy új generáció él.

– Ennek semmi köze a dologhoz – ellenkezett Pirenne. – Mi tudósok vagyunk.

Hardin számára betelt a pohár.

– Ne mondja! Valóban? Mit kell hallanom! Vagy csak képzelődöm talán? A maguk bandája tökéletes példája annak, mi volt a galaxis baja a legutóbbi évezredek során. Miféle tudomány az, amely évszázadokra félrebújik ide csak azért, hogy összehordja azt, amit a tudósok az utóbbi ezer esztendőben kidolgoztak? Nem gondoltak még arra, hogy előrenézzenek, továbbfejlesszék az ő ismereteiket? Ugyan! Önök egészen jól érzik magukat a posványban. – sőt ami azt illeti: az egész galaxis, ki tudja, már mióta. Ez az oka, hogy a Periféria lázong; ezért szakad meg a közlekedés; ebből fakad, hogy vége-hossza nincs a kicsinyes háborúságoknak; hogy egész rendszerek elfelejtik az atomenergiát, és visszasüllyednek a vegyi energia barbár korába. Ha tudni akarják – harsogta –, a galaxis a vesztébe rohan!

A felindultságtól levegő után kapkodva lehuppant a székére, ügyet sem vetve rá, hogy ketten-hárman is megpróbáltak egyidejűleg vitába szállni vele. Végül Crastnak sikerült magához ragadnia a szót:

– Nem tudom, mit akar elérni ezekkel a hisztérikus kijelentéseivel, polgármester úr. Egy bizonyos: semmiféle építő javaslattal nem járul hozzá a vitához. Elnök úr, indítványozom, hogy az előttem fölszólaló szavait töröljük a jegyzőkönyvből, és ott folytassuk a vitát, ahol félbeszakadt.

Jord Fara most először zökkent ki a nyugalmából. Mind ez ideig távol tartotta magát a vitától, még akkor is, amikor forráspontig hevültek az indulatok. Most azonban megeresztette öblös basszusát, amely méltó volt kis híján másfél mázsás alakjához:

– Uraim, nem feledkeztünk meg valamiről?!

– Miről? – fordult feléje Pirenne ingerülten.

– Arról, hogy egy hónap múlva fogjuk ünnepelni az ötvenedik évfordulónkat – jelentette ki sokatmondóan. (Megvolt az a képessége, hogy a leglaposabb dolgoknak is a legnagyobb mélyértelműség színezetét tudta kölcsönözni.)

– No és?

– És ezen az évfordulón – folytatta Fara, mit sem zavartatva magát – Hari Seldon Kriptája meg fog nyílni. Nem gondolkoztak el még azon, vajon mi lehet a Kriptában?

– A jó ég tudja. Valamilyen szokásos dolog. Talán egy rutin üdvözlő beszéd. Nem hinném, hogy bármilyen jelentőséget is kellene tulajdonítanunk a Kriptának, habár a Journal – nézett Hardinra, aki visszavicsorított rá – ügyet próbált csinálni belőle. Le kellett állítanom a dolgot.

– Úgy – mondta Fara –, de hátha téved? Vagy nem ütött szöget a fejébe – szünetet tartott, majd ujját tömzsi orrára helyezve folytatta –, hogy a Kripta nagyon is jókor nyílik meg?

– Azt akarja tán mondani, hogy nagyon is rosszkor?! – dörmögte Fulham. – Van elég gondunk anélkül is.

– Lehet-e fontosabb dolog, mint Hari Seldon üzenete? Kötve hiszem.

Fara egyre inkább magára öltötte a főpapi pózt. Hardin elgondolkodva pihentette rajta a tekintetét. Mire akar vajon kilyukadni?

– Azt kell hinnem – folytatta Fara elégedetten –, hogy önök, úgy látszik, megfeledkeznek arról, hogy Seldon korunk legnagyobb pszichológusa volt, és ő a mi Alapítványunk atyja. Jogos az a föltételezésünk, miszerint tudományát arra használta föl, hogy a közeljövő történelmének a valószínű alakulását földerítse. Ha így áll a dolog, aminek, ismétlem, nagy a valószínűsége, akkor minden bizonnyal megtalálta a módját annak, hogy figyelmeztessen bennünket a veszélyre, és talán még a kivezető utat is megmutassa. Ha nem tudnák, az Encyclopedia nagyon kedves volt a szívének.

A jelenlevőkön zavart kétkedés lett úrrá. Pirenne a torkát köszörülte, majd így szólt.

– Háát, én nem is tudom… A pszichológia fontos tudomány, viszont ha nem tévedek, jelen pillanatban nincs közöttünk egyetlen pszichológus sem. Félek, hogy ingoványos talajra tévedünk.

Fara Hardinhoz fordult.

– Nem tanult maga pszichológiát Alurinnál?

– De igen – válaszolta Hardin elmerengve. – Igaz, hogy nem sikerült befejeznem a tanulmányaimat. Mérnök pszichológus szerettem volna lenni, de erre itt nem volt mód, ezért mi mást tehettem? – politikusnak mentem. A kettő lényegében egy és ugyanaz.

– Mi a véleménye a Kriptáról?

– Nem is tudom – felelte Hardin óvatosan.

Az ülés végéig aztán meg sem szólalt, pedig ismét szőnyegre került a birodalmi kancellár ügye.

Az igazság az, hogy nem is figyelt oda. Gondolatai új vágányon indultak el, és lassacskán kezdtek összeállni a dolgok. Mint a kirakójátékban: egy-két apróbb görbület már egymásba illeszkedett.

A kulcsot pedig a pszichológia jelentette. Ebben biztos volt.

Kétségbeesetten próbálta visszaidézni magában a valaha tanult elméleti pszichológiát, és ez rögtön ráterelte őt a helyes útra.

Egy olyan nagy pszichológus, mint Seldon, ki tudta bogozni az emberi indulatokat és reakciókat annyira, hogy fő vonásaiban képes legyen előre látni a történelem alakulását.

Ez pedig azt jelentette – ejha!

4.

Lord Dorwin burnótozott. Ezenkívül hosszú hajat viselt, amelyet rafinált csigákba bodorított; ehhez járult két oldalról egy-egy bozontos szőke barkó, amelyet gyengéden meg-megsimogatott. A beszéde simára csiszolt kinyilatkoztatásokból állt, s raccsolva elharapta az r-eket.

Hardin pillanatnyilag nem ért rá, hogy további okokat sorakoztasson föl, miért érzett első pillanattól kezdve ellenszenvet a nemes kancellár iránt. No persze ott volt még egyik kezének elegáns mozdulata, amellyel szavait kísérte, meg az a kiszámított leereszkedés, amellyel még a puszta igenjeit is kinyilatkoztatta.

De hát most azon főtt a feje, hogy előkerítse őt. Alig harminc perce, hogy Pirenne-el együtt szőrén-szálán eltűnt, egyszerűen elpárolgott, a fene esne belé.

Hardin meg volt győződve arról, hogy Pirenne csak örülne, ha ő nem volna jelen az előzetes megbeszéléseken.

Pedig Pirenne-t itt látták, ebben a szárnyban és ezen az emeleten. Nem kell mást tennie, csak sorjában nyitogatni a szobákat. Félúton sem tartott, amikor az egyik elsötétített szobában, a kivilágított ernyő előtt megpillantotta Lord Dorwin félreismerhetetlen frizurakölteményét.

Lord Dorwin a belépő férfi felé fordult.

– Ah, Hahdin! Bennünket kehes, nemde báh? – Feléje nyújtotta a tubákosszelencéjét – giccsesen túlcicomázott holmi volt –, mire a főúr fölszippantott egy csipetnyit, és megelégedetten elmosolyodott.

Pirenne mogorván összeráncolta a homlokát, de Hardin közönyösen nézett vissza rá.

A pillanatnyi csendet csak Lord Dorwin szelencéjének kattanása törte meg. A követ eltette a szelencét, aztán Hardinhoz fordult.

– Nagy dolog ez a maguk Encyclopediája, Hahdin. Hangban minden idők legmagasztosabb alkotásaihoz lehet csak méhni.

– Legtöbbünk így vélekedik, mylord. Ez az alkotás azonban még nincs teljesen megalkotva.

– Keveset láttam a maguk Alapítványának az ütőképességéből, de az is elég ahhoz, hogy kijelentsem: nincs okom aggodalomha ebben a vonatkozásban. – Pirenne felé bólintott, aki elégedett meghajlással válaszolt.

„Micsoda szeretetünnepség!” – gondolta Hardin.

– Mylord, én nem az ütőképesség hiányát hánytorgattam föl, inkább arra a nagyon is túlzott ütőképességre utaltam, amelyről az anacreoniak tanúságot tesznek, csakhogy egészen más, rombolóbb irányban.

– Ó, igen, az Anakveón. – Aztán lekicsinylő kézmozdulattal folytatta: – Éppen most jövök onnan. Micsoda bavbáh bolygó! Nem tudom fölfogni ésszel, hogy embehi lények képesek legyenek ott, az isten háta mögött élni. Semmi sincs meg, ami egy kultuvált úviembeh legelemibb szükségleteit is kielégítené; hiányoznak a komfoht és kényelem legalapvetőbb kívánalmai; az a mélységes elmahadottság, amelyben…

Hardin szárazon félbeszakította:

– Sajnos, az anacreoniaknak megvannak az elemi eszközeik a háborúhoz, és rendelkeznek a rombolás alapvető kívánalmaival.

– Pehsze, pehsze. – Lord Dorwint láthatóan bosszantotta, hogy a mondat közepén félbeszakították. – De hagyjuk most a hivatalos ügyeket. Semmi kedvem sincs ezekkel foglalkozni. Doktoh Pivenne, nem mutatná meg a második kötetet? Kehem, legyen szíves!

A fény kialudt, és a következő harminc percben Hardin akár az Anacreonon is lehetett volna, annyit sem törődtek vele. A képernyőn megjelenő könyv nem sokat mondott neki, nem is nagyon próbált odafigyelni, Lord Dorwin azonban időről időre egészen emberi módon izgalomba jött. Hardin megfigyelte, hogy az izgalomnak ezekben a pillanataiban a kancellár nem harapta el az r-eket sem.

Amikor újból világos lett, Lord Dorwin lelkendezve kitört:

– Nagyszehű! Pazah! Hahdin, maga nem foglalkozik véletlenül avcheológiával?

– He? – zökkent ki Hardin elmélázásából. – Nem, mylord, nem mondhatnám. Eredetileg pszichológus szerettem volna lenni, aztán úgy döntöttem, hogy politikus leszek.

– Ah! Éhdekes pálya, kétségkívül éhdekes. Én magam, hm – hatalmasat szippantott a tubákból –, belekontáhkodom az avcheológiába.

– Igazán?

– Őlordsága – buzgólkodott Pirenne – igen alapos ismerője a szakterületnek.

– Nos, lehetséges, lehetséges – mondta őlordsága önelégülten. – Szöhnyű sokat dolgoztam a tudományban. Ami azt illeti, hendkívül nagy olvasottsággal vendelkezem. Áthágtam magam az egész Jandunon, Obijasin, Khomwillen – mindenkin, ha tudni akahja.

– Természetesen ismerem a nevüket, de bevallom, semmit sem olvastam tőlük – mondta Hardin.

– Nagyon helytelen, kedves bahátom. Bőven megtéhülne a fáhadsága. Lám, most is hatáhozottan meg vagyok győződve hóla, hogy máj csak azéht is megéhte eljönni ide a Pehiféhiáva, hogy lássam ezt a Lameth-példányt. Nem fogja elhinni, de a könyvtáriamban sincs belőle egyetlen példány sem. Aphopó, doktoh Pivenne, ugye nem feledkezett meg az ígéhetéhől, hogy mihe elutazom, készíttet belőle egy másolatot a számomha?

– Boldogan.

– Ha nem tudná – folytatta a kancellár kegyesen –, Lameth nagyon éhdekes új adalékkal szolgál az ehedetkéhdéshől meglevő kohábbi ismeheteimhez.

– Milyen kérdésről? – kérdezte Hardin.

– Az ehedetkéhdéshől. Vagyis hogy honnan száhmazik az embehi nem. Azt csak tudja, hogy az elfogadott nézet szehint az embehi nem ehetletileg csupán egyetlen bolygóhendszeht népesített be?

– Ó, igen, erről tudok.

– Azt pehsze senki sem tudja, melyik volt az a vendszeh – beleveszett a hégiség ködébe. Ehhe vonatkozóan többféle elmélet létezik. Egyesek szehint a Szíhiusz.

– Mások hagaszkodnak az Alpha Centauvihoz vagy a Sóihoz vagy a 61. Cygnihez –mint látja, mindegyik a Szíhiusz szektohban van.

– És mit állít Lameth?

– Ó, ő teljesen új ösvényen indul el. Azt bizonygatja, hogy az avcheológiai leletek tanúsága szehint az Ahctuhus-hendszeh hahmadik bolygóján máh akkoh is élt embeh, amikoh még semmi nyoma sem volt az űhhajózásnak.

– S ebből az következik, hogy ott volt az emberiség bölcsője?

– Talán. Csak akkoh mondhatok biztosat, ha alaposan áttanulmányozom és méhlegelem a bizonyítékait. Látnom kell, mennyihe megbízhatóak a megfigyelései.

Hardin egy darabig hallgatott, majd azt kérdezte:

– Mikor írta Lameth a könyvet?

– Ó, úgy nyolcszáz évvel ezelőtt. Pehsze jóhészt Gleen kohábbi művéhe alapozta a magáét.

– Akkor meg miért kell rá építenie? Mért nem megy el személyesen az Arcturusra, és mért nem tanulmányozza ott a leleteket?

Lord Dorwin fölvonta a szemöldökét, és kapkodva a szelencéje után nyúlt.

– Minek, mi éhtelme lenne ennek, dhága bahátom?

– Mi más, mint hogy első kézből szerezze meg az információit?

– De hát mi szükség van ehhe? Hova lehet eljutni ezzel a szokatlan módszehhel, ezzel a meddő pepecseléssel? Ezzel a kohlátolt empihizmussal? Nézze, nekem megvannak az összes hégi mesteheknek, a múlt nagy hégészeinek a munkái. Én aztán méhlegre teszem őket, összevetem az eltéhő véleményeket, kihámozom az ellentmondó állításokat, kiemelem az igazat, és eljutok egy következtetéshez. Ez a tudományos módszeh. Legalábbis – tette hozzá leereszkedőleg – ahogyan én megítélem. Milyen kibívhatatlanul duhva módszeh lenne az, ha elmennék az Ahcturus vagy a Sol hendszehébe, s magam is ott téblábolnék, ahol a hégi mestehek máh föltáhták a tehepet, méghozzá sokkal ehedményesebben, mint amihe mi képesek lehetnénk.

– Értem – mormolta Hardin udvariasan, miközben azt gondolta: „Tudományos módszer – ördög és pokol! Nem csoda, hogy a galaxis a dugába dől.”

– Jöjjön, mylord – lépett közbe Pirenne –, azt hiszem, ideje visszatérnünk.

– Ó, pehsze, azt hiszem, éppen ideje.

Mielőtt elhagyták volna a szobát, Hardin utánuk szólt:

– Mylord, kérdezhetek valamit?

– Lord Dorwin nyájasan elmosolyodott, és kegyesen intett.

– Hogyne, kedves bahátom. Boldogan állok a hendelkezéséhe. Ha szegényes tudásomból átadhatok magának valamit…

– Kérdésem nem éppen az archeológiával kapcsolatos, mylord.

– Nem?

– Nem. A következőkről van szó: tavaly ide a Terminusra is eljutott a híre, hogy a Gamma Androméda ötödik bolygóján fölrobbant egy erőmű. A szerencsétlenség részleteiről azonban nem értesültünk. Meg tudná mondani, mi történt pontosan?

Pirenne szája bosszúsan lebiggyedt.

– Csodálkozom, hogy ilyen, egyáltalán ide nem illő kérdésekkel bosszantja őlordságát.

– Hagyja csak, doktoh Pivenne – intette le a kancellár. – Nincs semmi baj. Különben sincs sok mondanivalóm a dologhól. Az ehőmű valóban fölhobbant, és óhiási kataszthófát okozott. Azt hiszem, több millió ember elpusztult, és a bolygónak legalább a fele hómba dőlt. Ami azt illeti, a kohmány komolyan fontolgatja egy olyan intézkedésnek a meghozatalát, amely kohlátozná az atomenehgia nyakló nélküli alkalmazását – no pehsze ez nem olyan dolog, ami a nyilvánosság elé tahtozik.

– Értem – mondta Hardin –, de mi volt a baj az erőművel?

– Ki tudná megmondani? – válaszolta Lord Dorwin közömbösen. – Néhány évvel ezelőtt egyszeh máh fölmondta a szolgálatot, és állítólag az alkathészcsehét meg a javítást kontáh módon végezték el. Hisz olyan nehéz manapság valakit is találni, aki éhtene az ehőműhendszehek bonyolultabb technikai hészleteihez! – fejezte be, siralmas képpel szippantva a burnótból.

– Tudatában van annak – szögezte neki a kérdést Hardin –, hogy a Periféria független királyságai végképp elfelejtették az atomenergiát?

– Igazán? Ez engem egyáltalán nem lep meg. Bavbáh bolygók – de az ég szehelméhe, kedves bánatom, ne nevezze őket függetleneknek. Meht ugyebáh nem azok. Bizonyságai ennek a velük kötött egyezmények. Ezekben elismehik a császáh felségjogát. Pehsze há voltak kényszehülve, meht egyébihánt nem léptünk volna egyezményhe velük.

– Ez mind igaz lehet, ennek ellenére mégis jókora cselekvési szabadsággal rendelkeznek.

– Meglehet, hogy jókoha. De az aligha számít valamit is. A Bihodalom csak nyeh vele, ha a Pehiféhia a saját ehőfohhásaiból él, mint ahogy többé-kevésbé így is van. Tudja, nekünk semmi hasznunk sincs belőlük. Szehfölött bavbáh bolygók. Alig ismehik a civilizációt.

– Valaha ők is civilizáltak voltak. Anacreon egyike volt a leggazdagabb tartományoknak az egész határvidéken. ha jól tudom, még Vegát is fölülmúlta.

– De hát, Hahdin, ennek máh több száz éve. Ez még nem jelent semmit. A hégi nagy időkben egészen más volt a helyzet. Mi máh másfajta embehek vagyunk, ugyebáh. Különben, Hahdin, micsoda egy makacs embeh maga! Megmondtam éhthetően, hogy a mai napon nem vagyok hajlandó hivatalos ügyekhől táhgyalni. Doktoh Pivenne figyelmeztetett pedig há, hogy maga nem fog nyugton hagyni. De hát én se vagyok máh mai gyehek. Hagyjuk holnapha a dolgot.

Ennyiben maradtak.

5.

Ez volt a második igazgatótanácsi ülés, amióta Hardint is meghívták, hacsak nem számítjuk azokat a közvetlen megbeszéléseket, amelyek a tanács tagjai és az azóta már eltávozott Lord Dorwin között lezajlottak. A polgármesternek mégis határozottan az volt az érzése, hogy legalább még egy, ha nem kettő, sőt három olyan tanácskozást is tartottak, amelyre ő valahogyan nem kapott meghívást.

– Erre se kapott volna – gondolta –, ha nincs az az ultimátum.

Legalábbis a lényegét tekintve ultimátum volt, habár a vizigrafált iratot felületesen elolvasva, azt hihette volna az ember, hogy mindössze két hatalmasság közötti kölcsönös üdvözlésről van szó.

Hardin óvatosan kezébe fogta az iratot. Cikornyás üdvözléssel kezdődött: „Őhatalmasságától, Anacreon királyától barátjának és testvérének, dr. Lewis Pirenne-nek, az Egyes Számú Encyclopedia Alapítvány igazgatótanácsa elnökének”; a végén pedig egy jókora, sokszínű, bonyolult szimbolikájú pecsét ékeskedett.

Ennek ellenére mégiscsak ultimátum volt.

– Kiderült – kezdte Hardin –, hogy mégsem volt olyan sok időnk: mindössze három hónap. De ezt a rövid időt is haszontalanul elpocsékoltuk. Ez a micsoda itten egy hetet ad nekünk. Mit fogunk most tenni?

Pirenne gondterhelten ráncolta a homlokát.

– Kell valamilyen kibúvónak lennie. Teljességgel fölfoghatatlan, hogy a végsőkig mernék feszíteni a húrt – annak ismeretében, amiről Lord Dorwin biztosított bennünket a császár és a Birodalom álláspontját illetően.

Hardin fölfortyant

– Úgy! És ön az anacreoni királynak is tudomására hozta ezt az állítólagos álláspontot?

– Igen, miután szavazásra bocsátottam a javaslatot, az pedig elnyerte az igazgatóság egyhangú jóváhagyását.

– És mikor történt ez a szavazás?

– Nem hinném, hogy bármiben is felelősséggel tartoznék önnek, Hardin polgármester – vágott vissza Pirenne sértett méltósággal.

– Rendben van. Nem mintha olyan nagyon érdekelne a dolog. Csupán van egy olyan érzésem – mondta Hardin, gúnyosan lebiggyesztve a szája szélét –, hogy Lord Dorwin értékes beavatkozásának diplomáciai úton való közlése provokálta ki ezt a baráti jegyzékecskét. Egyébként még talán vártak volna, habár nem hinném, hogy az így nyert idő valamit is segített volna a Terminuson, ha figyelembe vesszük az igazgatóság hozzáállását.

– És hogy jutott erre az érdekes következtetésre, polgármester úr? – szólalt meg Yate Fulham.

– Nagyon is egyszerűen. Mindössze elő kellett vennem a józan eszemet, ami egyébiránt nem nagyon járja mostanában. Ha nem tudná, van egy olyan ága az emberi tudománynak, amelyet szimbolikus logikának hívnak, s amely kiválóan alkalmas arra, hogy kigyomláljuk az emberi nyelvből az értelmet fojtogató gizgazt.

– Mit akar ezzel mondani? – kérdezte Fulham.

– Én éltem ezzel a módszerrel. Többek között például alkalmaztam erre a dokumentumra. Ami azt illeti, nekem magamnak nem nagyon volt rá szükségem, mert én mindjárt láttam, mi van benne, de úgy gondoltam, öt természettudósnak szimbólumok segítségével könnyebben el tudom magyarázni a tartalmát, mint szavakkal.

Hardin kivett néhány lapot a keze ügyében levő irattartóból, és maga elé terítette őket.

– Egyébként nem én hajtottam végre a műveletet – mondta. – Amint láthatják, Muller Hok írta alá az elemzést, a logikai részlegről.

Pirenne áthajolt az asztal fölött, hogy jobban szemügyre vehesse az iratokat.

– Az Anacreonról jött üzenet különben nem jelentett nehéz problémát – folytatta Hardin –, mert akik írták, a tettek és nem a szavak emberei. Minden nehézség nélkül le lehet bontani arra az egyenes és kertelés nélküli kijelentésre, amely, ha az önök szemei előtt levő jeleket szavakra fordítjuk, nagyjából így hangzik: „Egy héten belül megadjátok nekünk, amit követelünk, különben ripityára verünk benneteket, és úgy vesszük el.”

Az igazgatósági tagok némán végigfutottak a jeleken, aztán Pirenne visszaült a helyére, és nyugtalanul megköszörülte a torkát.

– Nos hát, lát valamilyen kibúvót, dr. Pirenne? – szögezte neki a kérdést Hardin.

– Nem nagyon.

– No látja. – Hardin új papírlapokat terített maga elé. – Amit most maguk előtt látnak, az a Birodalom és Anacreon közötti szerződés, amelyet egyébként a Birodalom részéről ugyanaz a Lord Dorwin írt alá, aki nálunk járt a múlt héten, no és itt van a szerződés a szimbólumok nyelvére lefordítva.

A szerződés öt sűrűn írt oldalt foglalt el, míg az analízis alig fél oldalra terjedt.

– Amint látják, uraim, a szerződés szövegének mintegy kilencven százaléka elpárolgott az elemzés során, mint amelynek semmi jelentősége sincsen; ami viszont maradt, az a következő érdekes végösszeget adja:

– „Az Anacreoni Királyság kötelezettségei a Birodalom iránt: nulla!”

– „A Birodalom hatalma Az Anacreoni Királyság fölött: nulla!”

Az öt férfi ezúttal is figyelmesen követte az érvelést, amelyet gondosan visszavetített a szerződés szövegére, s a vizsgálódás eredményét Pirenne öntötte gondterhelt szavakba:

– A levezetés helyesnek látszik.

– Ezek szerint elismerik, hogy a szerződés semmi más, mint egyfelől Anacreon teljes függetlenségének a kinyilvánítása, másfelől pedig ennek a státusnak az elismerése a Birodalom részéről?

– Úgy tűnik, igen.

– És nem gondolják, hogy ennek a királyság is a tudatában van, így mindent megtesz, hogy hangsúlyozza a függetlenségét, s ennek folytán el fogja utasítani a Birodalom részéről megnyilvánuló fenyegetésnek még a látszatát is? Annál is inkább, mivel nyilvánvaló, hogy a Birodalomnak nincs módjában valóra váltani a fenyegetését – különben mért is egyezett volna bele a függetlenségbe?

– Akkor viszont mire véli Hardin polgármester azt a támogatást, amelyről Lord Dorwin biztosított bennünket a Birodalom nevében? – vágott közbe Sutt. – Ezek a biztosítékok – kezdte, majd vállat vont –, hm, kielégítőnek tűntek.

Hardin hátravetette magát a székében.

– Nos, ez a legérdekesebb része az egész ügynek. Beismerem, hogy amikor először megláttam őlordságát, azt hittem róla, hogy a legnagyobb szamár, akivel valaha is találkoztam. Kiderült azonban, hogy ügyes diplomata és ravasz politikus. Vettem magamnak a merészséget, és minden szavát megörökítettem.

A bizottság tagjai összesúgtak; Pirenne szája nyitva maradt az elszörnyedéstől.

– Miért, mi van abban? – tudakolta Hardin. – Tudom, hogy ezzel súlyosan vétettem a vendégbarátság szabályai ellen, és hogy ilyesmit nem engedne meg magának egy úgynevezett úriember. Azt is tudom, hogy ha őlordsága rajtakap, annak kellemetlen következményei lehettek volna. De megúsztam a dolgot, és most itt van a fölvétel. Az anyagot lemásoltam, és szintén elküldtem Holknak elemzésre.

– És hol van az analízis? – kérdezte Lundin Crast.

– Itt jön a dolog csattanója – válaszolt Hardin. – A három dokumentum közül ezt volt a legnehezebb kielemezni. Mire Holk kétnapi kemény munkával kirostálta az összes üres kinyilatkoztatást, a ködös fecsegést, a semmitmondó véleményt, egyszóval az egész szózagyvalékot, kiderült, hogy egy árva szó sem maradt. Pelyva volt az egész. Uraim, Lord Dorwin a tárgyalások öt napja alatt nem mondott az égvilágon semmit! Anélkül, hogy ezt észrevették volna. Ennyit érnek azok a biztosítékok, amelyeket a maguk drágalátos Birodalma nyújtott maguknak.

Hardin akkor sem okozott volna nagyobb kavarodást, ha egy begyújtott bűzbombát helyez az asztal közepére, mint ezzel az utóbbi kijelentésével. Erőltetett nyugalommal várta, hogy elüljön a lárma.

– Ennek folytán – vonta le a következtetést – amikor önök fenyegetőztek, mert mi mást tettek, midőn a Birodalom támogatásával hencegtek Anacreonnak, csak azt érték el, hogy fölbosszantottak egy uralkodót, aki önöknél jobban tisztában van a helyzettel. Az csak természetes, hogy személyében érezvén sértve magát, azonnali akciót követelt, és íme, így született meg ez az ultimátum, amely visszavezet engem az eredeti kiindulóponthoz. Egy hetünk van, és mit fogunk tenni ez alatt az egy hét alatt?

– Úgy látszik – szólalt meg Sutt –, nincs más választásunk, mint hogy megengedjük anacreoni katonai támaszpontok létesítését a Terminuson.

– Egyetértek – replikázott Hardin –, de mit teszünk annak érdekében, hogy az első adandó alkalommal kipenderíthessük őket?

Yate Fulham bajusza megrándult.

– Ez úgy hangzik, mintha ön már eldöntötte volna magában, hogy erőszakhoz kell folyamodnunk velük szemben.

– Az erőszak – vágott vissza Hardin – a gyengék végső menedéke. De azért semmiképpen sincs szándékomban, hogy piros szőnyeggel várjam őket, és letörülgessem előttük a legjobb székünket.

– Nem tetszik nekem – erősködött Fulham –, ahogyan kiélezi a dolgot. Veszélyesnek tartom ezt a hozzáállást, annál is inkább, mivel úgy vesszük észre, hogy mostanában a lakosság jelentős hányada pontosan így reagál az ön összes javaslatára. Megmondhatom önnek, Hardin polgármester, hogy az igazgatóság figyelmét nem kerülte el, miben mesterkedik az utóbbi időben.

Körülnézett; a tanácstagok egyetértően bólogattak. Hardin vállat vont. Fulham folytatta:

– Ha ön a bolygó lakóit erőszakos cselekedetekre bujtogatná, akkor szándékos öngyilkosságba kergetne bennünket, amit mi nem vagyunk hajlandók eltűrni. A mi politikánknak egyetlen sarkpontja van, és ez az Encyclopedia. Bármire határozzuk is el magunkat, annak egyetlen és kizárólagos indoka az lesz, hogy garantáljuk az Encyclopedia biztonságát.

– Önök tehát arra az elhatározásra jutottak – mondta Hardin –, hogy továbbra is az aktív semmittevés elszánt politikáját folytassuk.

– Önmaga bizonyította be – szólt közbe Pirenne keserűen –, hogy a Birodalomtól nem várhatunk segítséget, ámbár nem tudom megérteni, hogyan és miért lehetséges ez. Ha kompromisszumra van szükség…

Hardint az a lázálomhoz hasonló érzés fogta el, hogy teljes erőből rohan, de egy lépést sem jut előre.

– Nincs lehetőség kompromisszumra! Nem értik, hogy ez a katonai támaszpontokkal kapcsolatos egész hülyeség nem más, mint a legalantasabb fajtájú ködösítés? Haut Rodric elárulta, mit akar az Anacreoni Királyság elérni: hogy teketória nélkül bekebelezzen bennünket, és bevezesse nálunk a feudális hitbizományi rendszert meg a jobbágyságot. Ha még maradt valami az atomblöffünk hatásából, akkor talán körültekintőbben fognak cselekedni, de hogy cselekedni fognak, arra mérget vehetünk.

Az utolsó szavakat már állva mondta el; a többiek is fölegyenesedtek, Jord Fara kivételével. Ő vette át a szót:

– Kérem, uraim, üljenek le! Elgaloppíroztuk magunkat, azt hiszem. Nem kell olyan dühösen néznie rám, Hardin polgármester, egyikünk sem követett el árulást.

– Ezt először még be kell bizonyítania!

– Maga is tisztában van azzal, hogy ezt nem gondolja komolyan – mondta Fara nyájas mosollyal. – Én kértem szót.

Apró, ravasz szemét félig lehunyta; sima állán izzadságcseppek csillogtak.

– Nincs értelme tovább titkolni, hogy az igazgatótanács arra a meggyőződésre jutott: az anacreoni kérdés megoldását attól várhatjuk, mit fog közölni velünk a Kripta, amikor hat nap múlva megnyílik.

– Ez minden, amit mondani akart?

– Igen.

– Vagyis ha jól értem, ne csináljunk semmit, csak várjunk áhítatos nyugalommal, és tegyünk tanúságot azon hitünkről, hogy a Kriptából elő fog ugrani a deus ex machina?

– Ha az indulati frazeológiától eltekintünk, erről van szó.

– Micsoda leplezetlen légvárépítés! Igazán, dr. Fara, ekkora ostobaság már a zsenialitás határát súrolja. Gyarlóbb ész erre képtelen volna.

Fara elnézően mosolygott.

– Ámulatra méltó a maga epigrammák iránti fogékonysága, Hardin, csak nem helyénvaló. Visszatérve a dologra: gondolom, még nem felejtette el, amit három héttel ezelőtt a Kriptával kapcsolatban kifejtettem.

– Hogyne, emlékszem rá. Elismerem, hogy amit mondott, ha csupán a deduktív logika szempontjait vesszük, minden volt, csak nem ostobaság. Ön azt mondotta – állítson meg, ha tévedek –, hogy Hari Seldon a rendszer legnagyobb pszichológusa volt; hogy ebből következően képes volt előre látni azt a kényelmetlen helyzetet, amelybe most belecsöppentünk; és hogy ennek okából létrehozta a Kriptát, amely megmutatja a kivezető utat.

– Lényegében erről van szó.

– Meg fog lepődni, ha azt mondom, hogy az elmúlt hetekben sokat gondolkoztam ezen a dolgon?

– Fölöttébb hízelgő. S mire jutott?

– Arra, hogy a tiszta dedukció nem elégséges. Ami még ezúttal is hiányzik, az a józan észnek egy parányi szikrája.

– Például?

– Például: ha előre látta az anacreoni kutyaszorítót, akkor mért nem választott egy másik bolygót, valahol a galaxis közepe táján? Hiszen jól ismert, hogy Seldon volt az, aki addig ügyeskedett, amíg a trantori biztosok a Terminust jelölték ki az Alapítvány székhelyéül. De mi értelme volt ennek? Miért kellett neki idetelepíteni bennünket, ha előre tudta, hogy meg fog szakadni a közlekedés, hogy elszigetelődünk a galaxistól, hogy a szomszédaink nem fogják nyugtunkat hagyni, s ráadásul ki leszünk szolgáltatva az itteni fémhiánynak? Ez mindennek a teteje! Vagy ha mindezt előre látta, mért nem figyelmeztette az első telepeseket, hogy legyen idejük a fölkészülésre, s ne várják meg, mint ő, amíg egyik lábuk már a szakadék fölött lebeg?

– És még egyet ne felejtsenek el. Ha ő akkor előre látta a problémát, mi ugyanolyan jól látjuk azt most. Tehát ha ő akkor látta a megoldást, akkor nekünk is föl kellene ismernünk most. Elvégre is Seldon nem volt varázsló. Egy dilemma föloldásának nincsenek olyan trükkjei, amelyet ő ismert, s mi ne ismerhetnénk.

– De Hardin, ha egyszer mi nem ismerjük! – erősködött Fara.

– Meg sem próbálták! Eszükbe sem jutott. Kezdetben még azt is tagadták, hogy egyáltalán létezik a veszély! Azután meg vakon és süketen hittek a császárban! Most meg Hari Seldonhoz folyamodnak. Egész idő alatt egyebet sem tettek, csak a hatalomban vagy a múltban bíztak, sohasem önmagukban.

Keze görcsösen ökölbe szorult.

– Fölér egy kóros állapottal ez a föltételes reflex, amely azon nyomban félresöpör minden szellemi önállóságot, valahányszor a hatalommal való szembeszegülés lehetősége fölmerül. Eszükbe se jutna megkérdőjelezni, hogy a császár hatalmasabb vagy Hari Seldon bölcsebb önöknél. Nem látják be, hogy itt valami baj van?

Valamilyen oknál fogva senkinek sem akaródzott a válaszadás. Hardin folytatta:

– És nemcsak önök. Az egész galaxis. Pirenne a tanúja, milyen elképzelése van Lord Dorwinnak a tudományos kutatásról. Lord Dorwin szerint jó archeológus csak az lehet, aki minden könyvet elolvas ebben a tárgyban olyanoktól, akik már évszázadokkal ezelőtt meghaltak. Szerinte az archeológiai rejtélyek megoldásának az a módja, hogy mérlegre kell tenni a szemben álló tekintélyeket. És Pirenne hallgatott és nem tiltakozott. Hát nem látják, hogy itt valami nincs rendjén?

Hangjából most is érződött a csaknem számonkérő hangsúly, választ azonban ezúttal sem kapott. Tovább folytatta:

– Nemcsak önökkel, de legalább a Terminus lakosságának a felével ugyanez a baj. Ülünk itt, és arról elmélkedünk, hogy az Encyclopedia mindennek a teteje. Azt tartjuk, hogy a tudomány netovábbja, a múlt eredményeinek a rendszerezése. Egyértelmű, hogy ez is fontos, de ezen túl talán nincs semmi tennivaló? Nem veszik észre, hogy visszafejlődünk és felejtünk? A Periférián már lemondtak az atomenergiáról. A Gamma Androméda ötödik bolygóján egy erőmű fölrobban a gyatra javítás következtében, a birodalmi kancellár meg panaszkodik, hogy alig lehet atomtechnikusokat kapni. És a megoldás? Talán újakat képezni? Á, dehogy! Korlátozni az atomenergiát!

És harmadszor is nekik szögezte:

– Hová tették a szemüket?! Az egész galaxisban ez van. A múlt előtti hasra vágódás. Hanyatlás. Pangás!

Egyik tanácstagról a másikra hordozta a tekintetét; azok rebbenéstelenül bámultak vissza rá.

Fara tért először magához.

– Ködös bölcselkedés nem segít rajtunk. Térjünk a tárgyra. Elismeri-e, hogy Hari Seldon egyszerű pszichológiai módszerek segítségével könnyűszerrel fölrajzolhatott eljövendő történelmi tendenciákat?

– Persze hogy elismerem! – mondta Hardin szinte kiáltva. – De a megoldást nem bízhatjuk rá. A legjobb esetben is csak fölhívhatja figyelmünket a problémára, de ha egyáltalán lehetséges a megoldás, azt nekünk magunknak kell megtalálnunk. Ezt mihelyettünk nem teheti meg!

Fulham közbevágott:

– Mit ért azon, hogy „fölhívhatja a figyelmünket a problémára”? Hiszen ismerjük a problémát.

Hardin hirtelen feléje fordult.

– Gondolja? Ön azt hiszi, hogy az Anacreoni Királyság az egyetlen dolog, amely gondot okozhat Hari Seldonnak? Kötve hiszem! Biztosíthatom önöket, uraim, hogy ez idáig egyikőjüknek sincs a leghalványabb fogalma sem arról, hogy valójában mi történik.

– Önnek talán van? – kérdezte Pirenne barátságtalanul.

– Azt hiszem, igen! – Hardin fölpattant a helyéről, és félrelökte a székét. Szeme hidegen és keményen csillogott. – Egy dolog holtbiztos, mégpedig az, hogy az egész helyzet rohadt, és sokkal nagyobb a baj, mint kezdetben föltételeztük. Tegyék csak föl maguknak a kérdést: mi az oka annak, hogy az Alapítvány eredeti telepesei közé Bor Alurinon kívül egyetlen neves pszichológust sem vettek föl? Ő viszont gondosan vigyázott arra, nehogy a tudomány ábécéjén kívül bármit is átadjon a tanítványainak.

Rövid hallgatás után Fara szólalt meg:

– Tegyük föl, hogy így van. Nos, miért?

– Nyilván azért, mert egy pszichológus fölismerte volna a helyzetet, korábban, mint Hari Seldonnak kedvező lett volna. Mi pediglen csak a sötétben botorkáltunk, s jó, ha egy-egy ködös kép megvillant előttünk az igazságról. Hari Seldon pedig éppen ezt akarta.

Élesen elnevette magát.

– Ég önökkel, uraim!

Öles léptekkel kivonult a teremből.

6.

Hardin polgármester a szivarja végét rágcsálta. Észre sem vette, hogy már régen kialudt a szájában. Előző éjjel le sem hunyta a szemét, és alapos volt a gyanúja, hogy a következő is álmatlanul fog eltelni. Szeme köré karikát rajzolt a kialvatlanság.

Hangja fáradtan csengett:

– Minden elő van készítve?

– Azt hiszem, minden – felelte Yohan Lee az állát simogatva. – Hogy tetszik?

– Nem rossz. Tudja, magabiztosan kell a dolgot intézni. Vagyis semmi habozás; nem szabad időt hagyni nekik, hogy magukhoz térjenek. Ha egyszer abban a helyzetben vagyunk, hogy parancsokat osztogathatunk, akkor azt úgy kell csinálnunk, mintha erre születtünk volna, és ők természetesnek veszik az engedelmességet. Ez az egész titka a puccs sikerének.

– Ha az igazgatótanács legalább tanácstalan lesz…

– Az igazgatótanács? Felejtse el őket. Holnaptól kezdve annyit sem fognak számítani a Terminus ügyeinek irányításában, mint egy rozsdás fél fitying.

Lee elgondolkozva bólogatott.

– Nem furcsa, hogy eddig az ujjukat sem mozdították, hogy keresztülhúzzák a számításunkat? Hiszen maga mondta, hogy azért ők sem tapogatóztak a sötétben.

– Fara fogott egy kis szagot. Néha idegesít az öreg. No meg Pirenne gyanakodott rám attól fogva, hogy megválasztottak. De tudja, sohasem érték föl ésszel, hogy mire is megy a játék. Egész neveltetésük a tekintélytiszteletre épül. Meg vannak győződve, hogy a császár, csak azért, mert ő a császár, mindenható. És arról is meg vannak győződve, hogy az igazgatótanács, csak azért, mert igazgatótanács, amely a császár nevében lép föl, nem kerülhet olyan helyzetbe, hogy ne ő parancsoljon. A legjobb szövetségesünk az a körülmény, hogy képtelenek fölismerni a lázadás lehetőségét.

Föltápászkodott a székéből, és öntött magának egy pohár vizet.

– Nem rossz emberek, Lee, amikor a maguk Encyclopediójával törődnek; teszünk róla, hogy a jövőben csak azzal törődjenek. De reménytelenül csődöt mondanak, ha a Terminus kormányzásáról van szó. Most pedig menjen, és lásson neki a dolognak. Egyedül akarok maradni.

Fölült az íróasztala sarkára, és rámeredt a kezében levő pohár vízre.

Egek! Ha csak fele olyan magabiztos volna, mint amilyennek mutatta magát! Az anacreoniak két nap múlva leszállnak, és ami a további teendőket illeti, csak homályos elképzelése vagy inkább sejtése volt arról, hogy ez alatt az elmúlt ötven év alatt mi is volt Hari Seldon szándéka. Még ha igazi, vérbeli pszichológus lett volna! De csak éppen hogy beleszagolt ebbe a tudományba, és így akar túltenni a kor legnagyobb elméjén!

Ha Farának igaza van; ha Anacreon volt az egyetlen probléma, amelyet Hari Seldon előre látott; ha az Encyclopedia volt az egyetlen dolog, amelynek a biztonságát a szívén viselte – akkor minek az államcsíny?

Vállat vont, és fölhajtotta a vizet.

7.

A Kriptában hatnál jóval több szék volt, mintha nagyszámú vendégseregre rendezték volna be. Hardinnak ez járt a fejében, miközben óvatosan helyet foglalt az egyik sarokban, minél távolabb a másik öttől.

Az igazgatósági tagok láthatóan nem ellenezték ezt a megoldást. Suttogva tárgyaltak egymás között; beszélgetésükből csak sziszegő félhangok jutottak el Hardin füléig, aztán azokat is elnyelte a csönd. Mindannyiuk közül csupán Jord Fara látszott úgy-ahogy nyugodtnak. Most éppen elővette az óráját, és komoran rámeredt a számlapra.

Hardin is az órájára pillantott, aztán rászögezte a tekintetét a helyiség felét betöltő, tökéletesen üres üvegkockára. Ez volt az egyetlen tárgy a szobában, amelyben ezen kívül semmi sem utalt arra, hogy valahol egy csipetnyi rádium utolsó sugarait vesztegeti, mígnem a pontosan kiszámított pillanatban lecsapódik egy billentyű, bezáródik az áramkör, és…

A fény elhalványodott!

Nem aludt ki egészen, hanem hirtelen sárgára váltott, és elhomályosult. Hardin meglepetésében fölugrott a helyéről. Álmélkodva bámult föl a mennyezeti lámpákra; mire tekintete visszasiklott az üvegkockára, az nem volt üres többé.

Egy alak töltötte be, egy tolószékben ülő emberi alak!

Pár percig nem szólalt meg, csak az ölében fekvő könyvet csukta be, majd simogatta elgondolkozva. Aztán elmosolyodott, és az arca egyszerre életre kelt.

– Hari Seldon vagyok – szólalt meg.

Hardin kis híján talpra ugrott, hogy viszonozza a bemutatkozást, de idejében észbe kapott. A hang társalogva folytatta:

– Amint látják, ide vagyok szögezve ehhez a székhez, és nem tudok fölállni, hogy üdvözöljem önöket. Az én időmből néhány hónap telt el azóta, hogy nagyszüleik a Terminusra költöztek, és ez idő alatt bénultam meg. Magukat én nem láthatom, ezért nem is üdvözölhetem, ahogy illik. Sőt azt sem tudom, hányan jöttek el ide, ezért mellőznünk kell minden formaságot. Ha valaki állna, kérem, üljön le, s ha valaki dohányzik, kérem, ne zavartassa magát. – Kuncogva elnevette magát. – Miért is tennék? Hiszen valójában nem is vagyok itt.

Hardin szinte ösztönösen a szivarja után nyúlt, de aztán meggondolta magát.

Hari Seldon félretette a könyvet, mintha egy mellette álló asztalra helyezné, s mihelyt elengedte, a könyv eltűnt.

– Ötven év telt el azóta, hogy ez az Alapítvány létrejött, ötven év, és ezalatt az Alapítvány tagjai nem is sejtették, hogy mi végre dolgoznak. Szükség volt rá, hogy sötétben maradjanak, de most már világosságot lehet gyújtani. Hogy ezzel kezdjem: az Encyclopedia Alapítvány egy humbug, mindig is az volt!

Hardin mozgást hallott a közelében, meg néhány fojtott felkiáltást, de nem fordult oda.

Hari Seldon természetesen nem zavartatta magát, és folytatta:

– Humbug abban az értelemben, hogy sem engem, sem a kollégáimat a legkisebb mértékben sem érdekli, hogy megjelenik-e valaha akár egyetlen kötet is az Encyclopedia Galacticá-ból. A célját elérte azzal, hogy a segítségével kicsikartunk a császártól egy birodalmi kiváltságlevelet, idecsalogattuk azt a százezer embert, akire szükségünk volt az elképzelésünkhöz, és a segítségével foglalatosságot nyújtottunk nekik, amíg az események úgy nem alakultak, hogy már késő volt bárki számára is a visszalépés.

– Az alatt az ötven év alatt, amíg önök ezen a szélhámosságon dolgoztak – miért is szépítgetnénk a dolgot? –, bezárult maguk előtt a visszavonulás minden útja, és nem maradt más választásuk, mint hogy tovább dolgozzanak azon az összehasonlíthatatlanul fontosabb Terven, amely a mi igazi célunk volt és marad.

– Evégből helyeztük önöket olyan bolygóra és olyan időpontban, hogy ötven év alatt teljesen sarokba szoruljanak, és végleg elveszítsék cselekvési szabadságukat.

– Mostantól kezdve évszázadokon keresztül a szükségszerűség útját fogják járni. Szembe kell nézniük egy sor válsággal: az első már itt is van a nyakukon. Minden alkalommal körül lesz határolva a cselekvési szabadságuk, s mindössze egy és csak egyetlenegy út marad nyitva maguk előtt. Ez pedig az az út lesz, amelyet a mi pszichológiánk jelölt ki, méghozzá okkal.

– A galaktikus civilizáció évszázadokon keresztül stagnált és hanyatlott, habár csak kevesek tudatáig jutott el valaha is ez a tény. De most végre a Periféria elszakadóban van, és a Birodalom politikai egységén repedések mutatkoznak. Valahol a most elmúlt ötven esztendőre esik az az időpont, ahol a jövő történészei meg fogják húzni a határvonalat, és azt fogják mondani: „Itt kezdődött a Galaktikus Birodalom bukása.”

– És igazuk lesz, jóllehet évszázadok fognak még eltelni, mire bárki is rádöbben erre a bukásra.

– A bukás után pedig elkerülhetetlenül bekövetkezik a barbárság kora, egy olyan kor, amelynek a mi pszichohistóriai tudományunk tanúsága szerint rendes körülmények között harmincezer esztendeig kellene tartania. A bukást nem vagyunk képesek megakadályozni – de nem is akarjuk, mivel a birodalmi kultúra elvesztette az életképességét és azokat az értékeit, amelyekkel valaha rendelkezett. Ám le tudjuk rövidíteni az elkerülhetetlen barbárság idejét – egyetlen évezredre.

– Hogy miként, azt nem árulhatjuk el, éppen úgy, mint ahogy ötven évvel ezelőtt az Alapítványról sem mondhattuk meg az igazságot. Ha megtudnák, akkor könnyen kudarcot vallana a tervünk, mint ahogy kudarcot vallott volna akkor is, ha hamarabb fölfedezik az Encyclopediá-val kapcsolatos csalást; ugyanis ennek ismeretében a cselekvési szabadságuk kibővült volna, és a bizonytalansági tényezők száma annyira megnövekedett volna, hogy a mi pszichológiánk már nem tudna megbirkózni vele.

– De nem is fognak rájönni, mivel a Terminuson nincs és sohasem élt pszichológus, az egy Alurinon kívül, aki viszont közülünk való volt.

– Annyit azonban elárulhatok, hogy a Terminus és a galaxis másik végén levő társalapítvány az újjászületés magja, és az eljövendő Második Galaktikus Birodalom megalapítóinak az anyaméhe. És a mostani válság az, amely életre kelti benne a csírát.

– Egyébiránt ez a mostani válság eléggé áttekinthető, jóval egyszerűbb, mint jó néhány a később bekövetkezők közül. Röviden a következő történt: bolygójuk hirtelen elszakadt a galaxis még civilizált központjaitól, és ki van téve az erősebb szomszédok fenyegetésének. Egy tudósokból álló kicsiny világot – ezek önök – körülnyaldos a barbárság nagy és gyorsan terjeszkedő óceánja. Az atomenergia kis szigete a maguké a primitívebb energia előrenyomuló tengerében; mégis tehetetlenek, mivel nincs fémük.

– Látják most már, ugye, hogy sarokba szorította magukat a könyörtelen szükségszerűség, és cselekvésre kényszerülnek. Ennek a cselekvésnek a mikéntje, vagyis a dilemma megoldása természetesen magától értetődő!

Hari Seldon alakja kihajolt a kockából, és újból megjelent kezében a könyv. Fölnyitotta, és így folytatta:

– Bármilyen kacskaringós útra térne is a történelmünk, véssék jól a leszármazottaik agyába, hogy ez az út előre föl van rajzolva, és a végén új és hatalmasabb Birodalomba torkollik!

A könyvre tekintett – majd hirtelen a semmibe tűnt, és ismét világos lett a szobában.

Hardin fölpillantott, és a szeme találkozott Pirenne tekintetével, aki tragikus kifejezéssel, reszkető ajakkal nézett vissza rá. Az elnök eltökélt, de színtelen hangon így szólt:

– Önnek volt igaza, elismerem. Ha ma este hatkor eljönne hozzánk, az igazgatóság megtanácskozná önnel a legközelebbi teendőt.

Sorra kezet fogtak vele, és elsomfordáltak, Hardin pedig magában mosolygott. Alapjában véve rendesen jártak el; volt annyi tudósbecsület bennük, hogy elismerjék, ha hibáztak – de rajtuk már ez sem segített.

Az órájára nézett. Mostanra minden véget ért.

A helyzetet már Lee emberei uralják, és az igazgatótanácsnak többé nincs szava.

Holnap leszállnak az első anacreoni űrhajók, de ez is rendjén van. Hat hónap múlva azoknak sem lesz semmi szavuk.

Ami azt illeti, valóban nyilvánvaló volt ennek az első válságnak a megoldása, mint ahogyan Hari Seldon megmondta, s ő maga is sejtette attól a perctől kezdve, amikor Anselm Haut Rodric kikotyogta, hogy az Anacreoni Királyság nem rendelkezik atomenergiával.

Pokolian nyilvánvaló!

Harmadik rész

A POLGÁRMESTEREK

A. K. 80

1.

A NÉGY KIRÁLYSÁG – Az anacreoni tartomány azon részeinek a neve, amelyek az Alapítványi Kor elején elszakadtak az Első Birodalomtól, és rövid életű, független királyságokat hoztak létre. Ezek közül maga Anacreon volt a legnagyobb és legerősebb, amely területileg…

…A Négy Királyság történetének kétségkívül az a különös társadalmi berendezkedés volt a legérdekesebb vonása, amelyet Salvor Hardin kormányzása alatt kényszerítettek rá időlegesen…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

Küldöttség!

Az a körülmény, hogy Salvor Hardin előre tudott a jöveteléről, egyáltalán nem tette a dolgot kellemesebbé. Ellenkezőleg, már előre bosszankodott azon, ami következni fog.

Yohan Lee kemény rendszabályok mellett kardoskodott.

– Nem látom be, Hardin – erősködött –, miért kell az időt vesztegetnünk. A következő választásokig úgysem tehetnek semmit, legalábbis az alkotmányon belül maradva, ami azt jelenti, hogy van egy évünk. Csapjon közéjük!

– Lee, maga javíthatatlan! – biggyesztette le az ajkát Hardin. – Az alatt a negyven év alatt, amióta ismerem magát, képtelen volt elsajátítani a lesből való támadás finom művészetét.

– Az nem az én harci módszerem – dörmögte Lee.

– Tudom. Azt hiszem, ez az oka, hogy maga az egyetlen ember, akiben megbízom. – Szivarra gyújtott, majd így folytatta: – Hosszú utat tettünk meg azóta, hogy valamikor régen megrendeztük azt a puccsot az enciklopédisták ellen. Öregszem. Hatvankettő elmúltam. Eszébe jut néha, milyen gyorsan elszaladt ez a harminc év?

Lee felhorkant.

– Én nem érzem öregnek magam, pedig hatvanhat vagyok.

– Ha nekem is olyan emésztésem volna! – Hardin kényelmesen pöfékelt a szivarjából. Régen megszűnt vágyakozni ifjúsága finom vegai dohánya után. Hol vannak már azok az idők, amikor a Terminus bolygó a Galaktikus Birodalom minden zugával kereskedett! Elnyelte őket az a mély verem, amelyben a régi szép napok el szoktak enyészni. És amely a Galaktikus Birodalomra is vár. Ki lehet vajon az új császár, vagy van-e egyáltalán új császár – és van-e Birodalom? Egek! Már harminc éve, azóta, hogy itt a határvidéken minden kapcsolat megszakadt, a Terminus számára önmaga és a négy szomszédos királyság jelentette az egész világot.

Hová tűntek a hős napok! Királyságok! A régi időkben mind egy-egy járás, ugyanannak a tartománynak a része, amely viszont egy szektorhoz, a szektor egy kvadránshoz, ez pedig a teljhatalmú Galaktikus Birodalomhoz tartozott. Most, hogy a Birodalom elvesztette hatalmát a galaxis külső vidékei fölött, ezek a parányi bolygócsoportocskák kikiáltották magukat királyságokká, a maguk operettkirályaival, nemességével, kicsinyes, értelmetlen háborúival, egész szánalmas, a régi dicsőség romjain tengődő életével.

A civilizáció hanyatlik. Az atomenergiát elfelejtették. A tudomány mitológiává fajult – amíg az Alapítvány színre nem lépett. Az Alapítvány, amelyet Hari Seldon éppen ezzel a szándékkal hozott létre a Terminuson.

Lee kinézett az ablakon, és félbeszakította Hardin elmélkedését:

– Megjöttek. Ni csak, a taknyosok: a legújabb típusú gépkocsi! – Tanácstalanul indult az ajtó felé, aztán Hardinra tekintett.

Hardin elmosolyodott, és visszaintette.

– Intézkedtem, hogy fölkísérjék ide őket.

– Ide?! Minek? Túlontúl megtiszteli őket.

– Miért? Inkább csináljam végig a hivatalos polgármesteri fogadás egész cécóját? Kezdek kiöregedni a bürokráciából. Ezenkívül hasznos dolog a fiatalságot ajnározni, különösen akkor, ha nem kerül semmibe – tette hozzá kacsintva. – Üljön le, Lee, számítok a maga erkölcsi támogatására. Szükségem lesz rá ezzel a fiatal Sermakkal szemben.

– Ez a Sermak gyerek veszélyes – mondta Lee nyomatékosan. – Jelentős tábora van, ne becsülje le őt, Hardin.

– Mikor becsültem én le valakit is?

– Hát akkor tartóztassa le. Utána is ráér vádat emelni ellene.

Hardin elengedte a füle mellett ezt a tanácsot.

– Itt is vannak, Lee. – Fölhangzott a bebocsátást kérő jelzés, mire Hardin rálépett az íróasztal melletti pedálra, és az ajtó félrecsúszott.

A négytagú delegáció belépett a szobába, Hardin pedig nyájasan az íróasztala előtt félkörben sorakozó székekhez invitálta őket. Meghajoltak, és várták, hogy a polgármester elkezdje a beszélgetést.

Hardin fölkattintotta az ezüst szivardoboz cirádás fedelét. A doboz valaha Jord Faráé volt, az enciklopédistáé, a néhai jó igazgatótanács tagjáé. Igazi birodalmi munka volt a Santanniról, ám a benne lapuló szivarok már itteni dohányból valók. A négy küldött nagy komolyan sorra kivett egy-egy szivart, és szertartásosan rágyújtott.

Sef Sermak jobbról a második széken ült; ő volt a legfiatalabb és a legszembetűnőbb, gondosan nyírt sárga kefebajuszával és mélyen ülő, bizonytalan színű szemével. A másik háromról Hardin rögtön látta, hogy nem számítanak; Sermakra összpontosította tehát minden figyelmét, arra a Sermakra, aki alighogy bekerült a városi tanácsba, máris nem egy alkalommal fenekestül felforgatta ezt a megfontolt testületet. Sermakhoz intézte a szavait:

– Már régóta szerettem volna találkozni önnel, tanácsnok, azóta, hogy azt a ragyogó beszédet mondta a múlt hónapban. Nagyon ügyesen támadta a kormány külpolitikáját.

– Megtisztel az érdeklődése – válaszolta Sermak parázsló tekintettel. – Ügyes vagy sem, de a támadás mindenesetre indokolt volt.

– Lehetséges. Ez természetesen az ön véleménye. De ön még nagyon fiatal.

– Ez olyan vétek – hangzott a kemény válasz –, amelyben a legtöbb ember részes élete bizonyos időszakában. Ön két évvel fiatalabb volt, mint én most, amikor a város polgármestere lett.

Hardin elmosolyodott magában. Fiatal a csikó, de már rúg!

– Ha nem tévedek – mondta fennhangon –, éppen e miatt a külpolitika miatt jött most ide, amellyel olyannyira elégedetlen a tanácsteremben. Három kollégája nevében is szólni akar, vagy mindenki sorban elmondja a magáét?

A négy fiatalember gyors pillantást váltott egymással.

– Én a Terminus népe nevében beszélek – szólalt meg Sermak eltökélten –, a nép nevében, amely nincs igazán képviselve a tanácsnak nevezett fejbólintó testületben.

– Értem. Akkor hát beszéljen.

– Arról van szó, polgármester úr, hogy mi elégedetlenek vagyunk…

– Azon, hogy „mi”, a népet érti, nemde?

Sermak, mintha csapdát sejtene, gyanakvó pillantást vetett rá, majd kimérten azt válaszolta:

– Hiszem, hogy a véleményem a terminusi választók többségének a véleményét tükrözi. Megelégszik ennyivel?

– Ami azt illeti, egy ilyen kijelentésnek csak hasznára válnék a bizonyítás, de azért csak folytassa. Önök tehát elégedetlenek.

– Igen, elégedetlenek vagyunk azzal a politikával, amely harminc éven keresztül minden védekezési lehetőségétől megfosztotta a bolygót az elkerülhetetlen külső támadással szemben.

– Értem. És ezért? Folytassa csak, folytassa!

– Kedves öntől, hogy előre látja, mit akarok mondani. Ezért mi új politikai pártot hozunk létre; olyan pártot, amely a bolygó közvetlen érdekeit képviseli, nem pedig valamiféle ködös „kinyilatkoztatott jövendő Birodalomét”. Az a szándékunk, hogy önt és egész talpnyaló, megalkuvó klikkjét kipenderítsük a városházáról, méghozzá hamarosan.

– Hacsak? Mert ugye mindig akad „hacsak”?

– Nem valami sok ebben az esetben: hacsak nem mond le. Nem akarom rábeszélni, hogy változtasson a politikáján, ennyire azért nem bízom önben. Az ígéretei nem érnek egy hajítófát sem. Az azonnali lemondáson kívül mást nem fogadunk el.

– Értem. – Hardin keresztbe rakta a lábát, és hátrabillentette a székét. – Ez hát az ultimátumuk. Kedves magától, hogy előre figyelmeztet. De azt hiszem, el fogom engedni a fülem mellett.

– Ne higgye, polgármester úr, hogy ez csak figyelmeztetés volna. Vegye inkább kiáltványnak és akcióprogramnak. Az új párt már megalakult, és holnap megkezdi hivatalos tevékenységét. Sem lehetőségünk, sem szándékunk nincsen kompromisszumot kötni, és megvallom, csak a városnak tett szolgálatai miatt vagyunk hajlandók módot adni önnek az elvonulásra. Egy percig sem hittem, hogy élni fog vele, de legalább tiszta a lelkiismeretem. A legközelebbi választás jóval durvábban és megmásíthatatlanul úgyis kikényszerítené a lemondását.

Ezzel fölállt, és intett a társainak. Hardin fölemelte a kezét.

– Várjanak! Üljenek le!

Sef Sermak a kelleténél egy árnyalattal fürgébben ült vissza, és Hardin mozdulatlan arcvonásai mögé fojtotta a mosolyát. A nagy szavak ellenére mégiscsak alkudni akar a fickó!

– Megmondaná, milyen irányba szeretnék fordítani a külpolitikánkat? Azt akarnák tán, hogy most azonnal megtámadjuk a Négy Királyságot, egyszerre mind a négyet?

– Eszem ágában sincs ilyesmit követelni, polgármester úr. Pusztán azt javasoljuk, hogy azonnal legyen vége a megalkuvásnak. Hivatalba lépése óta azt a vonalat követte, hogy tudományos segítséget nyújtott a királyságoknak. Ellátta őket atomenergiával. Segített helyreállítani az erőműveiket. Kórházakat, kémiai laboratóriumokat, gyárakat épített nekik.

– Na és? Mi a kifogása ez ellen?

– Ön ezt azért csinálta, hogy visszatartsa őket a támadástól. Ezekkel a baksisokkal a balek szerepét vállalta magára egy kolosszális zsarolási játszmában, és eltűrte, hogy bolygónkat csontig kiszipolyozzák – a vége pedig az lett, hogy ki vagyunk szolgáltatva ezeknek a barbároknak a kényére-kedvére.

– Milyen értelemben?

– Abban az értelemben, hogy ön fölfegyverezte, ellátta őket energiával, helyrehozta a hajóikat, s így összehasonlíthatatlanul erősebbé tette őket, mint amilyenek három évtizeddel ezelőtt voltak. Egyre jobban nő az étvágyuk, és az új fegyverek birtokában végül is minden követelésüket be fogják vasalni azzal, hogy lerohanják a Terminust. Avagy nem ez a vége minden zsarolásnak?

– És mi az ön orvossága?

– Rögvest szüntesse be a megvesztegetéseit, addig, amíg nem késő. Erősítse meg a bolygót – és támadjon elsőnek!

Hardin szinte kóros érdeklődéssel szögezte tekintetét a fiatalember szőke bajuszkájára. Sermak nyeregben érezte magát, különben nem járt volna annyit a szája. Kétségtelen, hogy szavai a lakosság nem kis hányadának a véleményét tükrözik. Sokan vannak, akik ugyanígy gondolkoznak.

Amikor Hardin megszólalt, a hangján nem érződött semmi tétovaság. Majdnem fölényesen kérdezte:

– Befejezte?

– Egyelőre igen.

– Akkor hát legyen szíves elolvasni, ami a fejem fölött be van keretezve a falon, ha még nem vette volna észre.

– Az van ott, hogy „Az erőszak a gyengék végső menedéke” – biggyesztette le az ajkát. – Ez az aggok bölcsessége, polgármester úr!

– Én akkor is tartottam magam hozzá, amikor fiatal voltam, tanácsnok úr, méghozzá sikerrel. Maga még a világon sem volt akkor, de talán tanult róla az iskolában.

Sermakra szögezte a tekintetét, és kimérten folytatta:

– Amikor Hari Seldon megteremtette itt az Alapítványt, látszólag az volt a célja, hogy létrehozza a nagy Encyclopediát, és mi ötven éven át követtük ezt a csalóka fényt, mielőtt megtudtuk volna az igazságot, szinte az utolsó pillanatban. Amikor a régi Birodalom központjával megszakadt a kapcsolat, itt voltunk mi, egy tudóstársaság, egyetlen városba szorulva, minden ipar nélkül, újonnan alakult barbár királyságok acsarkodó gyűrűjében. Az atomerő egyetlen szigetecskéje voltunk a barbárság óceánjában, s mint ilyen, felbecsülhetetlen értékű préda.

– Anacreon, amely már akkor is a legerősebb volt a Négy Királyság közül, azt követelte, és meg is kapta, hogy katonai támaszpontot létesíthessen a Terminuson; a bolygó akkori kormányzói, az enciklopédisták nagyon jól tudták, hogy ez csak kezdete az egész bolygó meghódításának. Így álltak a dolgok, amikor én… hm… átvettem a kormányzást. Maga mit tett volna a helyemben?

– Ez tisztára elvont kérdés – vonta meg a vállát Sermak. – Természetesen tudom, hogy ön mit tett.

– Azért megismétlem, jó? Hátha nem látja a lényeget. Nagy volt a csábítás, hogy szedjük össze minden erőnket, és verekedjünk. Ez szokott lenni a legkönnyebb út, a hiúságnak is ez hízeleg a legjobban, ám szinte kivétel nélkül ez a legdőrébb is. Maga rálépett volna erre az útra, a maga „támadjunk elsőnek” szövegével. Ezzel szemben én sorra meglátogattam a másik három királyságot, s betettem a bolhát a fülükbe, hogy ha holtbiztosán el akarják vágni a saját torkukat, akkor nézzék el tétlenül, miként hull az atomenergia titka Anacreon ölébe; ezután gyöngéden a fülükbe súgtam, hogy tegyék azt, amit jónak látnak. Ez volt minden. Egy hónappal azt követően, hogy az anacreoni haderő leszállt a Terminuson, a király a három szomszédjától közös ultimátumot kapott kézhez. Egy hét múlva az utolsó anacreoni is elkotródott a bolygóról. Mondja meg nekem ezek után, mi szükség lett volna itt erőszakra?

A fiatal tanácsnok figyelmesen szemlélte a kezében levő szivarcsutkát, aztán bedobta a hulladékégető nyílásába.

– Nem fogom föl a párhuzamot. A cukorbajost az inzulin helyrehozza, hogy késnek hírét se látja, a vakbélgyulladás viszont operációt kíván. Ezen nem tud változtatni. Ha minden más kudarcot vall, akkor mi marad hátra, mint – ahogy ön mondja – a végső menedék? Az ön hibája, hogy most erre kényszerülünk.

– Az én hibám? Ja persze, megint az én megalkuvásom. Maga még most sem érti a helyzetünkből adódó alapvető követelményeket. Az anacreoniak eltávozásával nem hárult el a veszély. Akkor kezdődött csak igazán. A Négy Királyság nagyobb ellenségünk lett, mint valaha, mert mindegyiküknek a mi atomerőnkre fájt a foga – és mindegyiket csak a másik háromtól való félelem tartotta vissza attól, hogy a torkunknak essen. Egy borotvaéles kard élén egyensúlyoztunk, és elég lett volna, ha a legkisebb mértékben az egyik irányba húz a súly, mondjuk ha az egyik királyság túlságosan megerősödik, vagy ha ketten közülük szövetségre lépnek. Érti már?

– Hogyne. A legfőbb ideje volt fölkészülni a háborúra.

– Ellenkezőleg! A legfőbb ideje volt, hogy alaposan nekilássunk a háború megakadályozásának. Kijátszottam őket egymás ellen: hol az egyiket segítettem, hol a másikat, tudománnyal, kereskedelemmel, iskolával, kórházzal. Végül is rájöttek, hogy a Terminus többet ér nekik virágzó világként, mint hadizsákmányként. Harminc éven át bevált ez a taktika.

– Igen, de arra kényszerült, hogy ezeket a tudományos adományokat vérlázító hókuszpókuszokkal kösse egybe. Félig vallást, félig cirkuszt kreált az egészből. Létrehozott egy papi hierarchiát a maga bonyolult és értelmetlen rituáléjával együtt.

– No és? – vonta föl a szemöldökét Hardin. – Nem értem, mi köze van ennek a vitához. Azért csináltam így, mert a barbárok mint valami mágikus varázslatra néztek föl a mi tudományunkra, következésképpen ilyen csomagolásban könnyebben be lehetett nekik adni. A papság azután már magától burjánzott ki, és ha mi a kezére játszunk, ez csak annyit jelent, hogy a legkisebb ellenállás útját követjük. Az egésznek nincs semmi jelentősége.

– De ezeknek a papoknak a kezében vannak az erőművek. Ez nem jelentéktelen dolog.

– Ez igaz, de mi képeztük ki őket. Csak tapasztalati ismereteik vannak a gépekről, az azokat körülvevő hókuszpókuszban viszont szilárdan hisznek.

– És ha valamelyikük átlát a hókuszpókuszon, és félresöpri az empirizmust, akkor mi áll útjában, hogy elsajátítsa a technikát, és eladja az első vevőnek, aki a legtöbbet ígéri érte? Mit érünk akkor vele, hogy mi a királyságok véleménye rólunk?

– Ennek, Sermak, kicsi a valószínűsége. Ne ragadjon meg a felületen. A királyságokat alkotó bolygók legjobb koponyáit minden évben hozzánk küldik a papi mesterség elsajátítására, és ezeknek a krémje itt marad kutatómunkát végezni. Ha azt hiszi, hogy azok, akik otthon maradnak, s gyakorlatilag híján vannak az elemi tudományos ismereteknek, vagy ami annál is rosszabb: csak a papok torz ismereteihez férhetnek hozzá, egyetlen nekirugaszkodással képesek meghódítani az atomenergia, az elektronika, a hipertérelmélet birodalmát, akkor magának szerfölött romantikus és túlontúl korlátolt elképzelése van a tudományról. Hogy valaki minderre képes legyen, ahhoz egy életen át tartó képzés, no meg ragyogó elme szükségeltetik.

A fenti szónoklat alatt Yohan Lee fölugrott a helyéről, és sietve elhagyta a szobát. Kisvártatva visszajött, és mihelyt Hardin elhallgatott, fölöttese füléhez hajolt. Néhány szót súgott, majd a kezébe nyomott egy ólomhengert. Utána – görbe pillantást vetve a küldöttségre – visszaült a helyére.

Hardin ide-oda forgatta a kezében a hengert, s közben a szempilláin keresztül figyelte a küldötteket. Aztán egy erőteljes csavarintással fölnyitotta a hengert, és csupán Sermaknak volt elég önuralma ahhoz, hogy ne vessen gyors pillantást a kihulló papírtekercsre.

– Egyszóval, uraim – szólalt meg a polgármester –, a kormány azon a véleményen van, hogy tudja, mit csinál.

Míg beszélt, a szeme végigfutott az iraton. A lap tele volt írva bonyolult, de semmitmondó titkosírással; az üzenetet magát az egyik sarokba ceruzával odafirkantott három szó tartalmazta. Elég volt egy pillantás a hír elolvasására; s utána hanyag mozdulattal bedobta a papírt az égetőcsatornába. A küldöttekhez fordult.

– Attól tartok, uraim, hogy véget kell vetnünk a kihallgatásnak. Örülök, hogy találkoztunk. Köszönöm, hogy eljöttek. – Gépiesen sorra kezet fogott velük, s a látogatók kivonultak a teremből.

Bár Hardin lassan leszokott a nevetésről, de most, miután Sermak és három hallgatag társa kikerült a hallótávolságból, kuncogásban tört ki, és derűs pillantást vetett Leere.

Hogy tetszett magának ez a blöffmérkőzés?

– Nem vagyok benne biztos, hogy ő is blöffölt – vágott vissza ez harapósan. – Totojgassa csak, és még igaza lesz, hogy megnyeri a legközelebbi választásokat.

– Minden bizonnyal, minden bizonnyal, ha addig nem történik semmi.

– Csak vigyázzon, Hardin, hogy ezúttal ne rossz irányba történjék, ami történik. Mondom, hogy ennek a Sermaknak jelentős a tábora. Mi lesz, ha nem várja meg a következő választásokat? Volt idő, amikor maga meg én erőszakkal fordítottunk a dolgokon, akármit mond is a maga jelszava az erőszakról.

Hardin fölvonta az egyik szemöldökét.

– Lee, maga ma borúlátó hangulatban van. Mért kötözködik folyton, mért emlegeti egyre-másra az erőszakot? Ha emlékszik még rá, a mi kis puccsunk egyetlen emberéletbe sem került. Az operáció elkerülhetetlen volt, s mi a megfelelő időben, simán és fájdalommentesen, mondhatnám: elegánsan végrehajtottuk. Ami viszont Sermakot illeti, ő egészen más helyzetben van. Mi ketten, Lee, nem az enciklopédisták vagyunk. Mi föl vagyunk készülve. Csöndben uszítsa rá az embereit ezekre a suhancokra, öregfiú. Észre ne vegyék, hogy rajtuk a szemünk, de azért le ne vegyük róluk! Érti, ugye?

Lee kajánul elnevette magát.

– Olyannak ismer engem, Hardin, aki illedelmesen kivárja a maga parancsait? Sermak meg az emberei már egy hónapja megfigyelés alatt állnak.

A polgármester is elmosolyodott.

– Megelőzött, mi? Rendben van. Apropó – tette hozzá közönyösen –, Verisof nagykövet visszatér a Terminusra. Remélem, csak ideiglenesen.

Rövid, döbbent hallgatás után Lee kinyögte:

– Ez volt az üzenet? Mégis kenyértörésre kerülne a sor?

– Sejtelmem sincs. Addig nem mondhatok semmit, amíg Verisoffal nem beszéltem – bár könnyen meglehet. A választások előtt mindenképpen döntésre kell vinnünk a dolgot. De mi van magával, hogy úgy halálra vált?

– Mert nem tudom, mi lesz ennek az egésznek a vége. Maga túlságosan rejtelmes, Hardin, és nagyon közelről játszik a tűzzel.

– Te is, fiam, Brutus – dörmögte Hardin az orra alatt. Hangosan pedig azt mondta: – Vegyem úgy, hogy maga is csatlakozik Sermak új pártjához?

Lee akarata ellenére elnevette magát.

– Föladom. Nyert. Mi a véleménye az ebédről?

2.

Rengeteg epigrammát tulajdonítanak Hardinnak, e megrögzött epigrammaírónak, nagy részük azonban kétes hitelességű. Fönnmaradt viszont, hogy egy alkalommal ezt mondta:

– Az egyenesség kifizetődő, különösen akkor, ha valakiről az a hír járja, hogy körmönfont.

Poly Verisof nemegyszer alkalmazta ezt a bölcsességet, ugyanis már tizennegyedik éve töltötte be kettős hivatalát az Anacreonon, ez idő alatt gyakorta támadt az a kellemetlen érzése, mintha csupasz talppal forró vason táncolna.

Az anacreoniak szemében ő volt a főpap, ama Alapítvány képviselője, amely ezeknek a „barbároknak” minden rejtelmek csúcsaként jelent meg, mint annak a vallásnak a központja, melyet – Hardin közreműködésével – az elmúlt harminc év során létrehoztak. Ebben a minőségben hatalmas tisztelet övezte, ami szörnyen terhes volt neki, mivel a lelke mélyén megvetette azt a rítust, amelynek ő volt a főszereplője.

Anacreon királynak – a néhai öregnek, csakúgy, mint a mostani unokának – a szemében viszont mindössze nagykövete volt egy hatalomnak, amely rettegésük forrása és irigységük tárgya volt egy időben.

Elég az hozzá, hogy kényelmetlen egy állás volt az övé, és ezt a mostani – három év óta az első – alapítványi utazását szinte üdülésszámba vette, még akkor is, ha egy elég nyugtalanító incidens miatt került rá sor.

S mivel nem ez volt az első alkalom, hogy inkognitóban kellett utaznia, most is kisegítette az egyenesség hasznáról szóló Hardin-féle epigramma.

Polgári ruhába bújt hát – már önmagában kész üdülés –, és fölszállt az Alapítványra induló menetrend szerinti hajó második osztályára. Miután leszállt a Terminuson, átfurakodott az űrkikötőben nyüzsgő tömegen, és egy nyilvános vizifonon fölhívta a városházát.

– Jan Smite vagyok – mutatkozott be. – A polgármester kihallgatáson vár ma délutánra.

– A vonal másik végén egy ügybuzgó fiatal nő kapcsolt a készüléken, színtelen hangon néhány gyors szót váltott valakivel, majd ugyanolyan száraz, gépies hangon Verisofhoz fordult.

– Hardin polgármester fél óra múlva várja önt, uram. – És a képernyő elsötétült. Ezek után az anacreoni nagykövet megvette a Terminus City Journal legfrissebb számát, elbandukolt a városháza előtti parkba, letelepedett az első üres padra, és hogy agyonüsse az időt, végigböngészte a vezércikkoldalt, a sportrovatot meg a képregényeket. Amikor letelt a harminc perc, a hóna alá csapta az újságot, besétált a városházára, és jelentkezett a várószobában.

Ezalatt sikerült tökéletesen megőriznie az inkognitóját, mivel úgy tett, mint akinek semmi titkolnivalója sincsen, s ennélfogva senki sem vetett ügyet rá. Hardin széles mosollyal üdvözölte.

– Parancsoljon szivart. Milyen volt az útja?

– Érdekes – felelte Verisof, miközben kivett egy szivart. – A szomszéd kabint egy pap foglalta el, aki valamilyen radioaktív műanyagról szóló tanfolyamra jött ide, a rák gyógyításával vagy mivel kapcsolatban.

– A nyakam rá, hogy nem radioaktív műanyagot mondott, igaz?

– Még mit nem! Számára a Szent Eledel volt az.

– És aztán? – mosolygott a polgármester.

– Belecsábított egy teológiai vitába, és minden tőle telhetőt megtett, hogy kimentsen a hitvány materializmus mocsarából.

– És nem ismerte föl a saját főpapját?

– A bíborpalást nélkül? Különben is smyrnói volt. De amúgy érdekes élmény volt. Figyelemre méltó, Hardin, hogy milyen szilárdan megvetette a lábát a tudományvallás. Kizárólag a saját szórakozásomra írtam egy tanulmányt a dologról; közölni persze nem volna célszerű. Szociológiai szemszögből közelítve meg a dolgot, úgy tűnhet, hogy amikor a régi Birodalom elkezdett a szélein rothadni, azt is mondhatnánk, hogy a tudomány mint olyan mondott csődöt a peremvidékeken. Ahhoz, hogy ismét elfogadtassa magát, más köntösbe kellett bújnia – és valóban ez ment végbe. Minden szépen egymásba illeszkedik, ha az ember a szimbolikus logikát hívja segítségül.

– Érdekes – mondta a polgármester tűnődve. Ujjait összefonta a tarkóján, majd hirtelen témát váltott: – Mondja, mi a helyzet az Anacreonon?

A nagykövet komor arccal kivette a szivart a szájából, savanyú képpel rámeredt, aztán letette a hamutálcára.

– Hát, nem a legjobb.

– Különben nem jött volna ide, ugye?

– Aligha. A helyzet a következő: a kulcsfigura Wienis, a kormányzó herceg, vagyis Lepold király nagybátyja.

– Tudom. De jövőre Lepold nagykorú lesz, nem? Ha jól tudom, februárban lesz tizenhat.

– Igen. – Majd pillanatnyi szünet után kényszeredetten: – Ha megéri. A király apja gyanús körülmények között halt meg: vadászat közben tűlövedék fúródott a mellébe. Persze baleset volt.

– Hm! Mintha emlékeznék Wienisre még abból az időből, amikor ott jártam, miután kiebrudaltuk őket a Terminusról. Ez még maga előtt volt. Lássuk csak. Ha nem tévedek, barna képű, fekete hajú fiatalember volt, és a jobb szemére bandzsított. Furamód kampós volt az orra.

– Ugyanaz a pasas. A kampós orr meg a kancsalság még megvan, de a haja már deres. Tisztességtelen játékot űz. Szerencsére az egész bolygón nem találni nála nagyobb hatökröt. És ez annál szembeötlőbb, mivel ravasz ördögnek képzeli magát.

– Rendszerint így szokott lenni.

– Ha föl akar törni egy tojást, akkor a legkevesebb, hogy atombombát dob rá. Hogy mást ne mondjak, emlékszik, amikor két évvel ezelőtt az öreg király halála után meg akarta adóztatni a templomi javakat?

Hardin elgondolkodva böcögetett, aztán elmosolyodott.

– A papok jókora siránkozást csaptak.

– Akkorát, hogy egészen a Lucrezáig elhallatszott. Azóta sokkal óvatosabban bánik a papsággal, de azért távolról sem lett kezes bárány. Szerencsétlenségünkre határtalan önbizalommal rendelkezik.

– Valószínűleg egy túlkompenzált alacsonyabbrendűségi komplexussal állunk szemben. Az uralkodók kisebb csemetéi rendszerint megkapják ezt a kórt.

– Mindegy, az eredmény egy és ugyanaz. Habzó szájjal acsarkodik az Alapítvány ellen. Még csak nem is igyekszik titkolni. S ha csak a fegyvereken múlik, meg is teheti, hogy nekünk rohan. Az öreg király elsőrendű hadiflottát hozott létre, no meg Wienis sem aludt az elmúlt két év során. A templomra kivetett adónak is a fegyverkezést kellett volna szolgálnia, és miután itt kudarcot vallott, a duplájára emelte föl a jövedelemadókat.

– Nem morogtak emiatt?

– Nem túlságosan. Heteken keresztül a királyság minden templomában a hatalom iránti engedelmességről prédikáltak. Nem mintha Wienis megköszönte volna.

– Szóval ez a háttér. No és mi az, ami idehozta magát?

– Két héttel ezelőtt egy anacreoni kereskedelmi hajó rábukkant a régi Birodalmi Flotta egyik megviselt cirkálójára. Legalább háromszáz éve sodródhatott az űrben.

Hardin szemében érdeklődés csillant. Előredőlt a széken.

– Igen, hallottam róla. A Hajózási Tanács megkeresett ebben az ügyben, és javasolta, hogy kérjük ki a hajót tanulmányozásra. Úgy tudom, tűrhető állapotban van.

– Nagyon is jó állapotban van – mondta Verisof szárazon. – Wienis kis híján idegsokkot kapott, amikor a múlt héten kézhez vette az ön kérését, hogy engedje át a hajót az Alapítványnak.

– Azóta sem válaszolt.

– Nem is fog, hacsak ágyúkkal nem, legalábbis ő ezt mondja. Aznap, hogy útra keltem idefelé, hozzám jött, és azt követelte, hogy az Alapítvány hozza harcra kész állapotba a hajót, és bocsássa az anacreoni flotta rendelkezésére. Alávaló pimaszságában odáig ment, hogy kijelentette: az ön múlt heti jegyzéke mögött az Alapítványnak azon szándéka húzódik meg, hogy megtámadja Anacreont. És hogy a csatahajó helyreállításának a megtagadása csak alátámasztaná az ő gyanúját, és arra kényszerítené, hogy lépéseket tegyen királysága védelme érdekében. Ezek az ő szavai. Még hogy rákényszerítené! Nos, ezért vagyok most itt.

Hardin barátságosan elmosolyodott.

– Ő természetesen visszautasításra számít – mosolygott vissza Verisof –, ami tökéletes ürügyet szolgáltatna neki az azonnali támadásra.

– Ezzel én is tisztában vagyok, Verisof. Ezek szerint van legalább hat hónapunk; így hát hozassa rendbe a hajót, és adja át neki üdvözletemmel egyetemben. Megbecsülésünk és tiszteletünk jeléül pedig keresztelje át Wienisre – mondta, és elnevette magát.

Verisof arcán válaszul megint megjelent valami halvány mosolyféle.

– Azt hiszem, Hardin, hogy ez a logikus lépés, de azért félek.

– Mitől?

– Mert ez igazi hajó! Valamikor tudtak építeni! És az űrtartalma is legalább fele az egész anacreoni flottáénak. Atomütőereje akkora, hogy akár egy egész bolygót képes szétverni, a védőpajzsa pedig képes ellenállni a Q-sugárnak anélkül, hogy a saját sugárzása megnövekednék. Túl sok a jóból, Hardin…

– Szófia beszéd, Verisof, szófia beszéd! Maga ugyanúgy tudja, mint én, hogy azokkal a fegyverekkel, amelyek már most a kezében vannak, könnyűszerrel térdre kényszeríthetne bennünket, még mielőtt a magunk számára helyreállíthatnánk azt a hajót. Mit számít hát akkor, ha a cirkálót is a kezére játsszuk? Jól tudja maga is, hogy sohasem kerül sor igazi háborúra.

– Lehetséges. Igen. – A nagykövet fölemelte a fejét. – De…

– Nos? Miért állt meg? Folytassa!

– Nézze, ez nem tartozik rám. De olvasom az újságot – az asztalra tette a Journalt, s rámutatott az első oldalra. – Mi akar ez lenni?

Hardin közönyös pillantást vetett az újságra.

– „A tanácsnokok egy csoportja új politikai pártot alakít.”

– Ennyit én is kiveszek – mondta Verisof idegesen. – Tisztában vagyok azzal, hogy ön jobban ismeri a belső helyzetet, mint én, de hát ezek itt éppen csak fizikai erőszakkal nem fenyegetik önt. Mekkora erő van mögöttük?

– Átkozottul sok. A legközebbi választások után minden valószínűség szerint az övék lesz a többség a tanácsban.

– Előbb nem? – Verisof sanda pillantást vetett a polgármesterre. – A választásokon kívül más módjai is vannak a hatalom megszerzésének.

– Csak nem néz engem is Wienisnek?

– Nem. Csakhogy a hajó kijavítása hónapokig is eltart, és utána biztosra vehetjük a támadást. Meghátrálásunkat a szégyenletes gyengeség jeleként értelmezik majd, a birodalmi cirkálóval viszont meg fog kétszereződni Wienis flottájának az ereje. Ne legyek főpap, ha ez nem fog támadni. Miért kockáztassunk? Két dolgot is tehet: vagy tárja föl a kártyáit a tanács előtt, vagy már most vigye kenyértörésre a dolgot Anacreonnal.

Hardin bosszús arcot vágott.

– Kenyértörésre, most, mielőtt a válság megérne? Ez az egyetlen dolog, amit nem szabad megtennem. Ha nem tudná, létezik a Seldon-féle Terv.

Verisof némi habozás után kibökte:

– Ezek szerint ön tökéletesen meg van győződve arról, hogy van ilyen Terv?

– Aligha férhet hozzá kétség – hangzott a szilárd válasz. – Jelen voltam, amikor az Időkripta megnyílt, és Seldon saját hangja lebbentette föl róla a fátylat.

– Ebben én nem kételkedem, Hardin. Csupán az nem fér a fejembe, hogyan lehet ezer évre előre fölvázolni a történelmet. Az nem lehetséges, hogy Seldon túlbecsülte volna önmagát? – Hardin ironikus mosolyát látva mentegetőzve hozzátette: – Persze én nem vagyok pszichológus.

– Látja, erről van szó. Egyikőnk sem az. Én azonban fiatal koromban beleszagoltam annyira a pszichológiába, hogy megértsem, mire képes e tudomány, jóllehet én magam nem vagyok képes forgatni ezt a fegyvert. Ahhoz az egyhez viszont semmi kétség sem férhet, hogy Seldon pontosan azt tette, amit állított. Ahogy ő mondja, az Alapítvány eredetileg tudományos menedékként jött létre, azzal a céllal, hogy a halódó Birodalom tudományát és kultúráját átmentse a bekövetkező barbárság századain, amelyből végül is ki fog kristályosodni a Második Birodalom.

Verisof cseppnyi kétkedéssel bólintott, s megjegyezte:

– Mindenki tudja, hogy az eseményeknek így kellene alakulniuk. De megengedhetjük-e vajon a kockázat luxusát? Kockára tehetjük-e vajon a mát valamiféle ködös jövő érdekében?

– Nem tehetünk mást, mivel a jövő nem ködös. Seldon kiszámította és rendszerezte. Történelmünk minden egymás után következő válságát feltérképezte, és bizonyos mértékig mindegyikre kihat, hogyan sikerül az előzőt megoldani. Ez még csak a második válság, s csak a nagy mindenség a megmondhatója, mivé sokszorozódna a végén a sémától való legparányibb eltérés is.

– Ez csak meddő okoskodás.

– Egyáltalán nem az! Hari Seldon azt mondta az Időkriptában: minden egyes válság során olyan fokig leszűkül a cselekvési szabadságunk, hogy csupán egyetlen út marad nyitva a cselekvésre.

– Hogy az egyenes, de keskeny ösvényen tartózkodjunk?

– Igen, hogy tartózkodjunk az elhajlástól. Viszont ebből következik, hogy mindaddig, amíg egyetlen cselekvési lehetőségnél több is nyitva áll, a válság még nem érett meg. Engednünk kell, hogy az események sodródjanak a maguk útján, ameddig csak lehetséges, és a mindenség a tanúm, hogy én ezt fogom tenni.

Verisof nem válaszolt; csak az alsó ajkát rágcsálta a mogorva csendben. Még egy éve sincs, hogy Hardin először beszélt neki erről a kérdésről – a nagy kérdésről, vagyis hogy mit tegyenek Anacreon ellenük irányuló készülődése ellen. És akkor is csak azért, mert ő, Verisof kipakolta, ami a bögyében volt a további megalkuvó politikával kapcsolatban.

Hardin, mintha olvasott volna a nagykövet gondolataiban, így szólt:

– Jobban tettem volna, ha sohasem beszélek magának erről.

– Miért mondja ezt? – hökkent meg Verisof.

– Mert most már hatan vagyunk – rajtunk kívül a másik három nagykövet meg Yohan Lee –, akik sejtik, mi várható, és mérget mernék rá venni, hogy Seldon szándéka szerint senkinek se szabad tudnia a dologról.

– Miért?

– Mert még Seldon fejlett pszichológiai tudománya sem volt mindenható. A kelleténél több független változóval nem volt képes megbirkózni. Egyes személyekkel nem tudott dolgozni, mint ahogy a gázok kinetikai elméletét sem lehet az egyes gázmolekulákra alkalmazni. Ő csak tömegekkel foglalkozott, egy-egy bolygó egész lakosságával, méghozzá vak tömegekkel, amelyeknek sejtelmük sincs saját tevékenységük végeredményéről.

– Nem egészen értem.

– Nem tehetek róla. Nem vagyok eléggé pszichológus ahhoz, hogy tudományos magyarázatot adhatnék. De hiszen ezt maga is tudja. A Terminuson nincs képzett pszichológus, és egyetlen matematikai szakkönyv sem található ebben az ágban. Nyilvánvalóan az volt a szándéka, hogy itt senki se legyen képes a jövőt kiszámítani. Seldon azt akarta, vakon tapogatózzunk előre, ami – a tömegpszichológia törvényei szerint – egyedüli biztosítéka annak, hogy a helyes úton maradjunk. Egyszer már említettem magának, hogy fogalmam sem volt róla, hová lyukadunk ki, miután elzavartam innét az anacreoniakat.

– Engem csak az izgatott, hogy fönntartsam az erőegyensúlyt, semmi több. Csak később véltem fölfedezni valamiféle szabályszerűséget az eseményekben, de minden tőlem telhetőt megtettem, hogy ne építsek erre a fölfedezésemre. Az előrelátásból következő beavatkozás kizökkentette volna a tervet.

Verisof elgondolkodva bólintott.

– Majdnem ilyen bonyolult okoskodásokat hall az ember odaát az anacreoni templomokban is. És honnan fogja tudni, hogy eljött a cselekvés órája?

– Már most is tudom. Maga mondta, hogy mihelyt helyreállítjuk a csatahajót, semmi sem térítheti el Wienist attól a szándékától, hogy megtámadjon bennünket. Ebben a vonatkozásban tehát csak egyetlen lehetőség marad, igaz?

– Úgy van.

– Helyes. Ennyit a külső helyzetről. Ugyanakkor azt is elismeri, hogy a legközelebbi választások után új és hajthatatlan tanács alakul, amely ki fogja erőszakolni az Anacreon elleni akciót. Itt sem marad más lehetőség.

– Igen.

– És mihelyt az összes választási lehetőség elapad, nyakunkon a válság, nem igaz? És én mégis aggódom.

Elhallgatott, és Verisof várta, hogy folytassa. Hardin lassan, szinte vonakodva szólalt meg:

– Van egy olyan gyanúm, pontosabban Inkább megérzésem, hogy a Terv szerint a külső és belső nyomásnak egy időben kellene forrpontra jutnia. Ezzel szemben néhány hónap eltérés ígérkezik. Wienis valószínűleg még a tavasz előtt támadni fog, a választások pedig csak egy év múlva esedékesek.

– És ez olyan fontos lenne?

– A jó ég tudja. Vagy a számításokba csúszott bele kisebb hiba, vagy ott a baj, hogy én túl sokat tudtam. Azon igyekeztem, hogy amit ismerek a jövőből, sohase befolyásolja a tetteimet, de hát ki tudja? És egyáltalán mi lesz a következménye ennek a hézagnak? Lesz, ahogy lesz – szegte föl a fejét –, egyvalamit azonban szilárdan eltökéltem.

– Éspedig?

– Amikor a válság beüt, én az Anacreon bolygón leszek. Ott akarok lenni a tetthelyen… De ennyi elég is, Verisof. Későre jár. Jöjjön, csapjunk egy görbe éjszakát. Szükségem van a kikapcsolódásra.

– Rendben van, de ne menjünk sehova – mondta Verisof. – Nem szeretném, ha fölismernének, különben mit szólna ez az új párt, amelyet a maga drágalátos tanácsnokai összehoznak. Rendelje ide a brandyt.

És Hardin odarendelte – de nem túl sokat.

3.

Valamikor hajdanán, amikor még a Galaktikus Birodalom az egész galaxisra kiterjedt, az Anacreon a Periféria leggazdagabb tartományának központja volt, és az alkirályi palota nem egy császári vendégnek adott pompás szállást. És ezek közül nem egy odaült a légi robogók kormánya mögé, hogy kipróbálja a szerencséjét meg a tűpuskáját a niakmadár nevű tollas repülő erődök ellen.

Az Anacreon dicsősége a semmibe enyészett azóta. Az alkirályi palota helyén csak tátongó romok maradtak, kivéve azt a szárnyát, amelyet az Alapítvány szakmunkásai helyreállítottak. És kétszáz év óta egyetlen császár sem tette a bolygó földjére.

De a niakvadászat megmaradt királyi sportnak, s az éles szem meg a biztos kéz a tűpuska kezelésében még mindig fő erénynek számított az anacreoni királyi udvarban.

Lepold, a király – és mint ahogy elmaradhatatlanul, bár indokolatlanul hozzátették: a határbirtokok ura – még tizenhat sem múlott, de már bőséges tanújelét adta ügyességének. A tizenharmadik évét sem töltötte be, amikor leszedte az első niakot; a tizediket a trónra lépése utáni héten; és most a negyvenhatodik madárral tartott éppen hazafelé.

– Meglesz az ötven, mire nagykorú leszek – mondta lelkesen. – Ki fogad velem?

Udvaronc azonban nem fogad a király ügyességére, mert könnyen kiteszi magát a nyerés halálos veszedelmének. Ezúttal sem vette föl senki a kihívást, így hát a király jókedvűen elindult átöltözni.

– Lepold!

A király két lépcsőfok között megtorpant, meghallván az egyetlen hangot, amelynek önkéntelenül engedelmeskedett a lába. Durcásan hátrafordult.

Wienis állt lakosztálya küszöbén, és türelmetlenül intett unokaöccsének.

– Küldd el őket! Gyorsan!

A király kurtán biccentett, és a két kamarás hajlongva lehátrált a lépcsőn. Lepold belépett nagybátyja szobájába.

Wienis szemrehányóan méregette a király vadászöltönyét.

– Hamarosan sokkal fontosabb dolgokkal kell foglalkoznod, mint a niakvadászat.

Hátat fordított, és az íróasztalhoz ballagott. Amióta kiöregedett abból, hogy élvezni tudná a levegő süvítését, a nyaktörő szaltót szárnycsapásnyira a niakmadártól, a légi robogó perdülését és meredek emelkedését lába apró mozdulatára, azóta csak ócsárló szava volt az egész sportról.

Lopold tisztában volt azzal, hogy nagybátyjának savanyú a szőlő, ezért – nem minden rosszmájúság nélkül – lelkendezni kezdett:

– Sajnálhatod, bácsikám, hogy nem jöttél velünk! Fölvertünk egyet a samiai vadonban, micsoda példány! Mi utána. Legalább száz négyzetkilométert keresztül-kasul száguldunk vagy két órán keresztül. Ekkor én föl a masinát napiránt – a kezével úgy tett, mintha most is a gépben ülne –, és megpörgetem, mint az orsót. Zutty, neki a bal szárnya alatt, a tomporánál. Ettől megvadul, és rézsút fölvág a magasba. Én balra kitérek, és várom, hogy lecsapjon. És valóban, mint a vércse, zuhan rám. Szárnycsapásnyira sem volt, amikor én uccu, el alóla, és…

– Lepold!

– Ühüm… Eltrafáltam!

– Jó, jó. Ide figyelsz végre?

A király vállat vont, és elvonult a sarokasztal mellé, ahol is egyáltalán nem királyi duzzogással, nagybátyja tekintetét elkerülve, csipegetni kezdett a leradióból. Wienis mintegy bevezetésképpen odavetette:

– Voltam ma a hajón.

– Miféle hajón?

– Csak egy hajó van. A hajó. Az, amelyiket az Alapítvány a flotta számára helyreállítja. A régi birodalmi cirkáló. Elég világosan fejezem ki magam?

– Ja, az? Ugye megmondtam, hogy az Alapítvány kijavítja nekünk, ha megkérjük rá?! Szamárság, amivel folyton rágod a fülemet, hogy meg akarnak támadni bennünket. Mert ha ez volna a szándékuk, akkor mért csinálnák meg nekünk a hajót? Hidd el, ez sehogyan se stimmel.

– Hülye vagy, Lepold!

A király, aki éppen félredobta egy leradió héját, és új dióért nyúlt, elvörösödött.

– Izé… ide figyelj… – dadogta mérgesen, a dühe azonban alig volt több gyerekes durcásságnál. – Nem hinném, hogy jogod van így nevezni. Megfeledkezel magadról. Ha nem tudnád, két hónap múlva nagykorú leszek.

– Úgy van, és pont neked való az uralkodói felelősség. Ha csak feleannyi időt szentelnél a közügyeknek, mint amennyit a niakvadászatra áldozol, akkor nyugodt lelkiismerettel távoznék a kormányzói székből.

– Nem érdekel. Tudd meg, hogy ennek semmi köze az ügyhöz. A tény az, hogy hiába vagy kormányzó herceg meg a nagybátyám, a király én vagyok, és te az alattvalóm vagy. Nem szabadna engem hülyének nevezned, és egyébként sem volna szabad ülnöd a jelenlétemben. Nem kértél engedélyt rá. Szerintem jó lenne, ha vigyáznál magadra, mert még hamarosan tenni találok valamit.

Wienis szeme fagyos volt, mint a jégcsap.

– Felségednek szólítsalak?

– Igen.

– Rendben van. Felséged hülye.

Sötét szeme parázslott összevont szemöldöke alatt, s az ifjú király lassan a székébe roskadt. A herceg arcán gúnyos elégedettség suhant át, de gyorsan tova is tűnt. Vastag ajkai mosolyra nyíltak, s egyik keze megpihent a király vállán.

– Sose bánd, Lepold. Nem lett volna szabad elragadtatnom magam. Néha nehezen tudja megőrizni az ember a méltóságát, amikor az események súlya… De érted egyáltalán, miről beszélek?

Ha a szavai nyájasak is voltak, a szemében megmaradt a keménység. Lepold bizonytalanul hebegte:

– Hogyne. Az államügyek, ugyebár, fenemód terhesek. – Nem minden nyugtalanság nélkül várta, hogy most mindenféle vacak részletet zúdítanak a nyakába arról, hogy áll az ez évi kereskedelem a smyrnóiakkal, meg hogy hol tart jelenleg az a véget nem érő civódás, amely a Rőt Folyosó gyéren lakott bolygói körül zajlik.

– Ide figyelj, fiam, már régen beszélni akartam veled erről – mondta Wienis –, de hát tudom, hogy a heves ifjúság türelmetlen a száraz államügyek iránt.

– Csak ki vele, nem tesz semmit – intett Lepold. Wienis ügyet sem vetett rá.

– Két hónap múlva viszont nagykorú leszel. S mi több: nehéz idők jönnek, s neked is oda kell állnod a gátra. Hisz attól kezdve, Lepold, király leszel.

A fiú bólintott, de arca közönyös maradt.

– Háború lesz, Lepold.

– Háború! De hiszen fegyverszünetet kötöttünk Smyrnóval…

– Nem Smyrno: az Alapítvány.

– Bácsikám, de hiszen helyrehozzák a hajót. Azt mondta…

Nagybátyja ajkbiggyesztése belefojtotta a szót.

– Lepold – mondta ez egy árnyalattal ridegebben –, beszéljünk, mint férfi a férfival. Háború lesz az Alapítvánnyal, akár helyreállítják a hajót, akár nem, sőt a hajó kijavítása csak siettetni fogja a dolgot. Az Alapítvány a hatalom és az erő forrása. Királyságunk egész nagysága, a hajói és a városai, a kereskedelme, egész léte azoktól a morzsáktól függ, amelyeket az Alapítvány könyöradományként nagy nehezen nyújtani kegyeskedik nekünk. Jól emlékszem még azokra az időkre – nem is olyan régen volt –, amikor az anacreoni városokat szénnel és olajjal fűtötték. Különben hagyjuk, úgysem értenéd meg.

– Szerintem – kockáztatta meg a király félénken – hálásnak kellene lennünk…

– Hálásnak? – üvöltötte Wienis. – Hálásnak azért, mert fukar kézzel elénk vetnek egy-egy alamizsnát, s közben csak a nagy mindenség a tanúja, mit tartanak meg maguknak! S mi végre? Hogy valamikor ők legyenek a galaxis urai!

Tenyerét unokaöccse térdére helyezte, s szeme résnyire szűkült.

– Lepold, te Anacreon királya vagy. Fiaid és fiaidnak a fiai a világegyetem urai lehetnek, ha a kezedben lesz a hatalom, amelytől az Alapítvány megfoszt bennünket!

– Ebben van valami! – Lepold szemében megcsillant egy szikra, és a háta kiegyenesedett. – Elvégre is milyen jogon tartogatják maguknak? Ez nem járja, ugye? Anacreon is számít tán valamit, nem?

– Lám, végre kezdesz kapisgálni. No mármost, fiam, mi van akkor, ha Smyrno a saját szakállára megtámadja az Alapítványt, és kezébe kaparintja az egész hatalmat? Mit gondolsz, meddig tudjuk elkerülni a csatlóssorsot? Meddig tudsz megülni a trónodon?

Lepold egyre izgatottabb lett.

– A mindenségit, valóban! Én mondom neked, hogy teljesen igazad van. Nekünk kell támadnunk elsőként. Tisztára önvédelemből.

Wienis arcán szélesebbre nyílt a mosoly.

– Vedd hozzá ehhez, hogy valamikor, nagyapád uralkodásának a legelején, katonai támaszpontot állítottunk föl a Terminuson, az Alapítvány-bolygón, s ez a támaszpont létfontosságú volt a haza védelme szempontjából. Kénytelenek voltunk azonban föladni azt a támaszpontot az Alapítvány vezetőjének – ennek az agyafúrt parasztnak, ennek a tudósnak, akinek egy csöpp nemes vér sem folyik az ereiben – a mesterkedései folytán. Érted, miről van szó, Lepold? A te nagyapádat megalázta ez a közönséges fráter. Én nem felejtettem el őt! Alig volt idősebb nálam, amikor idejött a maga ördögi mosolyával és ördöngös eszével – és a háta mögött mindhárom királyság hatalmával, amelyek gyáván összeszövetkeztek nagyságunk ellen.

Lepold arca kipirult, és a szemében felparázslott az iménti szikra.

– Seldonra mondom, ha a nagyapám helyében lettem volna, én kardot ragadok!

– Nem, Lepold. Mi úgy döntöttünk, hogy kivárjuk a megfelelő alkalmat a sérelem megtorlására. Apád, korai halála előtt, abban reménykedett, hogy ő lehet az, aki… – Wienis elfordította az arcát. Kis idő múlva, mint aki az érzelmeivel küszködik, így folytatta: – A bátyám volt. De ha a fia…

– Igenis, bácsikám. Nem leszek méltatlan őhozzá. Én már döntöttem. Az a helyénvaló, ha kifüstöljük ezt a darázsfészket, méghozzá haladéktalanul.

– Csak lassan a testtel. Először meg kell várnunk, amíg elkészül a csatahajó. A puszta tény, hogy vállalkoztak erre a munkára, azt bizonyítja, hogy félnek tőlünk. Az ostobák megpróbálnak kiengesztelni bennünket, de mi, ugyebár, nem dőlünk be nekik?

Lepold öklével belecsapott a tenyerébe.

– Nem, amíg én vagyok a király!

Wienis ajka gúnyos mosolyra biggyedt.

– És azonkívül meg kell várnunk, amíg Salvor Hardin megérkezik.

– Salvor Hardin! – A király szeme hirtelen kerekre tágult, és sima, gyerekes arcáról lehullott a rákényszerített majdnem-keménység.

– Igen, Lepold, az Alapítvány vezetője személyesen jön ide a te születésnapodra, nyilván azzal a szándékkal, hogy nyájas szavakkal elringasson bennünket. De nem fog neki sikerülni.

– Salvor Hardin! – suttogta a király.

– Csak nem félsz ettől a névtől? – ráncolta a homlokát Wienis. – Ez ugyanaz a Salvor Hardin, aki előző ittjártakor beleverte az orrunkat a sárba. Nem feledkezel meg tán a királyi házat ért súlyos sérelemről? Méghozzá egy közember részéről. Egy csatornatölteléktől.

– Nem. Azt hiszem. Dehogy feledkezem el! Meg fogunk fizetni neki, csak… csak… egy kicsit félek.

A herceg talpra ugrott.

– Félsz? Mitől? Mitől, te… te kis… – Nagyot nyelt.

– Izé… hogy is mondjam… szentségtörés lenne megtámadni az Alapítványt. Vagyis… – Elakadt.

– Nos?

– Vagyis ha valóban létezne a Galaktikus Szellem – dadogta –, akkor… izé… nem tetszene neki. Nem gondolod?

– Nem, nem gondolom – hangzott a kemény válasz. Wienis visszaült a helyére, és különös mosoly jelent meg az ajka körül. – Sokat jár a fejedben ez a Galaktikus Szellem, nemde? Ez az eredménye annak, hogy szabadjára engedtünk. Telebeszélte a fejedet az a Verisof, ugye?

– Sokat magyarázott nekem…

– A Galaktikus Szellemről?

– Igen.

– Ó, te szopós majom, hisz ő annyira sem hisz ebben a hókuszpókuszban, mint én, pedig én aztán egy csöppet sem hiszek benne! Hányszor mondtam neked, hogy ostobaság az egész!

– Tudom, hogy az, de hát Verisof azt mondja…

– Az ördögbe Verisoffal! Ostobaság, ha mondom. Lepold egy ideig makacsul hallgatott, aztán kibökte:

– Mégis mindenki hisz benne. Vagyis a Hari Seldon prófétáról szóló mesékben, abban, hogy az Alapítványra hagyta parancsolatai végrehajtását, s egykor még eljöhet a földi paradicsom; meg hogy aki ellenszegül a parancsolatainak, az örök kárhozatra ítéltetik. Az emberek hisznek ebben. Én elnököltem az ünnepségeken, és biztos vagyok benne, hogy hisznek.

– Az emberek hisznek, de mi nem. És hálás lehetsz érte, hogy ez így van, mert ennek a hülyeségnek köszönheted, hogy isteni kegyelemből vagy király s félisten magad is. Nagyon praktikus. Így senki sem mer lázadni, és vakon engedelmeskednek mindenben. Ezért kell hát neked meghirdetni a háborút az Alapítvány ellen. Én csak kormányzó herceg vagyok, s csak ember. Te viszont király vagy, és nekik több mint félisten.

– De igazából nem vagyok az – mondta a király elmélázva.

– Persze hogy igazából nem vagy az – hangzott az ironikus válasz –, de mindenki számára az vagy, kivéve az Alapítvány népét. Világos? Mindenki számára, kivéve az alapítványiakat. Ha ezekkel leszámolunk, akkor többé senki sem tagadhatja meg tőled az istenséget. Erre gondolj!

– És azután mi magunk is képesek leszünk a templomok energiadobozait kezelni, meg a hajókat, amelyek ember nélkül repülnek, meg a Szent Eledelt, amely meggyógyítja a rákot, meg a többit? Verisof azt mondta, hogy csak azok, akiken rajta van a Galaktikus Szellem áldása…

– Verisof azt mondta! Verisof Salvor Hardin után a te legnagyobb ellenséged. Tarts velem, Lepold, és ne törődj velük. Mi együtt visszaállítjuk a Birodalmat – mi ez az Anacreoni Királyság ahhoz képest! –, amely egytől egyig a pajzsa alá gyűjti a galaxis sok milliárd csillagát. Mi a jobb: ez, vagy a „földi paradicsomról” való halandzsa?

– E-ez.

– Ígérhet ennél többet Verisof?

– Nem.

– No látod. – Majd ellentmondást nem tűrő hangon hozzátette: – Azt hiszem, lezárhatjuk az ügyet. – Nem várt választ. – Most menj. Később én is lemegyek. Csak még egyet, Lepold.

A fiatal király visszafordult a küszöbről. Wienis csupa mosoly volt, csak a szeme maradt komor.

– Légy óvatos, fiam, azokkal a niakvadászatokkal. Amióta az a szerencsétlenség történt az apáddal, veled kapcsolatban is el-elfog a rossz előérzet. Sose lehet tudni abban a kavarodásban, amikor összevissza röpködnek a tűpuska lövedékei. Vigyázni fogsz magadra, ugye? És megteszed, amire kérlek az Alapítvány ügyében?

Lepold szeme tágra nyílt, majd lesütött szemmel csak ennyit rebegett:

– Igen, persze…

– Helyes! – Kifejezéstelen tekintettel bámult távozó unokaöccse után, aztán visszament az íróasztalához.

A távozó Lepold fejében pedig józan, de nem minden aggodalom nélküli gondolatok kavarogtak. Talán valóban jobb lenne, ha megvernék az Alapítványt, és megkaparintanák mindazt a hatalmat, amelyről Wienis beszélt. De utána, ha a háborúnak vége, és ő szilárdan ül a trónján… nem tudott szabadulni attól a gondolattól, hogy jelen pillanatban Wienis és két nagyszájú fia következett a trónöröklési listán.

De hát ő király. És egy király könnyedén megszabadulhat bárkitől. Még ha a nagybátyjáról és az unokatestvéreiről van is szó.

4.

Sermak után Lewis Bort fejtette ki a legnagyobb aktivitást, hogy összegyűjtse azokat az elégedetlenkedőket, akik az egyre hangosabb Akciópártban tömörültek. Mégsem volt tagja annak a küldöttségnek, amely csaknem fél évvel korábban fölkereste Salvor Hardint. Nem azért, mintha nem méltányolnák a szolgálatait; épp ellenkezőleg. Távolmaradásának az volt az egyetlen oka, hogy abban az időben éppen Anacreon központi bolygóján járt.

Magánemberként látogatott oda. Nem keresett föl egyetlen hivatalos személyt sem, és nem is csinált semmi említésre méltót. Mindössze körülkémlelte a nyüzsgő bolygó sötétebb sarkait, és tömpe orrával végigszimatolta a poros zugokat.

– A rövid téli nap – amely borúsan köszöntött be, és havazással búcsúzott – a vége felé járt, amikor visszaérkezett. Egy óra múlva Sermak házának nyolcszögletű asztala mellett ült.

Első szavait nem arra szánta, hogy felvidítsa az egybegyűlteket, akik eléggé nyomott hangulatban bámulták a havas tájra leereszkedő éjszakát.

– Attól tartok – mondotta –, hogy helyzetünket a színpadias szójárással veszett ügynek nevezett kifejezéssel tudnám a legpontosabban körülírni.

– Azt hiszed? – kérdezte Sermak komoran.

– Ez már nem hit kérdése, Sermak. Meggyőződésem.

– A fegyverek… – kezdte volna doktor Walto kissé fontoskodóan, de Bort nem hagyta szóhoz jutni.

– Ne is említsd. Ez régi nóta. – Szemét végighordozta a többieken. – Én az emberekről beszélek. Bevallom, a saját ötletem volt, hogy valamilyen palotaforradalomszerűséget kellene kirobbantanunk, és olyasvalakit a trónra ültetnünk, aki barátságosabb az Alapítvány iránt. Az ötlet nem volt rossz. Most sem az. Csakhogy megvan az az egyetlen apró hibája, hogy kivihetetlen. A nagy Salvor Hardin tett róla, hogy az legyen.

Sermak savanyú képpel közbevetette:

– Nem árulnád el a részleteket, Bort…?

– Részleteket! Nincsenek részletek! Nem olyan egyszerű a dolog. Az az egész átkozott anacreoni helyzet. A vallás, amelyet az Alapítvány hozott létre. És amely működik.

– Úgy!

– Látnotok kellene működésében, hogy méltányolni tudjátok. Mert mit láttok itt? A népes papneveldét, meg azt a néhány alkalmi mutatványt, amelyet a város eldugott zugaiban megrendezünk a zarándokok épülésére, mi mást? Az egész ügy alig érint bennünket a maga teljességében. Ott viszont…

Lem Tarki egyik ujjával végigsimította hetyke hollandus bajuszkáját, és megköszörülte a torkát.

– Miféle vallásról beszélsz? Hiszen Hardin mindig azt hajtogatta, hogy az egész csak egy gyerekes cécó, amely arra jó, hogy minden további nélkül elfogadják a tudományunkat. Emlékszel, Sermak, mit mondott azon a napon…

– Hardin magyarázatait nem kell mindig készpénznek venni – vetette közbe Sermak. – De mégis, Bort, miféle vallás az?

Bort elgondolkodott.

– Etikai szempontból semmi baj. Alig különbözik a régi Birodalom változatos filozófiai iskoláitól – magas erkölcsi követelmények satöbbi. Ebben a vonatkozásban nem találni kivetnivalót. A vallás egyike a történelem nagy civilizáló tényezőinek, s mint ilyen betölti…

– Ezt mi is tudjuk – szakította félbe Sermak türelmetlenül. – Térj a lényegre!

– Tessék. – Bort egy kicsit bosszús volt, de nem mutatta. – A vallás, vagyis az a vallás, amelyet az Alapítvány ültetett el és istápolt, szigorú tekintélyuralmi elvre épül. A papság kizárólagos ellenőrzést gyakorol azok fölött a tudományos eszközök fölött, amelyeket mi adtunk Anacreonnak, kezelésüket azonban csupán tapasztalati úton sajátították el. Ők feltétel nélkül hisznek ebben a vallásban és a kezükben levő erők… izé… szellemi mivoltában. Példának okáért néhány hónappal ezelőtt egy tökfej babrált az egyik nagyobb erőművel, amely a thessalekioni templomban volt, és öt háztömb a levegőbe röpült. Mindenki, még a papok is, isteni bosszúállást láttak a dologban.

– Emlékszem rá. Annak idején a lapok is hozták az esetet, persze meghúzva. De nem tudom, mire akarsz kilyukadni.

– Hát ide figyelj – mondta Bort érdesen. – A papság piramist alkot, amelynek a csúcsán a király ül, akit kisebbfajta istenségnek tekintenek. Isten kegyelméből való abszolút uralkodó – s a nép meg a papság is vakon hisz ebben. A királyt nem lehet csak úgy egyszerűen elmozdítani. Érted végre, hogy miről van szó?

– Várj csak – szólt közbe Walto. – Hogy értetted azt, hogy mindez Hardin műve? Hogy kerül ő ide?

Bort elkeseredett pillantást vetett a kérdezőre.

– Az Alapítvány kitartóan táplálta ezt a csalást. Minden tudományunkkal támogattuk az ámítást. Nincs olyan ünnepség, ahol a trónoló királyt ne övezné, s ne ragyogna koronaként a feje fölött radioaktív dicsfény. Aki hozzáér, alaposan megégeti a kezét. Alkalmas pillanatban a levegőbe emelkedhet, s mintegy isteni sugallatra tovalebeghet. Egyetlen kézmozdulatára sejtelmes gyöngyházfény önti el a templomot. Se vége, se hossza ezeknek az egyszerű trükköknek, amelyekkel a mi jóvoltunkból ügyeskedik, s amelyeket még a papok is készpénznek vesznek – jóllehet ők maguk azok, akik a szerkezeteket kezelik.

– Szép kis helyzet – harapott az ajkába Sermak.

– Sírni tudnék, akár a Városház park szökőkútja – fakadt ki Bort –, ha rágondolok, milyen alkalmat szalasztottunk el. Mert mi volt a helyzet harminc évvel ezelőtt, amikor Hardin kimentette az Alapítványt Anacreon karmai közül? Abban az időben az anacreoni népnek sejtelme sem volt arról, hogy a Birodalom lejtőre jutott. A zeoni fölkelés után többé-kevésbé a maguk urai voltak a saját portájukon, de valójában még akkor sem eszméltek rá arra, hogy a Birodalom az utolsókat rúgja, amikor megszakadt a közlekedés, és Lepoldnak az az útonálló nagyapja királyt csinált magából.

– Ha a császárnak lett volna egy kis mersze, két cirkáló meg a minden bizonnyal föllángoló belső lázadás segítségével könnyedén visszaállíthatta volna a hatalmát. És mi, mi is megtehettük volna ugyanezt, de nem! Ehelyett Hardin beléjük ültette az uralkodó istenítését. Miért? Miért? Miért? Sehogyan sem fér a fejembe.

– És Verisof mit csinál? – vágott közbe Jaim Orsy váratlanul. – Egy időben maga is közel állt az Akciópárthoz. Mért nem tesz semmit? Vagy neki is hályog nőtt a szemén?

– Nem tudom – vágta rá Bort. – Nekik ő főpap. Amennyire én meg tudom ítélni, csupán technikai dolgokban látja el tanácsokkal a papságot, egyébként nem tesz semmit.

Feszült csend ült a szobára. Minden szem Sermakra meredt. A fiatal pártvezér idegesen harapdálta a körmét, aztán kitört belőle:

– Nem lehet! Valami bűzlik a dologban!

Körülhordozta a tekintetét, majd dühösen hozzátette:

– Hardin ennyire ostoba volna?

– Úgy látszik – vonta meg a vállát Bort.

– Soha! Valami itt nincs rendjén. Csak égbekiáltó esztelenséggel volna képes valaki arra, hogy ilyen alaposan és visszavonhatatlanul elfűrészelje maga alatt a fát. Erre Hardin még akkor sem lenne képes, ha egy csöpp esze sincs, amit én kötve hiszek. Egyfelől megalapít egy vallást, hogy a belső lázadás utolsó lehetőségét is megszüntesse, másfelől pedig állig fölfegyverzi Anacreont. Nem értem.

– Elismerem, hogy kissé zavaros a dolog – mondta Bort –, de hát ezek a tények! Mi másra gondolhatnánk?

– Nyílt árulás! Megvásárolták! – heveskedett Walto.

De Sermak türelmetlenül megrázta a fejét.

– Ez sem magyaráz meg semmit. Az egész ügy olyan esztelen és értelmetlen, mint… Mondd csak, Bort, hallottál valamit egy csatahajóról, amelyet állítólag az Alapítvány helyrepofoz az anacreoni flotta részére?

– Csatahajó?

– Egy régi birodalmi cirkáló.

– Nem hallottam. De hát attól még meglehet. A hadikikötők szent helyek, és közönséges halandók a közelükbe sem mehetnek. A hadiflottáról sohasem hall az ember semmit.

– Valami azért mégis kiszivárgott. A párt egyik képviselője fölvetette a dolgot a tanácsban. Nos, Hardin egy percig sem tagadta. A szóvivői kikeltek a rémhírterjesztők ellen, és ennyiben maradt a dolog. Nem zörög a haraszt…

– Szépen beleillik a képbe – mondta Bort. – Ha igaz a hír, akkor teljesen elment az eszünk. De az egész helyzeten már nem sokat ront.

– Szerintem – szólt közbe Orsy – Hardinnak nincs semmilyen titkos fegyver a tarsolyában. Mert az…

– Hogyne – szakította félbe Sermak maró gúnnyal –, talán egy paprikajancsi, amely a kellő lélektani pillanatban előugrik a zsákból, és az öreg Wienis egyből berezel. Az Alapítvány akár föl is robbanthatná magát, ha már csak valamilyen titkos fegyverbe vethetné a bizodalmát, és akkor egyszerre vége lenne minden bajának.

– Akkor hát – váltott témát sietve Orsy – a kérdés arra az egy dologra szűkül le, hogy mennyi időnk maradt. Nos, Bort?

– Úgy van. Ez itt a kérdés. De ne nézz rám, én sem tudom megmondani. Az anacreoni sajtó sohasem tesz említést az Alapítványról. A jelen pillanatban egyéb sincs benne, mint a küszöbönálló ünnepségek. Lepold a jövő héten lesz nagykorú.

– Akkor hát több hónappal rendelkezünk. – Walto először mosolyodott el az este folyamán. – Időt nyerhetünk.

– Időt, időt! – vágott közbe Bort türelmetlenül. – Mondtam, hogy a királyt istennek tekintik. Csak nem föltételezitek, hogy külön propaganda-hadjáratra van szüksége ahhoz, hogy harcra tüzelje a népét? Csak nem hiszitek azt, hogy előbb agresszióval kell megvádolnia bennünket, hogy aztán szabadjára engedhesse az alantas érzelmeket? Ha eljön az ideje, Lepoldnak csak parancsot kell adnia, és a nép harcolni fog. Ennyi az egész. Éppen ebben van a rendszer átka. Egy istennek nem tesznek föl kérdéseket. Ahogy én látom, akár már holnap kiadhatja a parancsot, mi meg megsüthetjük a tudományunkat.

Mindenki egyszerre próbált beszélni, és Sermak az asztalt verte az öklével, hogy rendet teremtsen, amikor fölvágódott az elülső ajtó, és Leví Norast toppant be. Felöltőjét le sem vetve robogott föl a lépcsőn, hónyomokat hagyva maga után.

– Ide nézzetek! – kiabálta, s egy hideg, hófoltos újságot dobott az asztalra. – tévé is ezt harsogja.

Öt fej hajolt a szétterített újság fölé. Sermak fojtott hangon kitört:

– Nagy ég! Az Anacreonra megy! Az Anacreonra!

– Árulás! – visította Tarki izgatottan. – Átkozott legyek, ha Waltónak nincs igaza! Eladott bennünket, és most megy a vérdíjért.

Sermak kiegyenesedett.

– Nem maradt más választásunk: holnap bizalmatlansági indítványt teszek a tanácsban Hardin ellen. És ha ez nem megy keresztül, akkor…

5.

A hó elállt, de a talajt vastag hóbunda borította, s a csillogó gépkocsi csak nagy üggyel-bajjal tudott előrevergődni a néptelen utcákon. A hajnal közeledtét jelző piszkosszürke derengés nemcsak költői értelemben volt hideg, hanem a maga vaskos valóságában is, nem csoda hát, hogy bármily zavarosak voltak is akkoriban az Alapítvány politikai ügyei, senkit – lett légyen az akcionista vagy Hardin-párti – Nem fűtött annyira a tettvágy, hogy ilyen korán az utcára merészkedjék.

Yohan Leenek se fűlt ehhez a foga, s ki is tört belőle a zokszó:

– Nagyon rossz színe lesz a dolognak, Hardin. Azt fogják mondani, hogy kereket oldott.

– Hadd mondják csak, ha nekik úgy tetszik. Nekem az Anacreonra kell eljutnom, méghozzá baj nélkül. Elég legyen hát a szóból, Lee!

Hardin hátradőlt az üléspárnák közé, s enyhén megborzongott. Nem mintha fázott volna a jól fűtött gépkocsiban, a hóborította táj fagyos látványa azonban még az ablakon keresztül is libabőrössé tette a hátát.

– Egyszer, ha lesz majd érkezésünk – mondotta elgondolkodva –, szabályoznunk kell a Terminus időjárását. Nem valami ördöngös dolog.

– Én – ellenkezett Lee – szívesebben elvégeznék előbb egyet-mást. Például befűtenék Sermaknak. Erre a célra megtenné egy jó kis száraz zárka, télen-nyáron huszonöt Celsius-fokra beszabályozva. Mit szól hozzá?

– Akkor aztán egész testőrségre lenne szükségem – mondta Hardin –, ez a kettő mit sem érne – intett a két Lee-féle fogdmegre, akik a gépkocsivezető mellől, kezüket a sugárpisztolyon nyugtatva, vizsla szemekkel fürkészték a kihalt utcákat. – Úgy látszik, mindenáron polgárháborút akar fölszítani.

– Még hogy én? Éppen elég piszkavas van a tűzben, mondhatom, nincs szükség külön szításra. – Tömzsi ujjain számolni kezdte: – Egy: Sermak tegnap jókora lármát csapott a városi tanácsban, és bizalmatlansági indítványt terjesztett be maga ellen.

– Minden joga megvolt rá – mondta Hardin szenvtelenül. – Ettől függetlenül a javaslatot 206 szavazattal 184 ellenében elvetették.

– Úgy van. Huszonkét szavazattöbbséggel hatvan helyett, amire minimálisan számítottunk. Ne is tagadja, hiszen így volt, nem?

– Meleg helyzet volt – ismerte el Hardin.

– No látja. Kettő: szavazás után az Akciópárt ötvenkilenc tagja hátsó lábára ágaskodott, és kitódult a tanácsteremből.

Hardin néma maradt, mire Lee folytatta:

– Három: Sermak, mielőtt elhagyta volna a termet, azt ordítozta, hogy maga áruló, és azért megy az Anacreonra, hogy fölmarkolja a harminc ezüstpénzt, meg hogy a tanács többsége a bizalmatlansági indítvány elutasításával cinkosságot vállal az árulásban, és hogy a pártjukat nemhiába nevezik Akciópártnak. Ezt mire tetszik vélni?

– Arra, hogy baj van, nem?

– És maga meg hajnalhasadtával kereket old, akár egy tolvaj. Szembe kellene néznie velük, Hardin, és ha kell, az ég szerelmére, hirdesse ki a szükségállapotot!

– Az erőszak a gyengék…

– …végső menedéke. Hülyeség!

– Rendben van. Majd meglátjuk. Jól jegyezze meg, amit most mondok, Lee. Harminc évvel ezelőtt megnyílt az Időkripta, s az Alapítvány ötvenedik évfordulóján megjelent Hari Seldon alakja, aki fölnyitotta a szemünket, mi is történik tulajdonképpen.

– Emlékszem – bólintott Lee elgondolkodó félmosollyal az ajkán. – Aznap vettük át a hatalmat.

– Úgy van. Akkor éltük át az első nagyobb válságot. Ez most a második; és mához három hétre lesz az Alapítvány nyolcvanadik évfordulója. Nem mond ez magának semmit?

– Csak nem jelenik meg újból?

– Még nem fejeztem be. Seldon sohasem mondott, érti, soha semmit arról, hogy visszatérne, de ez szépen belevág az egész tervébe. Mindent elkövetett, hogy homályban tartsa előttünk a jövőt. Arra sincs semmilyen mód, hogy megállapítsuk, vajon a rádiumóra be van-e állítva újabb időpontokra, hacsak szét nem szereljük a Kriptát – amely egyébként minden bizonnyal megsemmisülne, ha elkezdenénk babrálni vele. Az első megjelenés óta minden évfordulón odamentem, hátha visszatér. De soha nem történt semmi; igaz viszont, azóta ez az első alkalom, hogy valódi válság van kitörőben.

– Akkor el fog jönni.

– Lehetséges. Nem tudom. De azért a mai tanácsülésen, rögtön azután, hogy bejelenti, én hová utaztam, hivatalosan azt is közölni fogja, hogy március 14-én újabb Hari Seldon-üzenetre kerül sor, amely életbevágóan fontos tudnivalókat fog tartalmazni a nemrég sikerrel megoldott válsággal kapcsolatban. És jól figyeljen, Lee, akárhogy fogják is faggatni, többet egy szót se mondjon.

– El fogják vajon hinni? – kérdezte Lee tágra meredt szemmel.

– Nem fontos. El fognak bizonytalanodni, és éppen ez a célom. Azon fogják törni a fejüket, hogy vajon igaz-e a dolog, és mi az ördögöt akarhatok, ha mégsem igaz; az akciót mindenesetre el fogják halasztani március 14-e utánra. Én viszont már jóval előbb itthon leszek.

– De az a „sikerrel megoldott válság” blöff, ugye?

– Fölöttébb megtévesztő blöff. De itt is vagyunk a reptéren!

Az indulásra kész űrhajó mogorván meredt a magasba a szürkületben. Hardin sietve dagasztotta a havat, s a tátongó bejárati ajtónál visszafordult, üdvözlésre nyújtva a kezét.

– Ég önnel, Lee! Sajnálom, hogy itt kell hagynom magát a forró serpenyőben, de hát senki másban nem bízhatom. Ne menjen közel a tűzhöz!

– Ne féljen. Elég forró a serpenyő is. Teljesítem a parancsot. Hátralépett, s az ajtó becsukódott.

6.

Salvor Hardin nem ment egyenesen az Anacreon bolygóra, amely az egész királyságnak a nevét adta. Csak a koronázás előtti napon érkezett oda, miután röpke látogatást tett a királyság nyolc jelentősebb csillagrendszerében, éppen annyi időt töltve ott, hogy szót válthasson az Alapítvány helyi képviselőivel.

A körutazás lenyűgözte a királyság nagyságával. A Galaktikus Birodalom beláthatatlan messzeségeihez képest, amelynek valaha olyan fontos részét képezte, persze csak egy apró forgács, egy kis légypiszok volt az egész; de annak, aki megszokta, hogy egyetlen – méghozzá alig lakott – bolygóban gondolkozzék, az anacreoni méretek, akár a kiterjedést, akár a népesség nagyságát nézve, hátborzongatónak tűnhettek.

A régi Anacreon tartomány területe – amellyel nagyjából megegyezett a királyság kiterjedése – huszonöt csillagrendszert ölelt magába, s ezek közül hatnak volt egynél több lakott bolygója is. A tizenkilencmilliárdnyi lakosság, bár még mindig jóval kevesebb volt, mint a Birodalom virágkorában, az Alapítvány égisze alatt végbemenő tudományos föllendülés hatására rohamosan növekedett.

És Hardint most valósággal leteperte annak a föladatnak a nagysága. Harminc esztendő csak arra volt elég, hogy a központi bolygót sikerült erőművesíteni – a külső vidékeken még mindig jókora foltok terjengtek, ahol az atomenergiát nem állították helyre. De ez a haladás is lehetetlen lett volna azok nélkül a még működőképes ereklyék nélkül, amelyeket a Birodalom apálya hagyott hátra.

Amikor Hardin végre megérkezett a főbolygóra, a normális életmenetnek nyomát sem találta. A külső vidékek is ünnepeltek; az Anacreon bolygón azonban egyetlen ember sem akadt, aki ne feledkezett volna nyakig bele abba a vallásos zsibvásárba, amely Lepold, az isten-király nagykorúságának beköszöntését jelezte.

Hardin mindössze egy félórácskára volt képes elcsípni az elkínzott és siető Verisofot, mielőtt a nagykövetnek megint rohannia nem kellett egy újabb templomi ünnepélyre. Ez a röpke harminc perc azonban fölöttébb gyümölcsözőnek bizonyult, és Hardin elégedetten készült az éjszakai tűzijátékra.

A néző szerepét vállalta magára, mert nem volt gyomra azokhoz az egyházi funkciókhoz, amelyeket minden bizonnyal ráerőszakoltak volna, ha kiderül a személyazonossága, így amikor a palota báltermében fölsorakozott a királyság legelőkelőbb és legfényesebb nemességének csillogó hordája, Hardin szinte észrevétlenül és senki által föl nem ismerve lapult meg a fal mellett.

A hódolók hosszú sorában őt is bemutatták Lepoldnak, persze csak biztonságos távolságból, a király magányos fenségét ugyanis megközelíthetetlenné tette a gyilkos radioaktív dicsfény. És alig egy óra múlva majd ugyanez a király helyet foglal súlyos, rádium-irídium ötvözetből öntött, aranyveretű, gyémántdíszes trónján, aztán trónostul-mindenestül méltóságteljesen a levegőbe emelkedik; arasznyira a padló fölött, lassan a széles ablakhoz lebeg, amelyen át a közönséges tömeg a királyára függesztheti a szemét, és az önkívületbe üdvrivalghatja magát. A trón természetesen aligha lehetne ilyen súlyos, ha nem atommotor volna beleépítve.

Tizenegy múlt. Hardin ide-oda fészkelődött, és fölágaskodott, hogy jobban lásson. Föl akart állni egy székre, de aztán meggondolta magát. Ekkor megpillantotta Wienist, aki lassan furakodott feléje a tömegen keresztül, és várt.

Wienis csigalassúsággal haladt előre. Szinte minden lépésnél intézett egy-két kegyes szót egy-egy megilletődött nemeshez, akinek a nagyapja annak idején segített Lepold nagyapjának a királyság megkaparintásában, s szolgálataiért hercegi ranggal jutalmazták.

Végre az utolsó díszruhás főurat is lerázta magáról, és Hardin elé ért. Arcán a mosoly vigyorba rándult, és bozontos szemöldöke alatt az elégedettség szikrája villant fekete szemében.

– Kedves Hardinom – mondotta szinte suttogva –, legyen elkészülve arra, hogy unatkozni fog, ha nem akarja fölfedni a kilétét.

– Eszem ágában sincs unatkozni, fenség. Fölöttébb elszórakoztat ez az egész. A Terminuson ugyanis semmi ehhez fogható látványosság nincsen.

– Elhiszem. De nem jönne be a magánlakosztályomba, ahol nyugodtan és fültanúk nélkül elcseveghetnénk?

– Készséggel.

– Kart karba fűzve lesétáltak a lépcsőn, és nem egy özvegy hercegné emelte meglepetten a szeme elé a lornyettjét, és kérdezte álmélkodva magában, vajon ki lehet ez a szürke öltözékű és érdektelen külsejű idegen, aki ilyen kitüntetett kegyben részesül a kormányzó herceg részéről.

Wienis lakosztályán Hardin átadta magát a teljes kényelemnek, és köszönetet mormolva elfogadta a herceg saját kezével kitöltött italt.

– Lorisi bor, Hardin – mondta Wienis –, a királyi pincékből. Valódi, kétszáz éves. Tíz évvel a zeoni fölkelés előtt palackozták.

– Igazi királyi ital – bólogatott Hardin udvariasan. – I. Lepoldra, Anacreon királyára.

Ittak, és némi szünet után Wienis nyájasan hozzáfűzte:

– Aki hamarosan a Periféria császára lesz, aztán – ki tudja? Egykor még egyesülhet a galaxis.

– Meglehet, hogy Anacreon alatt?

– Miért ne? Ha az Alapítvány segít, ki merné vitatni a Periféria fölötti tudományos fölényünket?

Hardin letette az üres poharat.

– No igen, csakhogy az Alapítványnak kötelessége segítséget nyújtani minden világnak, amely tudományos támogatást kér tőle. Kormányunk tiszta idealizmusa és alapítónk, Hari Seldon magasztos eszméje nem engedi meg, hogy kivételezzünk. Ezen nem lehet változtatni, fenség.

– A Galaktikus Szellem – mondotta Wienis széles mosollyal –, hogy a népies szójárással éljek, segít azokon, akik magukon segítenek. Tisztában vagyok azzal, hogy az Alapítvány, ha rajta múlna, sohasem volna hajlandó együttműködni.

– Én ezt nem mondanám. A birodalmi cirkálót is helyreállítottuk önöknek, jóllehet a hajózási hivatalom magának szerette volna megtartani kutatási célokra.

– Kutatási célokra! – ismételte meg a herceg ironikusan az utolsó szavakat. – No persze! De bajosan hozták volna helyre, ha nem fenyegetőzöm háborúval.

– Nem tudom – mondotta Hardin elhárító mozdulattal.

– De én tudom! És az a fenyegetés mindig is érvényesült.

– Most is?

– Most már túl késő, hogy fenyegetésről beszéljünk. – Wienis gyors pillantást vetett az asztalán álló órára. – Figyeljen ide, Hardin. Maga már korábban is volt az Anacreonon. Akkor még fiatal volt; mindketten azok voltunk. De maga meg én már akkor is egészen másképpen néztünk a világra. Ön, ahogy mondani szokták, a béke embere, nemde?

– Így is lehet mondani. Legalábbis úgy vélem, hogy az erőszak nem a legkifizetődőbb út a célhoz. Mindig adódnak ennél jobb eszközök, még ha ezek néha kerülővel járnak is.

– Igen. Hallottam a maga híres mondásáról: „Az erőszak a gyengék végső menedéke.” Ennek ellenére – vakarta meg a herceg az egyik fülét affektált szórakozottsággal – én nem mondanám éppen magamról, hogy gyönge vagyok.

Hardin udvariasan bólintott, de nem szólt semmit.

– Mégis – folytatta Wienis – mindig hittem a közvetlen cselekvésben. Az volt az elvem, hogy a célom felé az egyenes út a legjobb út. Ezen az úton sok mindent elértem, és bízom abban, hogy még többet is el fogok érni.

– Tudom – szakította félbe Hardin. – Ha nem tévedek, éppen ilyen utat vág maga és a gyerekei számára egyenesen a trón felé, figyelembe véve a király atyjának – Az ön bátyjának – szerencsétlen halálát, no meg magának a királynak törékeny egészségi állapotát. Mert törékeny az egészsége, ugye?

Wienis homlokráncolva fogadta a célzást, és a hangja érdesebbé vált:

– Azt tanácsolnám magának, Hardin, hogy bizonyos témákat kerüljön el. A Terminus polgármestereként jogosultnak érezheti magát arra, hogy… hm… meggondolatlan megjegyzésekre ragadtassa magát, de mégis arra kérném, hogy nyomja el ezt az ingert. Engem nem lehet szavakkal megijeszteni. Az volt mindig az életelvem, hogy a nehézségek megszűnnek, ha az ember bátran szembenéz velük, és én még egyetlenegyszer sem fordítottam nekik hátat.

– Ebben nem kételkedem. A jelen pillanatban mi az a nehézség, amelynek nem akar hátat fordítani?

– Az, Hardin, hogy rávegyem az Alapítványt az együttműködésre. A maga békepolitikája, ha nem venné észre, több súlyos hibába sodorta magát egyszerűen azért, mert lebecsülte az ellenfél merészségét. Nem mindenki fél úgy a közvetlen akciótól, mint maga.

– Például? – érdeklődött Hardin.

– Például egyedül jött ide az Anacreonra, és egyedül kísért el a lakosztályomra.

– És ebben mi a rossz? – hordozta körbe a tekintetét Hardin.

– Semmi – felelte a herceg –, hacsak az nem, hogy a szoba előtt öt rendőr várja a parancsomat, lövésre kész fegyverekkel. Nem hiszem, Hardin, hogy el tudna innen távozni.

A polgármester fölvonta a szemöldökét.

– Eszem ágában sincs, hogy most elmenjek. Ennyire tart tőlem?

– Én egy cseppet sem tartok magától, Csupán tanújelét akartam adni az eltökéltségemnek. Vagy nevezzük tán inkább gesztusnak?

– Nevezze, ahogy kedve tartja – mondta Hardin közömbösen. – Én nem fogom feszélyeztetni magam az incidenstől, bármilyen nevet ad is neki.

– Meg vagyok győződve, hogy idővel változtatni fog a véleményén. De maga, Hardin, újabb hibát követett el, méghozzá szarvashibát. A Terminus bolygó ugyanis majdnem teljesen védtelen, nem igaz?

– Magától értetődik. Hiszen mitől is kellene tartanunk? Mi senkit sem fenyegetünk, és mindenkinek egyformán a szolgálatára állunk.

– És mialatt szabadon hagyták a mellüket – folytatta Wienis –, addig bennünket segítettek fölfegyverkezni, és különösen abban jártak a kezünkre, hogy nagyszerű hadiflottát teremtsünk – olyan flottát, amelynek a birodalmi cirkáló átadásával semmi sem állhat az útjában.

– Fenség csak az időt vesztegeti. – Hardin úgy tett, mint aki föl akar állni a székéből. – Ha hadat akar üzenni nekünk, és ezt most kívánja a tudomásomra hozni, akkor engedje meg, hogy azonnal érintkezésbe lépjek a kormányommal.

– Üljön le, Hardin. Én nem akarok hadat üzenni, és maga egyáltalán nem fog érintkezésbe lépni a kormányával. Majd ha a háború kitör, és nem fogjuk hadüzenetre vesztegetni az időt, Hardin, akkor az Alapítvány az anacreoni flotta atomcsapásaiból idejében értesülni fog róla. És ezt a flottát saját fiam fogja a Wienis zászlóshajóról, az egykori birodalmi flotta cirkálójáról kormányozni.

Hardin összeráncolta a homlokát.

– Mikor?

– Ha valóban érdekli a dolog, akkor a hajóraj pontosan ötven perccel ezelőtt, tizenegy órakor hagyta el a királyságot; az első csapást holnap délben mérik majd a Terminusra. Tekintse magát hadifogolynak.

– Pontosan erre gondoltam én is, fenség – felelte Hardin, változatlanul összeráncolva a homlokát. – De csalódtam magában.

Wienis megvetően elnevette magát.

– Ennyi az egész?

– Igen. Azt hittem, hogy a flotta útnak indítására a koronázás pillanata, vagyis éjfél kínálkozik a legalkalmasabb időpontnak. Úgy látszik, még mint kormányzó herceg akarta elkezdeni a háborút. Amúgy pedig sokkal drámaibb lett volna.

A herceg nagy szemeket meresztett.

– Mi a csodát beszél maga itten?

– Hát nem érti? – kérdezte Hardin szelíden. – Én éjfélre időzítettem az ellencsapásomat.

Wienis talpra ugrott.

– Nem fog beugratni. Semmilyen ellencsapás nem lesz. Ha a többi királyság segítségére számít, felejtse el. Flottájuk együttesen sem jön a miénk közelébe.

– Ezzel én is tisztában vagyok. De én nem fogok egyetlen lövést sem leadni. Csupán arról van szó, hogy egy héttel ezelőtt elterjesztettem: ma éjfélkor az Anacreon bolygó átok alá kerül.

– Átok alá?

– Úgy van. Ha nem érti, megmagyarázhatom. Az Anacreon minden papja sztrájkba lép, amennyiben nem vonom vissza a parancsot. Ezt viszont nem tehetem, ameddig fogva tartanak, de akkor sem tenném, ha szabad lennék. – Előredőlt a székén, és fojtott hangon hozzátette: – Tudatában van fenséged annak, hogy az Alapítvány elleni támadás fölér a legsúlyosabb szentségtöréssel?

Wienisnek láthatóan nagy erőfeszítésébe került, hogy uralkodjék magán.

– Kíméljen meg ettől, Hardin. Tartsa meg a dumáját a csőcseléknek.

– Kedves Wienis barátom, mit gondol, én kinek tartogatom? Elképzelem, ahogy az elmúlt fél órában a bolygó minden temploma tanúja volt, amint a papok éppen erről a tárgyról prédikáltak az összegyűlt tömegnek. Egyetlen férfit vagy nőt sem talál azóta itt, aki ne értesült volna arról, hogy kormányuk oktalanul és gyalázatosan megtámadta a vallásuk központját. De már csak négy perc van éjfélig. Jobban tenné, ha lemenne a bálterembe, hogy lássa, mi fog történni. Én itt biztonságban leszek, ajtóm előtt az öt őrszemmel. – Ezzel hátravetette magát a székében, öntött magának egy újabb pohár locrisit, és angyali közönnyel bámult a mennyezetre.

Wienis fojtottan elkáromkodta magát, és kirohant a szobából.

A báltermi előkelőségek soraiban moraj támadt, amint széles sávban utat nyitottak a trón felé. Lepold fagyos arccal, fölszegett fővel ült rajta, két kezét a karfán nyugtatva. A hatalmas csillárok kialudtak, és a boltozatos mennyezet számtalan apró Atomo-lámpácskájának tarka, szórt fényében magasan a feje fölött izzó koronaként, vidáman ragyogott a királyi dicsfény.

Wienis megállt a lépcső közepén. Senki sem vette észre; minden szem a trónon csüggött. Ökölbe szorította a kezét, és nem mozdult: csak nem fogja hagyni, hogy Hardin blöffe valami ostobaságra ragadtassa?

Ekkor a trón megmozdult. Hangtalanul fölemelkedett, majd oldalvást úszni kezdett a levegőben. Lesuhant az emelvényről, lassan lelibegett a lépcsőn, majd vízszintesen, arasznyira a padló fölött, a hatalmas, nyitott ablak felé sodródott.

Az éjfélt jelző harang mély kondulására megállt az ablak előtt – s ebben a pillanatban kihunyt a királyi dicsfény.

A másodperc törtrészéig nem mozdult semmi, csak a király arcára torzult meglepett kifejezés: a dicsfény nélkül egészen emberi kép. Aztán a trón megingott, és az arasznyi magasságból hangos robajjal a padlóra zuhant, éppen abban a pillanatban, amikor a palota minden lámpája kialudt.

A zavart lármába és sikongatásba Wienis bikaüvöltése hasított bele:

– Elő a fáklyákkal! A fáklyákat!

Jobbra-balra lökdöste maga előtt a tömeget, s az ajtó felé nyomakodott. Kívülről palotaőrök özönlöttek a sötét terembe.

Végre előkerültek a fáklyák, azok a fáklyák, amelyeket a koronázást követő felvonulás során hordoztak volna végig a város utcáin.

Fáklyákkal fölfegyverzett őrök rajzottak be a bálterembe; a kék, zöld és vörös lángok kísérteties fénybe vonták a riadt és tanácstalan arcokat.

– Nincs semmi baj! – ordította Wienis. – Mindenki maradjon a helyén! A világítást azonnal helyreállítják!

Az őrparancsnokhoz fordult, aki merev vigyázzállásban várta, hogy jelenthessen.

– No mi az, kapitány?

– Fenség – hangzott a késedelem nélküli válasz –, a palotát körülvette a város lakossága.

– Mit akarnak? – tört ki dühösen Wienis.

– Poly Verisof főpap vezeti őket, aki azt követeli, hogy haladéktalanul bocsássák szabadon Salvor Hardin polgármestert, és szüntessék be a háborút az Alapítvány ellen. – A tiszt hangja hivatásához méltón kifejezéstelen volt, a szeme azonban riadtan repdesett ide-oda.

– Ha a csürhéből bárki is megpróbálná átlépni a palota kapuját – üvöltötte Wienis –, megsemmisíteni! Egyelőre ennyit. Hadd üvöltözzenek! Majd holnap benyújtjuk a számlát.

Ekkorra széthordták a fáklyákat, és a bálterem újból világosságban úszott. Wienis a trónhoz rohant, amely még mindig az ablaknál állott, és talpra rántotta a dermedt, viaszsárga arcú Lepoldot.

– Gyerünk! – Kipillantott az ablakon. A városra síri sötétség borult. Lentről a tömeg kusza, nyers kiáltozása hallatszott. Csupán jobbról, az Argolid-templom felől szűrődött ide némi világosság. A herceg dühösen káromkodott, és elvonszolta a királyt.

Wienis, az öt őrszemmel a nyomában, berobogott a szobába. Lepold halálra váltan, tágra nyílt szemmel, némán követte.

– Hardin – sziszegte Wienis rekedten –, olyan erőkkel játszik, amelyekkel nem lesz képes megbirkózni!

– A polgármester ügyet sem vetett Wienisre. Nyugodtan ülve maradt, csak az arcán jelent meg egy ironikus mosoly az oldalánál világító Atomo-zseblámpa gyöngyházfényében.

– Jó reggelt, felség! – fordult oda Lepoldhoz. – Gratulálok a koronázásához.

– Hardin – üvöltötte Wienis –, parancsolja vissza a papjait a helyükre! Hardin fagyosan fölpillantott.

– Próbálja meg maga, Wienis, és meg fogja látni, ki játszik olyan erőkkel, amelyekkel nem képes megbirkózni. Ebben a pillanatban egyetlen kerék sem forog az Anacreonon. Egyetlen lámpa sem ég, kivéve a templomokat. Egyetlen csepp víz sem folyik, kivéve a templomokat. A bolygó téli féltekéjén egy kalória hő nem sok, de annyit sem találni, kivéve a templomokat. A kórházak egyetlen új beteget sem vesznek föl. Az erőművek leálltak. Az összes hajó visszatért a kikötőjébe. Ha mindez nem tetszik magának, Wienis, akkor maga rendelje vissza a papokat. Énnekem nincs szándékomban.

– Rendben van, Hardin. Ha erőpróba, hát legyen erőpróba. Majd meglátjuk, hogy a papjai szembe tudnak-e szállni a hadsereggel. Még ma éjjel a bolygó összes templomát a hadsereg felügyelete alá helyezem.

– Nagyon jó, de hogyan szándékozik kiadni a parancsot? A bolygó minden összeköttetése megszakadt. Látni fogja, hogy a rádió nem működik, a tévé nem működik, és a hiperhullám sem működik. Ami azt illeti, az egyetlen hírközlő eszköz, amely működni fog a bolygón – természetesen a templomokon kívül –, az az ebben a szobában levő tévékészülék, és azt is csak vételre állítottam be.

Wienis levegő után kapkodott, de Hardin nem kegyelmezett.

– Ha akarja, megparancsolhatja a palota előtt állomásozó katonai egységnek, hogy nyomuljon be az Argolid-templomba, és az ottani hiperhullámú készüléken lépjen kapcsolatba a bolygó többi részével. Attól tartok azonban, hogy azt a katonai egységet a tömeg gulyássá fogja aprítani, és akkor ki fogja védeni a palotáját, Wienis? És az életét, Wienis?

Wienis rekedten préselte ki magából a szavakat:

– Ördög és pokol, mi ki fogunk tartani! Kiböjtöljük a napot. Hadd üvöltözzön csak a csőcselék, és hadd némuljon meg az energiaszolgáltatás, mi ki fogunk tartani. És mihelyt megkapjuk a hírt, hogy az Alapítványt bevettük, a maga híres csőcseléke rá fog döbbenni, hogy az egész vallás homokra épült, faképnél hagyja a papjait, és fölkel ellenük. Holnap délig, Hardin, mert itt kikapcsolhat mindent, a hajóhadamat azonban nem tudja megállítani. – A hangja diadalittas rikácsolásba csapott át: – A hajók úton vannak, Hardin, elöl a nagy cirkálóval, amelyet maga hozatott rendbe.

Hardin könnyed hangon válaszolt:

– Igen, amelyet én hozattam rendbe, de a magam módján. Mondja, Wienis, hallott maga valamit a hiperhullámú reléről? Úgy látom, nem hallott. Nos, körülbelül két perc múlva meg fogja tudni, mire képes egy ilyen szerkezet.

Ebben a pillanatban bekapcsolódott a tévékészülék. Hardin helyesbített:

– Nem, már két másodperc múlva. Üljön le, Wienis, és hegyezze a fülét!

7.

Theo Aporat egyike volt a királyság legmagasabb rangú papjainak. Már a rangjánál fogva rászolgált arra, hogy kinevezzék a Wienis zászlóshajó főlelkészévé.

De nem csupán a rangjánál fogva. Ugyanis jól ismerte a hajót. Maga is részt vett – az Alapítvány szent férfiúinak a keze alatt – a hajó rendbe hozásában. Az ő irányításuk alatt dolgozott a motorokon. Saját kezűleg tekercselte a vizorokat, javította a távközlési hálózatot, foldozta a lyukas hajótestet, segített a tartógerendák megerősítésében – sőt még azt is megengedték neki, hogy segédkezzen, amikor az Alapítvány bölcs férfiúi elhelyeztek a hajón egy olyan szent szerkezetet, amelyet azelőtt egyetlen hajóba sem építettek be, mert erre a nagyszerű hajókolosszusra tartogatták: egy hiperhullámú relét.

Nem csoda, ha mélyen elkeserítette, hogy milyen aljas célokra szánták ezt a dicső hajót. Képtelen volt elhinni, amit Verisof mondott neki, hogy a hajót gyalázatos gonoszságra szándékoznak fölhasználni: ágyúit a nagy Alapítvány ellen akarják fordítani. Az ellen az Alapítvány ellen, ahol ő ifjúkorában tanult, és amely minden áldás kútfeje.

De most, azután, amit az admirális mondott neki, semmi kétség sem maradt benne.

– Hogyan engedheti meg a király – az ég áldása rajta! – ezt a gyalázatos cselekedetet? Mert csak nem a király műve ez az egész? Vagy tán Wienis, az átkozott herceg főzte ki a dolgot, a király háta mögött? És ennek a Wienisnek a tulajdon fia az az admirális, aki öt perccel ezelőtt azt mondta neki:

– Törődj a lelkekkel meg az áldásaiddal, te pap! A hajót meg bízd énrám.

Aporat alattomosan elmosolyodott. Nemcsak a lelkekre meg az áldásokra – az átokra is lesz majd gondja, Lefkin herceg viszont nem is olyan sokára nyüszíteni fog.

Belépett a központi kommunikációs szobába. Előtte ment a ministránsfiú, s a két ügyeletes tiszt szó nélkül továbbengedte őket. A főlelkésznek mindenhová szabad bejárása volt a hajón.

– Zárd be az ajtót! – parancsolta Aporat, és az órájára pillantott. Öt perc múlva tizenkettő. Pontosan kiszámította az időt. Gyakorlott, gyors mozdulatokkal sorra bekapcsolta a hírközlő vonalakat, hogy a több mint három kilométer hosszú hajó minden sarkába eljusson a hangja meg a képe.

– Wienis királyi zászlóshajó katonái, figyelem! A főlelkészetek szól hozzátok!

Tudta, hogy a hangja a tattól a hajóorrig, az atomlövegektől a navigációs asztalokig az egész hajót betölti.

– A hajótok – emelte föl a hangját – szentségtörés eszköze lett. Tudtotok nélkül olyan tett végrehajtására használják föl, amely mindannyiótok lelkét az űr örök hidegségére kárhoztatja! Halljátok hát! A parancsnokotoknak az a szándéka, hogy az Alapítvány ellen vezesse a hajótokat, s bombáival bűnös akarata alá gyűrje minden áldásnak kútfejét. És mivelhogy ez a szándék vezeti, én a Galaktikus Szellem nevében megfosztom őt a parancsnokságtól; mert micsoda parancsnok az, aki eltékozolta a Galaktikus Szellem áldását! Mert maga az isteni király sem tarthatja meg trónusát a Szellem akarata ellenében.

A pap hangja mélyebb tónusba csapott át, miközben a ministránsfiú hódolattal, a két katona pedig növekvő rettegéssel leste a szavát.

– És mivelhogy ez a hajó az ördög küldetésében jár, róla is eltávolítjuk a Szellem áldását.

Ünnepélyesen égnek emelte a karjait, és hajószerte a képernyők ezrei előtt rettegve hallgatták a katonák, amint főpapjuk méltóságteljes alakja tovább szónokolt:

– A Galaktikus Szellem nevében, az ő prófétája, Hari Seldon és tanítványai, az Alapítvány szent férfiúi nevében ezennel megátkozom ezt a hajót. Váljanak vakká e hajó távolbalátói: annak szemei. Bénuljanak meg a horgonyai: az ő karjai. Atomágyúi, az ő öklei, sorvadjanak el. Szűnjön meg a motoroknak szívverése. Némuljanak el a hírközlő szervei. Szűnjék meg a hajó lélegzése. A világossága, ami az ő lelke, aludjon ki. A Galaktikus Szellem nevében ezennel megátkozom ezt a hajót!

És utolsó szavával egy időben, éppen amint éjfélt ütött az óra, fényévekre onnét, az Argolid-templomban egy kéz bekapcsolt egy hiperhullámú relét, amely a hiperhullám sebességével még abban a szempillantásban bekapcsolt egy ugyanolyan relét a Wienis zászlóshajón.

És a hajó meghalt!

Mert a tudományvallás fő erőssége az, hogy működik, s ezért az Aporat-féle átkok holtbiztosan bekövetkeznek.

Aporat látta, hogy sötétség borul a hajóra, és hallotta, hogy hirtelen megszűnik a hiperatommotorok távoli, lágy dorombolása. Lelkében ujjongva, hosszú köpenye zsebéből elővett egy önműködő Atomo-lámpát, amely egyszerre gyöngyházfénnyel árasztotta el a helyiséget.

Tekintete lecsúszott a katonákra, akik – bármilyen hősök voltak is egyébként – Most a halálfélelem végső kínjaiban vergődtek a padlón térdepelve.

– Mentsd meg a mi lelkünket, szentatyánk! Mi gyarló emberek vagyunk, mit sem tudunk vezetőink bűneiről – nyöszörögte egyikük.

– Kövessetek – vetette oda Aporat zordonan –, a ti lelketek még nincs elveszve.

A hajó maga volt a gomolygó sötétség, s olyan sűrű és szinte tapintható volt benne a félelem, mint valami dögletes kigőzölgés. Amerre csak Aporat és a fényköre elhaladt, katonák gyülekeztek köréje, és próbálták megérinteni a palástja szegélyét, és könyörögtek a kegyelem legapróbb jeléért.

És a válasz mindig az volt: „Kövessetek!”

Lefkin hercegre a tiszti szállásokon bukkant rá, amint hangosan átkozódva világosságot követelt. A tengernagy gyilkos szemeket meresztett a főlelkészre.

– Itt van hát! – Lefkin szeme kékségét az anyjától örökölte, horgas orra és kancsal szeme azonban elárulta, hogy Wienis az apja. – Mit akar jelenteni ez az árulás? Azonnal kapcsolja vissza az energiát a hajón! Itt én vagyok a parancsnok.

– Csak volt – mondta Aporat elszántan. Lefkin vadul körülhordozta a tekintetét.

– Fogjátok le ezt az embert! Letartóztatni, vagy a nagy űrre mondom, mindenkit, aki a kezem ügyébe kerül, pucéron kidobatok a légzsilipen át! – Várt egy percet, majd üvöltve hozzátette: – A tengernagyotok parancsolja: tartóztassátok le!

Aztán magából kikelve üvöltötte:

– Csak nem hagyjátok félrevezetni magatokat ettől a szélhámostól, ettől a pojácától? Vagy tán hasra estek egy ködből meg holdvilágból összekotyvasztott vallás előtt? Ez az ember egy kókler, és az a Galaktikus Szellem, amelyről itt összevissza locsog, olyan elmeszülemény, melyet azért agyaltak ki…

Aporat iszonyodva félbeszakította:

– Fogjátok le a szentségtörőt! A lelki üdvét veszélyezteti, aki hallgat rá.

És a nemes admirális azon nyomban elterült a katonaöklök tucatjai alatt.

– Emeljétek föl, és kövessetek.

Aporat hátat fordított, és nyomában a folyosókat betöltő fekete katonatömeggel s a magukkal cipelt Lefkinnel visszatért a kommunikációs szobába. Ott az egyetlen működő tévé elé rendelte a volt parancsnokot.

Add ki a parancsot, hogy a hajóhad változtasson irányt, és készüljön föl az Anacreonra való visszatérésre!

A zilált, vérző, félholtra vert Lefkin szót fogadott.

– Most pedig – folytatta Aporat kérlelhetetlenül – hiperhullámú összeköttetésbe lépünk a királysággal. Mondd, amit a szádba adok.

Lefkin tiltakozó mozdulatot tett, mire a helyiséget és a csatlakozófolyosókat megtöltő tömeg fenyegetően fölmordult.

– Beszélj! – dörrent Aporat hangja. – Az anacreoni flotta…

És Lefkin beszélni kezdett.

8.

Síri csend borult Wienis lakosztályára, amikor Lefkin herceg képe megjelent a képernyőn. A kormányzó lélegzete elakadt, amint fia elgyötört arcát és megtépázott egyenruháját megpillantotta, aztán – arcán a rossz sejtelem döbbent kifejezésével – leroskadt egy székbe.

Hardin egykedvűen az ölében nyugtatta kezét, míg a frissen koronázott Lepold király magába görnyedt a leghomályosabb sarokban, és görcsösen harapdálta arannyal hímzett ruhaujját. Még a katonák is levetették a hivatásukra jellemző szenvtelen arckifejezést, és az ajtó elől, ahol lövésre kész fegyverekkel fölsorakoztak, tekintetüket lopva a képernyőn megjelenő alakra függesztették.

Lefkin kényszeredett, monoton hangon beszélt, s bár közben – nem éppen kíméletesen – minduntalan noszogatták, meg-megakadt az egyes szavak között:

– Az anacreoni flotta… felismerve küldetése célját… és megtagadva a cinkosságot… az alávaló szentségtörésben… visszatér az Anacreonra… és az alábbi ultimátumot intézi… azokhoz a szentségtörő gonoszokhoz… akik gyalázatos erőszakot merészelnének alkalmazni… az Alapítvány ellen… amely minden áldás forrása… és a Galaktikus Szellem ellen. Azonnal szüntessenek be minden ellenségeskedést… az igaz hit ellen… és nyújtsanak megfelelő biztosítékot a flottának… amelyet a mi főlelkészünk, Theo Aporat képvisel… hogy a háborúról egyszer s mindenkorra lemondanak… és hogy… – itt hosszabb szünet következett – és hogy a volt kormányzó herceget, Wienist… bebörtönzik… és bűneiért… egyházi bíróság elé állítják. Mert ha nem, akkor a királyi flotta… visszaérkezése után… elsöpri a palotát a föld színéről… és minden szükséges lépést meg fog tenni… annak érdekében… hogy kifüstölje a bűnfészket… és lerombolja a lélekkufárok uralmát.

Fojtott szipogás hallatszott, és a képernyő elsötétült.

Hardin ujja gyorsan igazított az Atomo-lámpa égőjén, mire a fény elhomályosult. A volt kormányzó, a király meg a katonák alakja szinte beleolvadt a félhomályba, és ekkor először figyeltek föl a Hardint övező fényburokra.

Nem az a ragyogó dicsfény, amely a királyok kiváltsága, hanem kevésbé látványos, kevésbé lenyűgöző, de a maga módján annál hatékonyabb és főleg hasznosabb sugárzás volt ez.

Hardin hangjában volt némi gúnyos csengés, amikor Wienishez fordult, ugyanahhoz a Wienishez, aki egy órával korábban hadifogolynak nyilvánította őt, a Terminust pedig pusztulással fenyegette, s aki most már csak görnyedt, megtört és néma árnyéka volt önmagának.

– Van egy régi mese – szólalt meg Hardin –, talán egyidős az emberiséggel, mert a legrégibb írásos emlékeket is már régebbiekről másolták. Lehet, hogy érdekli önt. Hallgasson ide:

– „A ló folytonos rettegésben élt erős és veszedelmes ellenségétől, a farkastól. Végső kétségbeesésében rászánta magát, hogy erős szövetségest keres. Elment tehát az emberhez, s fölajánlotta neki a szövetségét, arra hivatkozva, hogy a farkas az embernek is ugyanúgy ellensége. Az ember kapva kapott az ajánlaton, és késznek mutatkozott, hogy nyomban meg is öli a farkast, ha újdonsült barátja segít neki, és gyorsaságát az ember szolgálatába állítja. A ló hajlandó volt együttműködni, és megengedte az embernek, hogy felkantározza, és nyerget tegyen a hátára. Az ember fölszállt a lóra, becserkészte és megölte a farkast.

A ló fölszabadult örömmel mondott köszönetet az embernek, és így szólt hozzá:

– Most, hogy az ellenséggel leszámoltunk, vedd le rólam a kantárt meg a nyerget, és add vissza a szabadságomat.

Mire az ember hangos nevetésre fakadt, és ezt válaszolta:

– Hogy az ördögbe ne! Gyí te, paci! – És a ló véknyába vágta a sarkantyúját.” Hallgatás. Az árnyék, amely egykor Wienis volt, meg sem rebbent.

Hardin nyugodt hangon tovább folytatta:

– Remélem, látja a párhuzamot. A Négy Királyság uralkodói, abban a reményben, hogy örökre megszilárdíthatják uralmukat a népük fölött, elfogadták a tudomány-vallást, amely istent csinált belőlük; és ugyanez a tudományvallás lett a kantár meg a nyereg rajtuk, mivel az atomenergia éltető forrását a papok kezébe adta – akik, hogy el ne felejtse, nekünk és nem önöknek engedelmeskednek. Maguk megölték a farkast, de nem tudták lerázni az em…

Wienis talpra ugrott; eszelősen tágra meredt szeme két üres gödörnek látszott a félhomályban. Gurgulázó, összefüggéstelen hangon kiabálni kezdett:

– A kezemben vagy! Nem fogsz meglógni! El fogsz rohadni. Csak hadd töröljenek el bennünket a föld színéről. Pusztuljon minden. De te is rohadni fogsz! A kezemben vagy! Katonák – visította hisztérikus hangon –, lőjétek le ezt a kutyát! Lőjétek le! Lőjétek le!

Hardin megfordult a székében, és mosolyogva a katonákra nézett. Az egyik ráemelte sugárpisztolyát, aztán leengedte. A többi meg se moccant. Salvor Hardin, az Alapítvány vezetője, azzal a lágy fényburokkal az alakja körül és magabiztos mosolyával, aki előtt Anacreon minden hatalma porrá omlott – ez a férfi megbabonázta mindannyiukat, hiába uszították őket annak az eszelős alaknak a visongó parancsai a hátuk mögül.

Wienis átkokat üvöltözve a legközelebbi katonához támolygott. Vadul kiragadta a kezéből a sugárpisztolyt, majd Hardinra célzott, és zárta a kontaktust. Hardin meg se moccant.

A sápadt sugárnyaláb nekiütközött a terminusi polgármestert övező erőtérnek, amely teljesen közömbösítette. Wienis erősebben megnyomta az érintkezőt, és őrjöngő kacajra fakadt.

Hardin még mindig mosolygott, miközben az erőteret alkotó bura alig izzott föl az atomsugár elnyelt energiájától. A sarokban Lepold nyögdécselve takarta el a szemét.

Ekkor Wienis kétségbeesett üvöltést hallatott, és maga felé fordította a fegyvert. A következő pillanatban köddé foszlott fejjel a padlóra omlott.

Hardin hátrahőkölt a látványtól.

– A „közvetlen cselekvés” az utolsó leheletig. A végső menedék! – dörmögte maga elé.

9.

Az Időkripta zsúfolva volt, szinte a befogadóképesség határáig; akiknek nem jutott ülőhely, hármas sorokban szorongtak a terem hátuljában.

Salvor Hardin összehasonlította magában ezt a nagy tömeget azzal a néhány emberrel, aki harminc évvel ezelőtt, Hari Seldon első megjelenésekor itt ült. Mindössze hatan voltak akkor: az öt öreg enciklopédista – egy sem él már közülük meg ő, a fiatal, névleges polgármester. Azon a napon történt, hogy Yohan Lee segédletével letörölték hivataláról a névlegesség bélyegét.

Mennyire más volt most a helyzet – minden tekintetben más. Most az egész városi tanács itt szorongott Hari Seldon megjelenésére várakozva. Ő maga még mindig polgármester, de a hatalma most korlátlan, Anacreon csúfos veresége óta pedig a népszerűsége is vitathatatlan. Amikor azzal a hírrel tért vissza, hogy Wienis halott, meg hogy új egyezményt kötött a reszkető Lepolddal, egyhangú fölkiáltással mindenki bizalmat szavazott neki. Amikor pedig gyors egymásutánban hasonló egyezményeket kötött a többi királysággal – olyan egyezményeket, amelyek örök időkre lehetetlenné tesznek mindenféle anacreoni mintájú támadási kísérletet az Alapítvány ellen –, akkor Terminus City összes utcája fáklyás fölvonulással ünnepelte. Még Hari Seldon nevét is elhomályosította az övé.

Hardin elfintorította az ajkát. Visszaemlékezett arra, hogy az első válság után is hasonló népszerűségnek örvendett.

A terem másik végében Sef Sermak élénk beszélgetésbe merült Lewis Borttal. A közelmúlt eseményei szemmel láthatóan nem zökkentették ki őket a kerékvágásukból. Ők is csatlakoztak a bizalmi szavazathoz, nyilvánosan beismerték, hogy tévedtek, illően bocsánatot kértek, hogy a vitában bizonyos kifejezésekre ragadtatták magukat, azzal mentegetőztek, hogy csupán lelkiismeretük és józan ítéletük szavát követték – és azon nyomban újabb akcionista hadjáratba kezdtek.

Yohan Lee megérintette Hardin kabátujját, és jelentőségteljesen az órájára mutatott.

– Üdvözletem, Lee! Mért lógatja az orrát? Mi baj már megint?

– Még öt perc, ugye?

– Azt hiszem. Legutóbb tizenkettőkor jelent meg.

– És ha nem fog?

– Mikor hagyja már abba a folytonos aggályoskodásait? Ha nem fog, hát nem fog.

– Ha ez a dolog balul üt ki, akkor megint benne vagyunk a pácban – csóválta a fejét tempósan Lee, s összeráncolta a homlokát. – Ha Seldon nem adja áldását arra, amit tettünk, akkor Sermak kezét megint nem fogja kötni semmi, és elölről kezdi a dolgot. Máris azt követeli, hogy haladéktalanul szálljuk meg a Négy Királyságot, és ha másképp nem megy, hát erőszakkal terjesszük ki rájuk az Alapítvány uralmát. Már el is kezdte a kampányt ennek érdekében.

– Tudom. Egy tűzevőnek mindenképp tüzet kell nyelnie, még ha a saját kezével kell is fölszítania. Magának pedig, Lee, mindig izgulnia kell valami miatt, még ha a tűzbe kell is mennie érte, hogy kitaláljon valamit, ami miatt izgulhat.

Lee válaszra nyitotta a száját, de abban a pillanatban el is állt a lélegzete, mert a világítás hirtelen sárga lett, majd elhomályosodott. Fölemelte a karját, rámutatott a szoba felét elfoglaló üvegkockára, aztán hangos sóhajtással a székébe roskadt.

Hardin maga is fölegyenesedett, amint megpillantotta az alakot, amely egyszerre betöltötte a kockát – egy tolószékben ülő alak. A jelenlevők közül csak egyedül ő emlékezett arra a napra – évtizedekkel ezelőtt! –, amikor először nyílt meg a Kripta. Akkor ő még fiatal volt, az alak pedig idős; azóta az alak nem öregedett egy napot sem, ő ellenben belépett a hajlott korba.

Az alak egyenesen maga elé nézett, ujja az ölében fekvő könyvvel babrált.

– Hari Seldon vagyok – szólalt meg halk, öreg hangon.

A jelenlevők lélegzet-visszafojtva figyelték, amint Hari Seldon társalgási hangnemben folytatta:

– Ez a második alkalom, hogy eljöttem. Természetesen nem tudhatom, hogy közületek valaki is jelen volt-e az első alkalommal. Ami azt illeti, nincs mód rá, hogy érzékeljem, egyáltalán van-e itt valaki, de mit számít az. Ha a második válságot megúszták, akkor itt kell lennetek, másként nem is lehetséges. Ha nincs itt senki, akkor a második válsággal nem tudtatok megbirkózni!

– Ezt azonban kétlem – tette hozzá megnyerő mosollyal –, mert a számításaim szerint kilencvennyolc egész négy tized százalék a valószínűsége annak, hogy az első nyolcvan év folyamán nem következik be számottevő elhajlás a Tervtől.

– Számításaink szerint uralmatok alá vetettétek az Alapítvány közvetlen környezetében levő barbár királyságokat. Amíg az első válság során az erőegyensúly fegyverével tartottátok őket távol magatoktól, addig a második során úgy kerekedtetek fölül, hogy kijátszottatok a szellemi hatalmat a világival szemben.

– Mindazonáltal figyelmeztetnélek benneteket a túlzott magabiztosság veszélyeire. Tartózkodom attól, hogy ezekben a fölvételekben bármilyen módon is megsejtessem veletek a jövőt, de arra bízvást fölhívhatom a figyelmeteket, hogy amit elértetek, az pusztán egy új egyensúly – igaz, hogy a mérleg nyelve jelentősen a ti javatokra billen. A szellemi hatalom elegendő arra, hogy a segítségével sakkban tartsátok a világi hatalmat, de arra már nem, hogy ellentámadásba menjetek át. Mivel szakadatlanul növekszik az ellene ható erő, amelyet regionalizmus vagy nacionalizmus néven ismerünk, ennélfogva a szellemi hatalom nem kerekedhet fölül. Biztos vagyok abban, hogy ezzel semmi újat sem mondtam.

– Egyébként meg kell bocsátanotok, hogy ilyen homályos szavakban szólok hozzátok. Kifejezéseim a legjobb esetben is csak megközelítések, de mivel közületek senki sem értheti meg a pszichohistória valódi jelrendszerét, megpróbálom, ahogy tőlem telik, érthetően kifejezni magamat.

– Jelenleg az Alapítvány még csak a legelején tart a Második Birodalomhoz vezető útnak. A szomszédos királyságok, munkaerőben és természeti erőforrásokban egyaránt, még mindig nyomasztó fölényben vannak veletek szemben. Rajtuk túl a galaxis széltében-hosszában a barbárság kusza dzsungele terjeszkedik. Ezen a gyűrűn belül még megvan az, ami a Galaktikus Birodalomból megmaradt, és ami gyöngesége és hanyatlása ellenére is még mindig mérhetetlen hatalommal rendelkezik.

Hari Seldon fölemelte és kinyitotta az ölében fekvő könyvet. Az arca ünnepélyes kifejezést öltött.

– És sose felejtsétek el, hogy nyolcvan évvel ezelőtt egy másik Alapítványt is létrehoztunk, a galaxis másik szélén, a Csillagvégen. Ezt sem hagyjátok ki a számításotokból. Uraim, a Tervből még kilencszázhúsz esztendős útszakasz áll előttetek. A jövő a ti kezetekben van. Fogjatok neki!

Tekintete lesiklott a könyvre, és az alak a semmibe foszlott; közben a szoba ismét kivilágosodott. A fellépő hangzavarban Lee Hardin füléhez hajolt.

– Nem mondta meg, hogy mikor jön vissza.

– Valóban, de bízom benne, hogy mire sor kerül rá, addigra már maga is meg én is nyugalomban és békében a sírunkban porladunk.

Negyedik rész

A KERESKEDŐK

A. K. 135

1.

KERESKEDŐK – Az Alapítvány politikai fönnhatóságát mindig megelőzték a kereskedők, akik finom hálójukkal beszőtték a Periféria beláthatatlan messzeségeit. Hónapokig vagy évekig is távol voltak otthonuktól. Hajóik gyakorta nem voltak egyebek házilag összeeszkábált lélekvesztőknél; becsületességük hagyott kívánnivalót maga után; merészségük…

Mindezek segítségével olyan birodalmat kovácsoltak össze, amely tartósabbnak bizonyult a Négy Királyság álvallási zsarnokságánál…

Megszámlálhatatlan történet járja ezekről a keménykötésű, magányos alakokról, akik félig komolyan, félig tréfából Salvor Hardin egyik epigrammáját választották mottóul: „Sohase hagyd, hogy az erkölcsi érzéked meggátoljon a helyes cselekedetben!” Ma már nehéz megállapítani, melyik történet valódi, és melyik kitalált. Valószínűleg egy sincs olyan, amelyhez az idők során ne ragasztottak volna valamit…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

Limmar Ponyets csupa szappanhab volt, amikor meghallotta a távbeszélő-készülék jelzését – ami megint csak azt bizonyítja, hogy még itt, a galaxis külterületeinek hideg, zord űrvidékén is érvényes az a régi közhely a telefonhívásról meg a fürdőkádról.

Szerencsére egy „maszek” kereskedelmi hajónak az a része, amelyet nem foglalnak el a különféle áruk, fölöttébb szűkre van méretezve. Olyannyira, hogy a meleg vizes zuhanyozó hatvanszor százhúsz centiméteres fülkéje háromméternyire sincs a műszerfaltól. Így Ponyets tisztán hallotta a szaggatott berregést.

Káromkodva és maga után szappanhabot csöpögtetve kilépett a fülkéből, hogy szóbeli vételre állítsa a készüléket. Három órával később egy másik kereskedelmi hajó suhant az övé mellé, és a két hajót összekapcsoló légzsilipen keresztül egy vigyorgó fiatalember mászott át a fedélzetre.

Ponyets előgörgette a legjobb székét, ő pedig kényelembe helyezte magát a forgó vezetőülésen.

– Mi az ördögöt keresel itt, Gorm? – förmedt rá vendégére. – Az Alapítvány óta a nyomomban koslatsz?

Les Gorm előhalászott egy cigarettát, és határozottan megrázta a fejét.

– Én? Eszem ágában sincs. Mindössze én vagyok az a balek, aki véletlenül épp a posta utáni napon találtam leszállni a Glyptal-IV.-en. Ezért engem szalasztottak maga után ezzel!

A parányi csillogó gömböcske gazdát cserélt, s Gorm megjegyezte:

– Bizalmas. Szigorúan titkos. Nem lehet rábízni a szubéterre meg miegymás. Legalábbis erre gondolok. Ez mindenesetre egy személyi patron, és magán kívül senki sem tudja fölnyitni.

Ponyets undorral vizsgálgatta a patront.

– Azt én is látom – mondotta. – És azt is tudom, hogy az ilyesféle micsodákból még sohasem jött elő jó hír.

A patron kinyílt a kezében, és a vékony, átlátszó szalag mereven letekeredett. Szeme sebesen itta az üzenetet, mert mire a szalag vége előtűnt, az eleje már barnán összezsugorodott. Másfél perc múlva fekete lett, és molekuláira hullott szét.

– Ó, galaxis! – dörmögte Ponyets tompán.

– Segíthetek valamiben? – kérdezte Les Gorm csendesen. – Vagy olyan nagy titok?

– Nyugodtan elárulhatom, mivel te is céhbeli vagy, hogy az Askone-ra kell mennem.

– Éppen oda? Hogyan?

– Bebörtönöztek egy kereskedőt. De csak neked mondom!

Gorm arcát elöntötte a düh.

– Bebörtönöztek! De hiszen ez az Egyezmény megszegése.

– Mint ahogy a helyi politikába való beavatkozás is az.

– Ó! Ezt tette hát? – Gorm elmélázott. – Ki lehet az a kereskedő? Ismerem én is?

– Nem! – vágta el a kérdezősködést Ponyets gorombán. Gorm értett belőle, és nem tett föl több kérdést.

Ponyets a kémlelőernyőhöz ment, és komoran szemlélte a ködös lencsének azt a részét, amely a galaxis törzsét alkotta. A fogai közt szitkokat morzsolt, majd hangosan kifakadt:

– Átkozott kalamajka! Jócskán elmaradtam a kvótámtól.

Gorm értelme egyszerre megvilágosodott.

– Barátom, de hiszen az zárt terület!

– Úgy van. Még egy bicskát sem adhatsz el az Askone-on. Kínálhatsz nekik akármilyen atomszerkezetet. Ezzel a lemaradással öngyilkosság oda menni.

– Nem rázhatná le magáról a dolgot?

Ponyets elgondolkodva csóválta a fejét.

– Ismerem azt a fickót, aki pácban fő. Nem hagyhatom cserben a barátomat. Üsse kő! A Galaktikus Szellem kezében vagyok, és vidám lélekkel követem az utat, amelyet kijelöl számomra.

– He? – értetlenkedett Gorm.

Ponyets ránézett, és elnevette magát.

– Miket beszélek! Hiszen te sohasem olvastad a Szellem Könyvét, igaz?

– Nem is hallottam róla – mondta Gorm kurtán.

– Bezzeg ha te is vallásos nevelésben részesültél volna!

– Vallásos nevelésben? Vagyis papnak készült? – döbbent meg Gorm a lelke mélyéig

– Sajnos. Ez az én titkos szégyenfoltom. De rosszul állt rajtam a reverenda – egyszóval kipenderítettek, olyan ürüggyel, amely bőven elegendő volt ahhoz, hogy egyengesse az utamat az Alapítvány kebelében nyert világi nevelés felé. De hagyjuk ezt. Hogy állsz az idei kvótáddal?

Gorm elnyomta a cigarettáját, és hetykén a szemébe húzta a sapkáját.

– Most van úton az utolsó szállítmányom. Teljesíteni fogom.

– Szerencsés flótás – mondta Ponyets elkomorodva, és még Les Gorm távozása után is hosszú percekig ült magába roskadva.

Így hát Eskel Gorov az Askone-on van, méghozzá börtönben!

Rossz hír! Valójában sokkal rosszabb, mint első pillanatra látszik. Egy dolog, ha egy kíváncsi fiatalembernek betömi az ember a száját az ügy felhígított változatával, hogy eloltsa a kíváncsiságát. Más dolog azonban szembenézni a meztelen igazsággal.

Mert Limmar Ponyets egyike volt azon kevés embernek, aki tudta, hogy Eskel Gorov mesterkereskedő egyáltalán nem kereskedő, hanem valami egészen más: az Alapítvány ügynöke!

2.

Két hét telt el. Haszontalanul!

Egy hétbe került, hogy az Askone-ra érjen, ahol már a legkülső határoknál szembe találta magát a minden irányból eléje siető éber hadihajókkal. Bármilyen is a földerítő rendszerük, az tagadhatatlan, hogy jól működik!

A hajók lassan, némán körülfogták, és hűvös távolságot tartva, határozottan a rendszer központi napja felé terelték.

Ponyets, ha úgy adódik, könnyen elbánhatott volna velük. Igaz, hogy kísérői a néhai Galaktikus Birodalom hagyatékából valók, csakhogy nem hadihajók, hanem sportjachtok; atomfegyver nélkül mindmegannyi csillogó, de ártalmatlan játék csupán. De hát Eskel Gorov a kezükben van, és Gorov nem olyan túsz, akire könnyedén keresztet lehetne vetni. Nyilván az askone-iak is tudják ezt.

Aztán még egy hetet elfecsérelt arra, hogy nagy nehezen utat vágjon magának a kis hivatalnokok valóságos erdején keresztül, amely elszigetelte a nagymestert a külvilágtól. Minden egyes altitkárocskának meg kellett lágyítani a szívét és megnyerni a jóindulatát – mindegyiket óvatosan és jó képet vágva a dologhoz meg kellett kenni azért a kacskaringós aláírásért, amely megnyitotta az egy fokkal följebb álló tisztviselő ajtaját.

Most történt először, hogy Ponyets semmi hasznát sem vette kereskedőigazolványának.

Végre ott állt a nagymester őrök vigyázta, aranyozott ajtaja előtt – igaz, hogy két haszontalanul elfecsérelt hetébe került.

Gorov még mindig börtönben ült, és Ponyets árukészlete hasznavehetetlenül rohadt a hajó gyomrában.

A nagymester apró emberke volt; egy kopaszodó és ráncos képű, apró emberke, s úgy tűnt, hogy a nyakát övező jókora csillogó prémgallér terhétől meg sem tud mozdulni.

Ujjával jobbra-balra intett, mire a fegyveres őrök sora kétfelé vált, s ezen az emberfolyosón Ponyets a Legfelsőbb Szék lába elé vonult.

– Egy szót se! – csattant a nagymester hangja, és Ponyets szólásra nyíló ajkára forrt a szó. – Helyes – nyugodott meg szemmel láthatóan az askone-i vezér. – Nem tűrhetem a haszontalan fecsegést. Fenyegetni úgysem tud, a hízelgés pedig lepereg rólam. A sérelmek fölpanaszolásának sincs semmi helye. A számát is elfelejtettem, hányszor figyelmeztettünk benneteket, csavargókat, hogy ördögi masináitokra sehol sincs az Askone-on szükség.

– Uram – szólalt meg Ponyets higgadtan –, senki sem próbálja mentegetni a szóban forgó kereskedőt. Mi, kereskedők ahhoz tartjuk magunkat, hogy oda nem tesszük be a lábunkat, ahol nem szívesen fogadnak bennünket. Ám a galaxis nagy, és máskor is előfordult már, hogy akaratlanul megsértettek egy-egy határt. Sajnálatos tévedés történt.

– Sajnálatosnak sajnálatos – sipította a nagymester –, de tévedése vajon? Még két órája sem volt, hogy elcsíptük azt a nyomorult csirkefogót, amikor a Glyptal-IV-ről elkezdtek ostromolni, és azóta is egyfolytában tárgyalásokat ajánlgatnak. A maga jövetelét is újból meg újból beharangozták. Úgy látszik, jól szervezett mentőakcióról van szó. Egy egyszerű kis tévedéshez képest – akár sajnálatos, akár nem – mintha egy kissé túl nagy volna a fölhajtás, nem gondolja?

Az askone-i fekete szemében megvetés ült, amint hadarva folytatta:

– Aztán meg maguk, kereskedők, akik ostoba kis lepkék módjára ide-oda cikáznak a világban, annyira elvesztették volna az eszüket, hogy idejönnek az Askone-ra, a rendszer központjára, és még van képük azt állítani, hogy szándékolatlan határsértés történt?! Ugyan, kérem!

Ponyets bensője idegesen megrándult, anélkül hogy ennek tanújelét adta volna. Makacsul megismételte:

– Ha a kereskedési kísérlet szándékos volt, akkor biztosíthatom méltóságodat, hogy ez a fölöttébb meggondolatlan tett összeegyeztethetetlen céhünk szigorú szabályzatával.

– Úgy van: meggondolatlan; olyannyira, hogy a társa valószínűleg az életével fog fizetni érte.

Ponyets gyomra összefacsarodott. Itt aztán nyoma sem volt határozatlanságnak.

– A halál, méltóságos uram, olyan végleges és visszavonhatatlan dolog, hogy bizonyára akad alternatíva is.

Rövid szünet után jött az óvatos válasz:

– Úgy hallottam, hogy az Alapítvány gazdag.

– Gazdag-e? Bizonyára. De a gazdagságunk olyan dolgokból áll, amelyeket önök nem hajlandók elfogadni. Atomcikkeink annyit érnek…

– Atomcikkeik nem érnek semmit, mivel nincs rajtuk az ősök áldása. A maguk árui gonoszok és kárhozottak, mivel rajtuk van az ősök átka.

A fenti mondatok úgy hangzottak, mint egy begyakorolt litániaszöveg. A nagymester lehunyta a szemét, és jelentőségteljesen így szólt:

– Egyéb értékeik nincsenek?

A kereskedő nem értette el a célzást.

– Nem értettem – mondta. – Mi az, amit elfogadnának?

Az askone-i széttárta a karját.

– Azt akarja, hogy bújjak bele a maga bőrébe, és én súgjam meg magának, mire van nekem szükségem? No nem! Úgy látszik, a kollégája nem kerülheti el a büntetést, amely az askone-i törvények szerint a szentségtörésért vár rá. A gázhalált. Mi igazságos emberek vagyunk. Hasonló esetben a legnyomorultabb paraszt sem részesülne szigorúbb elbánásban. És én magam sem kapnék enyhébb büntetést.

– Kérhetem arra méltóságodat – motyogta Ponyets reményét vesztve –, hogy szót válthassak a fogollyal?

– Az askone-i törvény – vetette oda a nagymester fagyosan – nem engedi meg, hogy az elítélttel beszéljenek.

– Méltóságos uram – erősködött Ponyets szívszorongva –, esedezem, legyen könyörületes egy ember lelkéhez abban az órában, amelyben elválni készül a testétől. Azóta, hogy az élete veszélyben van, egyszer sem részesülhetett lelki vigaszban. És most az a veszély fenyegeti, hogy fölkészületlenül tér meg a mindeneket kormányzó Szellem kebelébe.

A nagymester gyanakvó pillantásokat vetett a kereskedőre, s kétkedve megkérdezte:

– Maga lelkipásztor?

– Annak készültem – hajtotta le Ponyets alázatosan a fejét. – Az űr puszta térségeiben vándorló kereskedőknek szükségük van magamfajta emberekre, akik gondját viselik a világi javak hajszolásában elfásult lelkeknek.

Az askone-i uralkodó elgondolkodva nyalogatta az alsó ajkát.

– Minden embernek föl kell készítenie a lelkét az ősök szellemével való találkozásra. Mégsem hittem volna azonban, hogy maguk, kereskedők is lehetnek hívők.

3.

Eskel Gorov megmoccant a priccsén, és fölnyitotta az egyik szemét, amikor Limmar Ponyets belépett a nehéz ajtón, amely azon nyomban be is csapódott a háta mögött. Gorov talpra ugrott, és meglepetten fölkiáltott:

– Ponyets! Téged küldtek ide?

– A véletlenek összejátszása – fakadt ki Ponyets elkeseredetten –, vagy a saját személyes rossz szellemem műve. Numero egy: te pácba esel az Askone-on. Numero kettő: a Kereskedelmi Iroda által is ismert útvonalam ötven parszeknyire visz el e mellett a rendszer mellett, s pont abban az időpontban, amikor a numero egy megesik. Numero három, mi ketten már dolgoztunk együtt valamikor, és az Iroda erről is tudomással bír. Hát nem édes összeesése a véletleneknek? A felelet már hullik is ki a nyílásból.

– Vigyázz – súgta oda Gorov óvatosan –, lehallgathatnak! Van nálad tértorzító?

Ponyets a csuklóját övező díszes karperecre mutatott, és Gorov megnyugodott. Ponyets körülhordozta a tekintetét. A cella sivár volt, de elég nagy, jól megvilágított, továbbá mentes mindenféle kellemetlen szagtól.

– Nem rossz – szólalt meg. – Kesztyűs kézzel bánnak veled.

Gorov türelmetlenül közbevágott:

– Mondd, hogy kerülsz te ide? Két hete lesz lassan, hogy szigorított magánzárkába dugtak.

– Vagyis amióta én itt vagyok, mi? Úgy látszik, hogy az itteni nagyfőnöknek is megvannak a maga gyenge pontjai. Kedveli a kegyes dumát, amit én sikerrel meglovagoltam. Ha nem tudnád, a te lelki tanácsadód vagyok. Ismerni kell az efféle kegyes alakokat. Vidáman elvágja a torkodat, ha az érdeke úgy kívánja, attól azonban óvakodik, hogy veszélyeztesse halhatatlan és problematikus lelked üdvösségét. Csak egy kis tapasztalati lélektan; egy kereskedőnek mindenhez kell konyítania valamicskét.

– És persze jól jött, hogy teológiát is végeztél – mondta Gorov huncut mosollyal. – De hát jó, hogy itt vagy. Örülök, hogy téged küldtek. Viszont a nagymestert nemcsak az én lelkem érdekli, ugye? Váltságdíjat nem emlegetett?

A kereskedő szeme résnyire szűkült.

– Célzott rá, úgy messziről. Meg gázhalállal is fenyegetőzött. Én adtam az értetlent, és kitértem előle, hátha csapdába akar ugratni. Tehát mégis zsarol. Mire fáj a foga?

– Aranyra.

– Aranyra? – vonta föl a szemöldökét Ponyets. – Mármint a nyers fémre? Minek az neki?

– Az arany itt a csereeszköz.

– Vagy úgy! De hát honnan szerzek én aranyat?

– Ahonnan tudsz. Figyelj ide, ez nagyon fontos. Mindaddig semmi sem fog történni velem, ameddig a nagymester aranyszagot érez. Ígérj neki annyit, amennyit kér. Aztán ha szükséges, menj vissza az Alapítványra, és szerezd meg. Mihelyt kiszabadulok, kikísérnek bennünket a rendszer határára, és ott elválnak útjaink.

Ponyets rosszalló pillantást vetett rá.

– És aztán ismét visszajössz szerencsét próbálni.

– Az a megbízatásom, hogy atomárut adjak el Askone-nak.

– Elkapnak, mielőtt egy parszeknyire jutnál az űrben. Remélem, ezzel te is tisztában vagy.

– Nem én! – makacskodott Gorov. – De még ha tisztában volnék is, az sem változtatna a dolgokon.

– Legközelebb meg fognak ölni.

Gorov megvonta a vállát.

– Mielőtt újból tárgyalni kezdenék a nagymesterrel, tudni akarom, hányadán állok. Eddig csak sötétben tapogatóztam. Nem csoda, hogy egy-két távoli célzásomtól őméltósága valóságos hideglelést kapott.

– Egyszerű a dolog – mondta Gorov. – Annak, hogy az Alapítvány biztonságát megszilárdítsuk a Periférián, egyetlen módja van: létrehozunk egy, a vallás irányítása alatt álló kereskedőbirodalmat. Ahhoz még gyengék vagyunk, hogy a politikai irányításra gondolni merhetnénk. Más lehetőségünk nincs rá, hogy a Négy Királyságot sakkban tartsuk.

– Ezt megértem – bólogatott Ponyets. – Meg azt is, hogy az a rendszer, amelyik visszautasítja atomholminkat, megmenekül a mi vallási befolyásunk alól… és ennélfogva gyújtópontja lehet az ellenünk irányuló függetlenségi törekvéseknek. Úgy van.

– Rendben van, elméletileg ez világos. De mi az, ami a kereskedelem útjában áll? A vallásuk? A nagymester mintha ilyesmire célzott volna.

– Az ősök imádásának egyik formája. A hagyomány szerint a múlt gonoszságából a korábbi nemzedékek egyszerű és erényes hősei vezették ki őket. Ennek a mondának a valós alapja az a száz évvel ezelőtti zűrzavaros időszak, amikor a birodalmi csapatokat elűzték, és független kormányt alakítottak. A fejlett tudományt s különösen az atomenergiát a régi birodalmi rezsimmel azonosítják, amelyről csak rossz emlékeik vannak.

– Igazán? És azok a csinos kis hajók, amelyek két parszek távolságból olyan szépen a nyomomra bukkantak? Atomerőszaga van a dolognak.

– Azok a hajók kétségkívül a Birodalom örökségéből valók – vonta meg a vállát Gorov. – Minden bizonnyal atomerő hajtja őket. Amijük van, azt megtartják. A lényeg az, hogy nem fejlesztik tovább, és a belső gazdaságukból teljes egészében hiányzik az atomenergia. Ez az, amin változtatnunk kell.

– De hogyan?

– Úgy, hogy valahol megtörjük az ellenállást. Magyarán: ha egy nemesre rá tudnék sózni egy erőtérpengéjű zsebkést, akkor az ő érdeke azt diktálná neki, hogy olyan törvényekért szálljon síkra, amelyek megengedik a kés használatát. Így leegyszerűsítve ostobaságnak hangzik, lélektanilag azonban megalapozott. Vagyis jól megválasztott helyeken a megfelelő áruk eladása annyit jelentene, hogy elősegítjük egy atompárti frakció létrehozását az udvarnál.

– És éppen téged kellett ideküldeni evégett, nekem meg csak az a dolgom, hogy kiváltsalak, s aztán odébbálljak, hogy te kezdd elölről az egészet? Nincs itt valami szerepcsere?

– Milyen értelemben? – kérdezte Gorov gyanakvóan.

– Ide figyelj – kelt ki magából Ponyets –, te diplomata vagy, nem kereskedő, és hiába állítod magadról, attól még nem leszel az. Ez az ügy annak való, akinek az eladás a mestersége, s itt vagyok én egy hajórakomány áruval, amely mindennap veszít az értékéből, meg egy eladási kvótával, amelyre, úgy látszik, már keresztet vethetek.

– Azt akarod mondani, hogy vásárra viszed a bőrödet olyasmiért, amihez semmi közöd? – mosolygott Gorov kétkedően.

– Te meg azt akarod mondani, hogy ez hazafias ügy, a kereskedők pedig a hazafiságot nem tartják raktáron?

– Ez a hírük. Az úttörők sohasem patrióták.

– Rendben van. Tegyük föl, hogy így van. Én nem azért rohangászom összevissza az űrben, hogy megmentsem az Alapítványt meg hasonlók, hanem azért, hogy pénzt keressek, és most itt van rá az alkalom. Ha közben az Alapítványon is segítek, hát annál jobb. Meg aztán bizonytalanabb nyereség reményében is vásárra vittem már a bőrömet.

Ponyets fölállt; Gorov is követte a példáját.

– Mi akarsz tenni?

– Gorov, én nem tudom, legalábbis még nem – mosolygott a kereskedő. – De ha a lényeg az eladás, akkor én vagyok a te embered. Nem kenyerem a hencegés, de egyvalamire büszke vagyok: még nem fordult elő, hogy a végén ne teljesítettem volna a tervemet.

A cellaajtó szinte ugyanabban a pillanatban fölcsapódott, amint kopogtatott, s jobbról-balról egy-egy őr esett be az ajtón.

4.

– Bemutató! – húzta el a száját a nagymester. Szinte elveszett a prémjeiben; sovány kezével megmarkolta a sétabotként használt vasrudat.

– Meg arany, méltóságos uram.

– Meg arany – visszhangozta a nagymester hanyagul,

Ponyets elhelyezte a ládát, és a tőle telhető legnagyobb magabiztosságot erőltetve magára, fölnyitotta a tetejét. Úgy érezte, hogy egyedül van az egész ellenséges világ közepette; ugyanez az érzés fogta el akkor is, amikor először kihajózott az űrbe. A félkörben ülő szakállas tanácsnokok fagyos pillantásokat vetettek le rá. Pherl, ez a ványadt képű kegyenc is ott ült a nagymester oldalán; arcára szinte ráfagyott az ellenséges indulat. Ponyets egyszer már összeakadt ezzel a talpnyalóval, s azon nyomban kiszemelte őt, mint fő ellenségét, s ennek folytán mint első számú áldozatát.

A termen kívül egy kisebbfajta hadsereg várta az események kimenetelét. Ponyetset tökéletesen elszigetelték a hajójától. A megvesztegetési szándékán kívül nem bírt semmilyen fegyverrel Gorov pedig még mindig túsz volt.

Az utolsó igazításokat végezte az esetlen monstrumon, amely egyheti barkácsolásába került, s közben azon fohászkodott, hogy az ólombélésű kvarc kibírja a megterhelést.

– Mi akar ez lenni? – kíváncsiskodott a nagymester.

– Egy szerény kis gépezet, amelyet én magam konstruáltam – egyenesedett föl Ponyets.

– Elhiszem, de nem ezt kérdeztem. Ez is olyan szörnyűség, ami a maguk fekete mágiájából származik?

– Nem tagadom, van köze az atomenergiához – ismerte be Ponyets komolyan –, de nem lesz dolguk vele, még csak hozzá sem kell nyúlniuk. Egyedül én fogom kezelni, s ha valami szörnyűség volna benne, akkor az én lelkemet fogja terhelni.

A nagymester fenyegetően ráemelte a gépre a kezében levő vasrudat, s ajka némán és sebesen mormolt valamilyen tisztító ráolvasást. Jobb felől a ványadt arcú tanácsnok odahajolt hozzá, hogy kusza vörös bajusza érintette a nagymester fülét. Az askone-i aggastyán bosszúsan elrántotta a fejét.

– És milyen összefüggésben van a gonoszságnak eme eszköze azzal az arannyal, amely megmentheti honfitársa életét?

– Ezzel a géppel – kezdte Ponyets, miközben kezét gyöngéden rátette a szerkezet központi kamrájára, és megsimogatta annak domború, kemény felületét – az ócskavasat a legtisztább arannyá tudom változtatni. Ez az egyetlen ismert szerkezet, amely a vasból – abból a rút vasból, méltóságos uram, amely összetartja a széket, amin ülni méltóztatik, s ennek az épületnek a falait – fényes, súlyos, sárga aranyat csinál.

Ponyets érezte, hogy szavai hamisan csengenek. Ha el akart adni valamit, akkor mindig simán és meggyőzően gördültek a szavak a szájából, most viszont úgy csikorogtak, akár az olajozatlan kerék. A nagymestert azonban a tartalom, nem a forma érdekelte.

– Úgy? Aranycsinálás? Nem egy bolond akadt, aki el akarta magáról hitetni, hogy képes erre. De mind megfizetett gyalázatos arcátlanságáért.

– De sikerülte nekik?

– Nem – felelte a nagymester fagyos humorral. – A sikeres aranycsinálás olyan bűn lett volna, amely magában hordozza a bocsánatát. A kísérletet a kudarc teszi megbocsáthatatlanná. Lássuk, mit tud kezdeni ezzel – koppintotta oda a botját a padlóhoz.

– Méltóságod elnézését kérem, de ez a gép csupán egy magam csinálta, kicsiny szerkezet, s az ön botja túl hosszú hozzá.

– A nagymester apró, csillogó szeme körbejárt, s megállapodott az egyik jelenlevőn.

– Randel, a csatodat! Gyerünk, ember, gyerünk, ha kell, kettőt kapsz helyette!

A csat kézről kézre járt. A nagymester gondosan méregette a kezében.

– Tessék – mondta, meg a padlóra dobta.

Ponyets lehajolt érte. Nem kis erőfeszítésébe telt, amíg sikerült fölnyitnia a hengert, s pislogott meg bandzsított az erőlködéstől, mire gondosan elhelyezte a csatot az anódernyő közepén. Később könnyebben fog menni, de az első alkalommal nem szabad hibáznia.

A házilag barkácsolt átalakító rosszindulatúan kattogott vagy tíz percig, s ekkor enyhe ózonillat jelent meg a levegőben. Az askone-iak morogva hátrébb húzódtak, és Pherlnek megint sürgős suttognivalója akadt az uralkodójával. A nagymester arca merev volt, akár a kő. Meg se moccant.

És a csat arannyá változott.

Ponyets egy halk „Méltóságos uram!” kíséretében a nagymester felé nyújtotta, az öregember azonban habozott, majd tagadólag intett a kezével. Tekintete az átalakítón időzött.

Ponyets sebesen beszélni kezdett:

– Uraim, amit látnak, az arany. Kívül-belül az. Ha akarják, minden ismert fizikai vagy kémiai próbának alávethetik. Semmiképpen sem lehet megkülönböztetni a természetben előforduló aranytól. Minden vassal meg lehet ugyanezt csinálni. Sem a rozsda, sem a kisebb mennyiségben jelen levő ötvözőanyagok nem változtatnak az eredményen.

Ponyets szavai azonban a semmibe hullottak. Kinyújtott tenyerén ott fénylett a csat, és az arany minden érvet elmondott helyette.

Végre a nagymester lassan előrenyújtotta a kezét, mire a ványadt arcú Pherl hangos beszédre szánta el magát:

– Méltóságos uram, ez az arany mérgezett forrásból származik.

Ponyets nyomban rákontrázott:

– A sárból is nőhet rózsa, méltóságos uram. Avagy nem vásárol-e számtalan olyan árucikket a szomszédoktól, amelyekről azt sem tudja, honnan származnak: ortodox gépektől-e, amelyeken rajta van a nemes ősök áldása, avagy netalán holmi űr szülte gyalázattól. Tessék, én az aranyat ajánlom föl, nem a gépet.

– Méltóságod nem felelős azoknak a külföldieknek a bűneiért – kezdte újból Pherl –, akik tudta és beleegyezése nélkül szorgoskodnak. Ellenben ha elfogadja ezt a furcsa álaranyat, amelyet itt, az ön jelenlétében és beleegyezésével bűnös módon vasból csináltak, akkor szent őseink élő szellemét gyalázzuk meg.

– De az arany az arany – felelt a nagymester kétkedéssel a hangjában –, s csak egy elítélt pogány gonosztevőt adunk érte cserébe. Pherl, te túl szigorúan ítéled meg a dolgokat. – De azért visszahúzta a kezét.

– Méltóságod maga a bölcsesség – mondta Ponyets. – Gondolja csak meg: ha kienged a keze közül egy pogányt, őseit semmitől sem fosztja meg, ellenben a cserébe kapott arannyal fölékesítheti a szent lelkeiknek emelt szentélyeket. Amennyiben az gonosz volna önmagában – ha egyáltalán el lehetne ilyesmit képzelni –, a gonosz szükségszerűen eltávozna, mihelyt ilyen kegyes célra áldozzák föl a fémet.

– Nagyapám csontjaira mondom! – tört ki a nagymester meglepő élénkséggel. Szája visító nevetésre nyílt. – Pherl, mit szólsz ehhez a fiatalemberhez? Hiszen igazat mond. Olyan igazat, mint az őseink szava.

– Látszatra igen – felelte Pherl komoran. – Csak nehogy ez az igazság a rossz szellem műve legyen.

– Sőt én még jobb üzletet ajánlok – vágott közbe Ponyets. – Tartsa meg az aranyat zálogként. Tegye oda áldozatként az ősök oltárára, és harminc napig tartson itt engem is túszként. Ha ez alatt az idő alatt az ősök nem adják tanújelét nemtetszésüknek, ha nem következik be semmilyen szerencsétlenség, akkor kell-e még egyéb bizonyság, hogy elfogadták az áldozatot?! Ha még ez sem elég…

És amikor a nagymester fölállt, hogy próbára tegye, ki van ellene az ajánlatnak, a tanács egyetlen tagja sem mulasztotta el tanújelét adni egyetértésének. Még Pherl is beleegyezően biccentett, bozontos bajusza végét rágcsálva.

Ponyets mosolygott, s magában azon elmélkedett, milyen jó hasznát vette annak, hogy valaha papnak készült.

5.

Újabb hét vánszorgott el, mire sikerült nyélbe ütni Pherllel a találkozást. Bármennyire belefásult is az állandó fizikai kiszolgáltatottság gondolatába, azért érzett egy kis szorongást. A várost rendőri kísérettel hagyta el. Pherl külvárosi villájában is ott voltak a rendőrök. Mi mást tehetett volna, mint hogy tudomásul veszi ezt anélkül, hogy akár egyszer is hátranézne.

Pherl a vének tanácsától távol magasabbnak és fiatalabbnak látszott. Hétköznapi ruhájában senki sem mondta volna róla, hogy a vénekhez tartozik.

– Furcsa egy ember maga – fogadta minden bevezetés nélkül. Egymáshoz közel lévő szemei vibrálni látszottak. – Az elmúlt héten, különösen pedig az utóbbi két órában egyre-másra célozgatott rá, hogy nincs-e szükségem aranyra. Fölösleges erőlködés, mert hiszen kinek nincs rá szüksége? Ennyi erővel nyílt kártyákkal is játszhatna.

– Nemcsak az arany – mondta Ponyets sokat sejtetően. – Nemcsak az arany. Vagyis nem az a néhány pénzdarab, hanem mindaz, ami az arany mögött van.

– Aha, és mi lehet az arany mögött? – türelmetlenkedett Pherl. – Remélem, nem akar ez egy újabb ügyetlen mutatvány bevezetője lenni? – tette hozzá fitymáló mosollyal.

– Ügyetlen? – hökkent meg egy kissé Ponyets.

– Ó, határozottan – mondta Pherl, és összekulcsolt kezét az állához ütögette. – Nem akarom bírálni magát. Biztos vagyok abban, hogy az ügyetlenség szándékolt volt. Ha tudom az indokát, talán föl is hívtam volna erre nagyméltósága figyelmét. Figyeljen ide, ha én lettem volna a maga helyében, a hajómon csinálom az aranyat, és négyszemközt ajánlom föl. Így megkímélt volna bennünket a mutatványtól, önmagát pedig az ellenszenvtől.

– Igaz – bólintott Ponyets –, de mivel én voltam a magam helyében, vállaltam az ellenszenvet, hogy magamra vonjam az ön figyelmét.

– Valóban? Komolyan mondja? – Pherl nem is próbálta elleplezni gyerekes önelégültségét. – Gondolom, azért kínálta föl a harmincnapos tisztulási időszakot, hogy legyen ideje ezt a figyelmet valamivel kézzelfoghatóbb dologra váltani. De mi lesz akkor, ha az arany tisztátalannak bizonyul?

Ponyets megengedett magának egy kis fekete humort:

– Amikor azok ítélik meg, hogy tisztátalan-e, akik a leginkább érdekeltek abban, hogy tisztának találják?

Pherl fölkapta a fejét, és fürkészve nézett a kereskedőre. Arca egyszerre fejezett ki meglepetést és elégedettséget.

– Van benne valami. De elárulná nekem, miért akarta fölkelteni a figyelmemet?

– Szíves örömest. Rövid ideje vagyok itt, de ahhoz ennyi is elég volt, hogy számomra hasznos és érdekes megfigyeléseket tegyek magáról. Példának okáért azt, hogy maga még fiatal, túlságosan is fiatal ahhoz képest, hogy tanácstag, sőt a családja sem nagyon régi.

– Maga kritizálja az én családomat?

– Távol áll tőlem. Mindenki elismeri, hogy nagy és szent ősöktől származik. De akadnak, akik a szemére vetik, hogy nem tartozik az Öt Törzshöz.

Pherl hátradőlt a székén.

– Minden tiszteletem az övék – mondta nem minden fullánk nélkül –, de az Öt Törzs lágyéka kolduslágyék, s a vére savó. Mostanra ötven ember sem maradt a Törzsekből.

– De akadnak, akik azt mondják: a nemzet nem szívesen fogadna el nagymesteréül senkit a Törzseken kívül. Azt is rebesgetik, hogy a nagymester fiatal és újdonsült kegyence szükségképpen nagyhatalmú ellenségeket szerez az állam nagyjai közül. Őméltósága fölött eljárt az idő, és a halálával a protekciója is elenyészik, különösen akkor, ha – mint biztosra vehető – a maga ellenségeinek egyike fogja értelmezni az ő szellemének igéit.

Pherl arca elborult.

– Idegen létére túl sok mindent meghall. Az ilyen füleket le szokták metélni.

– Azt később is ráér elrendelni.

– Lássuk, kitalálom-e a szándékát – fészkelődött Pherl türelmetlenül a székében. – Maga hatalmat és gazdagságot akar nekem fölkínálni azokkal a gonosz kis szerkezetekkel, amelyekkel meg van rakva a hajója. Igazam van?

– Tegyük föl. Mit tud fölhozni ellene? A maga jóról és rosszról vallott elveit?

– Egyáltalán nem – rázta meg a fejét Pherl. – Idefigyeljen, maga külhoni férfiú, vélekedhet rólunk, ahogy akar, a maga pogány agnoszticizmusával, de én a látszat ellenére sem vagyok teljesen rabja a mi mitológiánknak. Én, uram, iskolázott ember vagyok, és merem remélni, hogy felvilágosult is. A mi vallásunk – nem annyira etikai, mint szertartási vonatkozásaiban – a tömegek számára való.

– Mi hát akkor a kifogása? – ütötte tovább a vasat óvatosan Ponyets.

– Pontosan ez. A tömegek. Hiába volnék én kész megalkudni magával; a maga kis herkentyűit használni is kell ahhoz, hogy hasznosak legyenek. Hogyan lehetnék én gazdag, ha – mivel is kereskedik? – mondjuk a borotvát csak a legnagyobb titokban, reszketve tudnám használni? Hiába volnék én képes könnyűszerrel simára borotválni a képemet, de hol lennék ettől gazdag? És hogyan tudnám elkerülni a gázhalált vagy a meglincselést, ha rajtakapnának a használatán?

– Igaza van – vont vállat Ponyets. – Hivatkozhatnék arra, hogy a maga problémája egyből megoldódna, ha megtanítaná a saját népét – a saját javára és az ön jelentős hasznára – élni az atomenergiával. Nem mondom, hogy könnyű dolga lenne, a haszon azonban bőven kárpótolná. De hát ez a maga dolga, s egyelőre engem abszolút nem érint. Ugyanis én sem borotvát, sem kést, sem szemételtüntető gépet nem kínálok önnek.

– Hanem? Mit kínál?

– Magát az aranyat. Közvetlenül. Fölajánlom azt a masinát, amelyet a múlt héten bemutattam.

Pherl egyszerre megmerevedett, és a homlokán idegesen rángatózni kezdett a bőr.

– Az átalakítót?

– Pontosan. Annyi aranyra tehet szert, amennyi vasat be tud szerezni. Gondolom, ebből futja mindenre, a nagymesterségre is, bármilyen fiatal, és bármennyi ellensége van is. És biztonságos.

– Milyen értelemben?

– Abban, hogy a használata csak titokban képzelhető el; ugyanúgy, mint imént az atomszerszámokkal kapcsolatban említette. Elrejtheti a masinát a legtávolabbi birtokán levő legerősebb vár legmélyebb pincéjébe, s onnan is ontani fogja önhöz a gazdagságot. Az aranyat veszi meg, nem a gépet, az az arany viszont semmit sem árul el a származásáról, mivel semmiben sem különbözik a természetes aranytól.

– És ki fogja kezelni a gépet?

– Ön. Öt perc elég hozzá, hogy megtanulja minden csínját-bínját. Bárhol fölállíthatom magának, ahol csak óhajtja.

– És mindezért viszonzásul?

– Nos – mondta Ponyets óvatosan –, megkérem az árát, és nem is keveset. Ebből élek. Mondjuk, mivel értékes gépről van szó, egy mázsányi aranynak megfelelő kovácsoltvas.

Pherl elnevette magát, amire Ponyets arca vörösre vált.

– Fölhívom rá a figyelmét, uram – mondta dühösen –, hogy két óra alatt megtérülhet önnek az ára.

– Az igaz, ám egy óra múlva ön leléphet, és a gép hirtelen csütörtököt mondhat. Valamilyen garanciára szükségem van.

– Bírja a szavamat.

– Ami, ugyebár, fölbecsülhetetlen értékű – hajolt meg gúnyosan Pherl –, de azért az ön jelenléte, ugyebár, mégiscsak nagyobb biztosítékot jelentene! Szavamat adom rá én is, hogy egy héten belül kifizetem, miután működésre kész állapotban leszállítja nekem.

– Lehetetlen.

– Miért volna lehetetlen? Hiszen már azzal kiérdemelte a halálos ítéletet, hogy el akart adni nekem valamit. Választhat: vagy az én szavam, vagy pedig holnap a gázkamra.

Ponyets arca kifejezéstelen maradt, talán csak a szeme rebbent meg egy kissé.

– Magának méltánytalanul nagy előnye van velem szemben – mondotta. – Hajlandó legalább írásban adni az ígéretét?

– Hogy ezzel aláírjam a saját halálos ítéletemet? Nem, uram! – Pherl elégedetten vigyorgott. – Nem, uram! Kettőnk közül csak egyikünk ostoba.

A kereskedő halkan megjegyezte:

– Akkor hát megegyeztünk.

6.

Gorovot a harmincadik napon szabadon engedték – két és fél mázsányi sárarany került a helyére. És vele együtt kiszabadult a vesztegzárból gyűlöletes és érinthetetlen hajója is.

Aztán most is, mint idefelé jövet, egészen az askone-i rendszer határáig elkísérte őket a csillogó kis hajók gyűrűje.

Ponyets megkereste a szemével azt a nap fényében halványan izzó pontot, amely Gorov hajója volt, s közben Gorov hangjára figyelt, mely tisztán és élesen lövellt át hozzá a keskeny, torzított éternyalábon.

De hát nem erre van szükség, Ponyets. Egy aranycsináló géppel nem megyünk semmire. Egyébként hol szerezted?

– Sehol – magyarázta Ponyets türelmes hangon. – Én magam barkácsoltam össze egy élelmiszer-besugárzó kamrából. Különben nem sokat ér az egész. Kiterjedt használatának gátat szab a hatalmas energiafogyasztás, különben az Alapítvány is elemátalakításhoz folyamodna, és nem fésülné át az egész galaxist nehézfémekért. Ez egy bevett trükk, amellyel minden kereskedő él, bár én még nem találkoztam a vas-arany változattal. De hatásos, és működik is – igaz, hogy csak rövid ideig.

– Jó, jó, de ezzel az egy trükkel nem sokra megyünk.

– Kiszabadított a csávából, nem?

– Ennek semmi köze a lényeghez. Főleg azért, mivel úgyis vissza kell térnem, mihelyt lerázzuk magunkról szorgos kísérőinket.

– Minek?

– Magad magyaráztad annak a te politikusodnak – mondta Gorov éllel. – Az egész ügyleted arra a föltételezésre épült, hogy az átalakítód csak eszköz a cél érdekében, s önmagában nincs semmi értéke, vagyis hogy nem a gépet, hanem az aranyat veszi meg. Lélektani szempontból ügyes fogás volt, különösen azért, mert bevált, de…

– De? – sürgette Ponyets nyájas közönnyel. A hangszóróból szinte visítva jött a válasz:

– De mi olyan gépet akarunk eladni nekik, amely önmagában is érték; amely fölkelti bennük a vágyat, hogy nyíltan használják; amely arra készteti őket, hogy tisztára önérdekből letegyék a garast az atomtechnika mellett.

– Értem én ezt mind – felelte Ponyets szinte gyöngéden. – Egyszer már megmagyaráztad. De vedd figyelembe, légy szíves, mi következik az én ügyletemből. Amíg az átalakító működik, addig Pherl csinálni fogja az aranyat; és elég ideig fog működni ahhoz, hogy megvásárolja magának a legközelebbi választásokat. A jelenlegi nagymester ugyanis nem sokáig húzza már.

– És te mire építesz? A hálára? – kérdezte Gorov ridegen.

– Nem, hanem az okos önérdekre. Az átalakító megszerzi neki az első helyet; más szerkezetek…

– Nem, nem! A kiindulópontod téves. Nem az átalakítónak fogja ezt tulajdonítani, hanem a régi jó aranynak. Ezt próbálom beleverni a fejedbe.

Ponyets elmosolyodott, és kényelmesen hátradőlt székében. Eleget ingerelte a szegény fickót. Gorov már kezdte elveszíteni az önuralmát.

– Csak lassan a testtel, Gorov! – szólalt meg a kereskedő. – Még nem fejeztem be. Merthogy szó van ám egyéb masinákról is.

Rövid hallgatás következett, majd Gorov gyanakvó hangja hallatszott:

– Miféle egyéb masinákról?

Ponyets gépiesen s fölöslegesen intett a kezével.

– Látod ezt a kíséretet?

– Látom – mondta Gorov kurtán. – Mi van azokkal a masinákkal?

– Hajlandó vagy végre meghallgatni? Tudd meg, hogy Pherl magánhajóhada kísér bennünket; sikerült kicsikarnia, a nagymester különös kegyeként.

– No?

– És mit gondolsz, hová visz bennünket? Az Askone külső vidékein levő bányabirtokaira, úgy bizony. Ide hallgass – emelte föl hangját Ponyets hirtelen –, megmondtam, hogy keresni akarok ezen az üzleten, és nem a világot óhajtom megváltani. Rendben van. Az átalakítót semmiért kótyavetyéltem el. Semmiért, hacsak nem vesszük figyelembe a gázkamra kockázatát, ami viszont nem számít bele a kvótámba.

– Menj csak vissza a bányabirtokokra, Ponyets. Hogy kerülnek ezek ide?

– A haszonnal kapcsolatban. Mert ónt fogunk rakodni, Gorov. Ónt, amennyit csak be tudunk gyömöszölni ebbe a vén bárkába, s neked is jut belőle. Én leszállok Pherllel az áruért, te meg, öregfiú, fölülről fogsz engem biztosítani az összes ágyúddal, arra az eshetőségre, ha Pherl meggondolná magát, és át akarna ejteni. Ez az ón lesz a hasznom.

– Az átalakító után?

– Az egész atomrakományom után. Dupla ár plusz prémium. – Mentegetőzve megvonta a vállát. – Beismerem, hogy lóvá tettem, de hát teljesítenem kell a tervemet, nem?

Gorov végképp nem tudta, hányadán áll. Gyámoltalanul megszólalt:

– Lennél szíves megmagyarázni?

– Mit magyarázzak? Hisz nyilvánvaló minden. Nézd, Gorov, a ravasz róka azt hitte, hogy szépen becsalt a csapdájába, mivelhogy az ő szava többet ér a nagymester szemében, mint az enyém. Igaz, hogy elfogadta az átalakítót, s ez halálos bűnnek errefelé, de ha szorulna a kapca, még mindig kivághatná magát azzal, hogy a legszebb hazafias szándéktól vezérelve lépre csalt engem, és följelenthetne tiltott áruk eladásáért.

– Ami igaz, az igaz.

– Úgy van, csakhogy nem pusztán röpke szavak vettek részt a játékban. Pherl sohasem hallott róla, és el sem tudja képzelni, hogy mi az a mikrofilmfölvevő.

Gorov elnevette magát.

– Úgy van – folytatta Ponyets. – A nyeregben érezte magát, s azt hitte, hogy kellőképpen megleckéztetett. De amikor meghunyászkodott kutya módjára fölszereltem neki az átalakítót, beépítettem a szerkezetbe a felvevőt is, s csak a másnapi szerviz alkalmával távolítottam el onnan. Gyönyörű fölvételem van a szentek szentjéről – meg őróla is, amint a jómadár az utolsó erget is kifacsarja az átalakítóból, s úgy gunnyaszt az első aranydarabok fölött, akár kotlós a tojásokon.

– Neki is megmutattad?

– Két nappal később. A nyomorult fráter soha életében nem látott még háromdimenziós, színes-hangos fölvételt. Azt állítja magáról, hogy nem babonás, de kutya legyen a nevem, ha valaha is láttam felnőtt embert úgy begyulladni, mint őt akkor. Amikor megmondtam neki, hogy a város főterén elhelyeztem egy vetítőt, amely pontosan délben működésbe lép, és a milliónyi fanatikus askone-i azon nyomban föl fogja őt koncolni, fél másodperc múlva a lábam előtt makogott. Kész volt mindenre, amit csak kértem tőle.

– Tényleg úgy volt? Akarom mondani, valóban elhelyeztél vetítőt a főtéren? – kérdezte Gorov visszafojtott nevetéssel.

– Nem én, de hát mit számít az? Az üzletet megkötöttük. Minden bigyót megvett tőlem meg tőled is annyi ónért, amennyit csak el tudunk szállítani. Akkor elhitte rólam, hogy mindenre képes vagyok. Az egyezményt írásba foglaltuk, s még mielőtt leszállnánk, adok neked is belőle egy példányt; nem árt az óvatosság.

– Nem félsz, hogy leromboltad az önbecsülését? – vetette közbe Gorov. – Fogja vajon ezek után is használni a szerkentyűket?

– Miért ne? Ez az egyetlen módja arra, hogy behozza a veszteségeit, s ha pénzt csinál belőlük, akkor meg lesz mentve a becsülete is. És biztos, hogy ő lesz a legközelebbi nagymester, nem is találhatnának nála alkalmasabbat maguknak.

– Igen – summázta a véleményét Gorov –, jó vásárt csináltál. De az eladási módszereid mégsem a legildomosabbak. Nem csoda, hogy kirúgtak a papneveldéből. Nincs neked semmiféle erkölcsi érzéked?

– No és? Mi a különbség? – vont vállat Ponyets közömbösen. – Hisz tudod, mit mondott Salvor Hardin az erkölcsi érzékről.

Ötödik rész

A KALMÁRFEJEDELMEK

A. K. 155

1.

KERESKEDŐK – Az Alapítvány gazdasági befolyása pszichohistóriai szükségszerűséggel növekedett. A kereskedők gazdagodtak, a gazdagság pedig hatalmat szült…

Néha elfelejtik, hogy Hober Mallow közönséges kereskedőként kezdte. Azt viszont sohasem felejtik el, hogy ő lett az első kalmárfejedelem…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

Jorane Sutt összeérintette gondosan kimanikűrözött körmeit, és megszólalt:

– Kész talány. Bizalmasan megsúgom magának, hogy a jelek szerint újabb Hari Seldon-válságnak nézünk elébe.

A vele szemben ülő férfi cigarettát vett elő kurta smyrnói zekéje zsebéből.

– Azt én nem tudhatom, Sutt – felelte. – A politikusok minden egyes polgármesteri kampány idején Seldon-válságról papolnak.

– Én nem csinálok kampányt, Mallow – mondta Sutt halvány mosollyal az ajka körül. – De hát atomfegyverekkel nézünk szembe, s azt sem tudjuk, honnan származnak.

A smyrnói Hober Mallow mesterkereskedő nyugodtan, majdnem közönyösen szívta a cigarettáját.

– Folytassa. Ha mondani akar még valamit, ki vele!

Mallow sohasem esett abba a hibába, hogy a kelleténél udvariasabb lett volna az Alapítvány emberei iránt. Lehet, hogy ezért „külhoninak” nézik, de van ő is olyan ember, mint akárki más.

Sutt az asztalon levő háromdimenziós csillagtérképre mutatott. Igazított valamit a szabályozógombokon, mire egy fél tucat csillagrendszerből álló csoport pirosan izzani kezdett.

– Ez a Korell Köztársaság – jelentette ki szinte suttogva. A kereskedő bólintott.

– Jártam arra. Bűzös patkánylyuk! Köztársaságnak köztársaság, habár minden alkalommal az Argo család valamelyik tagját választják meg kapitánynak. S ha valakinek ez nem tetszik, biztos, hogy történik vele valami. – Félrehúzta a száját. – Jártam arrafelé.

– De maga vissza is jött, ami nem mindig történik meg. A legutóbbi egy év alatt három kereskedelmi hajónak veszett nyoma a köztársaság határain belül, hiába garantál sérthetetlenséget a kalmároknak az Egyezmény. És ezek a hajók minden szokásos nukleáris bombával és erőtérvédelemmel föl voltak fegyverezve.

– Mi volt az utolsó üzenet a hajókról?

– Rutinjelentések. Más semmi.

– És mit mondott Korell?

– Sutt szeme gúnyosan megvillant.

– Nem volt mód kikérni a véleményét. Az Alapítvány legfőbb kincse Periféria-szerte: hatalmának a híre. Csak nem gondolja, hogy ha elveszítünk három hajót, akkor kérdezősködni Jogunk utánuk?

– Jó, de akkor megmondaná végre, hogy tőlem mit akar?

Jorane Sutt nem vesztegette az idejét a bosszankodás fényűzésére. A polgármester titkáraként gyakorta kellett leráznia ellenzéki tanácsnokokat, állást keresőket, újítókat, valamint mindenféle habókos alakokat, akik állítólag töviről hegyire megfejtették a Hari Seldon által kiszámított eljövendő történelmet. Ilyen iskola után nem egykönnyen lehetett kihozni a sodrából.

– Egy pillanat – kezdte módszeresen. – Lássa be: nem lehet véletlen, hogy egy éven belül három hajónk tűnik el ugyanabban a térségben, atomerőt pedig csak nagyobb atomerővel lehet legyűrni. Magától adódik a kérdés: ha a köztársaságnak vannak atomfegyverei, honnan kapja őket?

– No és honnan kapja?

– Két lehetőség van. Vagy maguk a korelliak állították elő…

– Nem túl merész ez a következtetés?

– De igen. A másik lehetőség azonban az lenne, hogy árulással van dolgunk.

– Úgy gondolja? – kérdezte Mallow hidegen. A titkár nem zavartatta magát.

– Semmi különös sem lenne abban, ha ez volna a helyzet. Amióta a Négy Királyság csatlakozott az Alapítvány Egyezményhez, mindegyikben meggyűlt a bajunk a nem is jelentéktelen szakadár csoportokkal. Minden egyes volt királyságnak megvannak a trónkövetelői meg az egykori nemesurai, akik nem túlzottan lelkesedhetnek az Alapítványért. Ezek közül nyilván akadnak olyanok, akik nem férnek a bőrükbe.

Mallow elvörösödött.

– Úgy?! És miért mondja ezt épp nekem? Ha nem tudná, én is smyrnói vagyok.

– Tudom. Maga smyrnói, a volt királyságok egyikén született. Csak a neveltetése köti az Alapítványhoz. Születésénél fogva maga külhoni és idegen. A maga nagyapja nyilván báró volt az Anacreon és Loris közötti háborúk idején, és családi birtokait elvették, amikor Sef Sermak újra fölosztotta a földet.

– A sötét űrre, nem! A nagyapám egy nyomorult űrcsavargó fia volt, aki éhbérért lapátolta a szenet, és még az Alapítvány előtt meghalt. Én semmivel sem tartozom a régi rendszernek. De a Smyrnón születtem, és a galaxisra mondom, nincs mit szégyenkeznem a smyrnóiak miatt. A maga árulásra való aljas kis célzásai miatt nem fogok berezelni és fölnyalni az Alapítvány köpetét. Most pedig állok a parancsai vagy a vádjai elé. Nem érdekel, melyiket választja.

– Kedves mester kereskedőm, engem egy elektronnyit sem érdekel, hogy a maga nagyapja Smyrno királya volt-e vagy a bolygó legnyomorultabb páriája. Azért ugrattam a születésével meg az őseivel, hogy megmutassam, mennyire nem érdekel. Úgy látszik, maga nem értette el a tréfát. Kezdjük hát elölről. Maga smyrnói. Ismeri a külhoniakat. Ezenkívül kereskedő, egyike a legjobbaknak. Járt a Korellon, és ismeri a korelliakat. Ezért magának kell megint odamennie.

Mallow mélyet lélegzett.

– Mint kém?

– Dehogyis! Mint kereskedő, de aki nyitva tartja a szemét. Ha sikerül kiderítenie, ki látja el őket atomerővel… Fölhívnám rá a figyelmét, hogy az eltűnt űrhajók közül kettőn smyrnói legénység szolgált.

– Mikor induljak?

– Mikor lesz útra kész a hajója?

– Hat nap múlva.

– Úgy hát akkor indul. A Hajózási Tanácsban megismerheti a részleteket.

– Rendben! – A kereskedő fölállt, keményen kezet szorított, és öles léptekkel kivonult a szobából.

Sutt várt néhány percet, óvatosan szétválasztotta és megdörzsölte összepréselt ujjait, vállat vont, és belépett a polgármester irodájába.

A polgármester kikapcsolta a képernyőt, és hátradőlt a székében.

– Nos, mi a véleménye róla, Sutt?

– Lehet, hogy jó színész – válaszolta Sutt, és elgondolkodva maga elé meredt.

2.

Ugyanennek a napnak az estéjén Jorane Suttnak a Hardin-ház huszonegyedik emeletén levő legénylakásán Publis Manlio lassú kortyokban iszogatta a borát.

Publis Manlio az Alapítvány két fontos hivatalát is hordozta öregedő, satnya vállán. A polgármester kormányában ő volt a külügyminiszter, ezenkívül pedig, az Alapítványt leszámítva, az összes külső naprendszer szemében ő volt az egyház primátusa, a Szent Eledel őrizője, a szentélyek kurátora, és így tovább, ahány változatát csak el lehet képzelni a homályos, ám hangzatos címeknek.

A külügyminiszter éppen azt mondta:

– Viszont hozzájárulását adta, hogy útnak indítsa azt a kereskedőt. Ez is valami.

– Igen, de mire megyünk vele? – ellenkezett Sutt. – Semmi közvetlen hasznunk nincs belőle. Az egész ügy nem a legszerencsésebben van előkészítve, mivel fogalmunk sincs róla, mi lesz a vége. Úgy tervezünk, mint az az ember, aki üres horgot vet a vízbe, hátha ráakad egy kis halacska.

– Igaza van. S hozzá ez a Mallow jó képességű ember. Mi lesz, ha nem hagyja magát egykönnyen átejteni?

– Ezt a kockázatot vállalnunk kell. Ha árulás történt, akkor az okos emberek kerülnek elsőként gyanúba. Ha nem, akkor okos emberre van szükségünk, hogy feltárjuk az igazságot. És Mallown rajta lesz a szemünk. Tölthetek?

– Köszönöm, nem. Eleget ittam.

Sutt öntött a saját poharába, és türelmesen várta, hogy a másik kizökkenjen nyugtalan elmélkedéséből.

Valami fúrta a primátus oldalát, de nem nagyon juthatott dűlőre magában, mert hirtelen szinte kirobbant belőle a kérdés:

– Sutt, mi nyomja a szívét?

– Megmondom, Manlio – nyitotta ez szólásra keskeny ajkait. – Egy Seldon-válság kellős közepén vagyunk.

Manlio nagy szemeket meresztett, majd fojtottan megkérdezte:

– Honnan veszi ezt? Csak nem jelent meg újra Seldon az Időkriptában?

– Erre, barátom, nincs szükség. Gondolja csak végig. Amióta a Galaktikus Birodalom lemondott a Perifériáról, és sorsunkra hagyott bennünket, még egyszer sem volt olyan ellenfelünk, akinek atomerő lett volna a birtokában. Most első alkalommal van ilyen. Ez önmagában véve is jelentős esemény volna. De nincs önmagában. Több mint hetven éve először nézünk farkasszemet egy nagyszabású belpolitikai válsággal. Szerintem az a körülmény, hogy a belső és a külső válság egybeesik, minden kétséget eloszlat.

Manlio fürkészve nézett rá.

– Ha csak ez van, az édeskevés. Eddig két Seldon-válságra került sor, és mindkét esetben az Alapítvány léte forgott kockán. Addig nem lehet szó egy harmadik válságról, amíg hasonló veszély nem fenyeget bennünket.

– Ez a veszély el fog jönni – mondta Sutt a türelmetlenség minden jele nélkül. – bolond is fölismeri a válságot, ha egyszer már itt van. Az igazi szolgálatot az teszi az államnak, aki már csírájában rátapint. Nézze, Manlio, a mi történelmünk útja előre ki van cövekelve. Tudjuk, hogy Hari Seldon kidolgozta az elkövetkezendő történelem valószínűségeit. Tudjuk, hogy egykor vissza fogjuk állítani a Galaktikus Birodalmat. Tudjuk, hogy addig nagyjából ezer év fog eltelni. És tudjuk, hogy ez alatt az idő alatt bizonyos meghatározott válságokkal fogjuk szembe találni magunkat. Nos, az első válság az Alapítvány létrehozása után ötven évvel következett be, míg a második újabb harminc év múlva. Azóta kis híján hetvenöt esztendő telt el. Itt az ideje, Manlio, itt az ideje.

Manlio tanácstalanul dörzsölgette az orrát.

– És magának kész terve van a válság leküzdésére, ugye?

Sutt bólintott.

– És nekem is ki van osztva a szerepem, ugye? – folytatta Manlio.

Sutt megint bólintott.

– Hogy szembe tudjunk nézni az idegen atomfenyegetéssel, először a saját házunk táján kell rendet teremtenünk. Ezek a kereskedők…

– Vagy úgy! – A főpap arca megkeményedett, és a tekintete fagyos lett.

– Úgy van. Ezek a kereskedők. Szükség van rájuk, de túlságosan erősek, és túlontúl függetlenek. Csupa külhoni, aki semmiféle vallásos nevelést nem kapott. Egyfelől kezükbe adjuk a tudást, másfelől pedig lemondunk a legerősebb eszközről, amellyel kordában tarthatnánk őket.

– Ha be tudjuk bizonyítani az árulást?

– Ha be tudnánk bizonyítani, akkor könnyű dolgunk lenne, s elegendő volna a határozott közbelépés. De ennek amúgy sincs semmi jelentősége. Még ha nincs is áruló köztük, akkor is megbízhatatlan réteget képeznek a társadalomban. Nem köti őket hozzánk a patriotizmus vagy a közös eredet, de még a vallásos áhítat sem. A világi kormányzás alatt élő külső tartományok könnyen elszakadhatnak, hiába néznek föl ránk Hardin óta úgy, mint a Szent Bolygóra.

– Ezzel én is tisztában vagyok, de az orvoslás…

– Az orvoslás nem várathat magára addig, amíg a Seldon-válság akuttá nem válik. Kívül az atomfegyverek, belül a békétlenség; ha ez a kettő találkozik, minden esélyünket elveszíthetjük. – Sutt letette az üres poharat, amelyet a kezében forgatott. – Ez a munka nyilvánvalóan magára vár.

– Énrám?

– Én nem vállalhatom magamra. Az én tisztem kinevezéses, és semmiféle törvényhozói rangom sincs.

– A polgármester…

– Lehetetlen. Ő számításba sem jöhet – erélye csak a felelősség elhárításában mutatkozik meg. De ha egy független jelölt lépne a porondra, aki veszélyeztethetné az újraválasztását, akkor talán eltűrné, hogy irányítsák.

– De hát belőlem hiányzik a gyakorlati politikára való rátermettség, Sutt!

– Bízza csak rám. Ki tudja, Manlio? Salvor Hardin óta sohasem fordult elő, hogy az egyház meg az állam élén ugyanaz a személy állt volna. De most könnyen megtörténhet, ha maga jól oldja meg a föladatát.

3.

A város másik végén viszont Hober Mallownak volt, barátságosabb környezetben, egy újabb találkozása. Sokáig hallgatta a másik szavait, és most óvatosan megszólalt:

– Igen, eljutott hozzám a híre, miként hadakozik azért, hogy a kereskedők is képviseletet kapjanak a tanácsban. De miért engem, Twer?

– Jaim Twer, aki minden áldott alkalommal eldicsekedett azzal, hogy ő volt az Alapítványnál világi nevelésben részesülő első külhoniak egyike, széles mosolyra nyitotta a száját.

– Tudom, hogy mit csinálok. Emlékszik, amikor tavaly először találkoztunk?

– A kereskedők gyűlésén?

– Úgy van. Maga vezette az értekezletet. Azokat a vastagnyakú bölényeket egytől egyig a székükhöz szögezte, aztán begyömöszölte őket a mellényzsebébe, és elsétált velük. De szót ért az alapítványi tömegekkel is. Magának dicsfény ragyog a feje körül, vagy legalábbis jó sajtója van a viselt dolgainak, ami egy és ugyanaz.

– Legyen úgy – mondta Mallow egykedvűen. – De mért épp most?

– Mert most van rá alkalmunk. Tud arról, hogy a köznevelésügyi államtitkár benyújtotta a lemondását? Még nem szellőztetik a dolgot, de előbb-utóbb ki fog pattanni.

– Maga honnan tudja akkor?

– Nem fontos – felelte, s fitymálóan legyintett. – Tény, hogy így van. Az Akciópárt a gyökeréig szét van hasadva, és itt az alkalom, hogy megadjuk neki a kegyelemdöfést a kereskedők egyenjogúsága kérdésének fölvetésével; vagyis élére állítva: ki van a demokrácia mellett, és ki van ellene.

Mallow hátradőlt a székében, és elmélyülten vizsgálgatta vaskos ujjait.

– Hm, hm! Sajnálom, Twer. A jövő héten üzleti útra megyek. Szerezzen magának valaki mást.

– Üzlet? Miféle üzlet? – meresztett nagy szemet Twer.

– Szigorúan titkos. Rendkívül fontos satöbbi satöbbi. Magával a polgármester titkárával volt egy eszmecserém.

– Kígyó Sutt-tal? – lett egyszerre izgatott Jaim Twer. – Csapda! A kurafi meg akar szabadulni magától, Mallow…

– Állj! – Mallow rátette a tenyerét a másik ökölbe szorított kezére. – Ne izgassa föl magát. Ha csapda, akkor majd be fogom nyújtani a számlát. De ha nem az, akkor a maga kígyója, az a Sutt, a mi kezünkre játszik. Figyeljen ide, újabb Seldon-válság közeledik.

Mallow arra számított, hogy a másik meglepődik, de ehelyett csak értetlenül rámeresztette a szemét.

– Seldon-válság? Mi az?

– Fényességes galaxis! – tört ki dühösen Mallow ekkora értetlenség láttán. – Mi a fészkes fenét csinált maga az iskolában? Mi az ördögöt jelentsen ez az ostoba kérdés?

Az idősebbik férfi fölvonta a szemöldökét.

– Ha megmagyarázná…

Hosszas hallgatás után jött a válasz.

– Megmagyarázom – kezdte Mallow lassan, összevont szemöldökkel. – Amikor a Galaktikus Birodalom rothadni kezdett a szélein, s amikor a galaxis végei leszakadoztak, és a barbárság prédájául estek, akkor Hari Seldon és pszichológustársasága létrehozott itt, a zűrzavar kellős közepén egy telepet, az Alapítványt, hogy ápolja a művészetet, a tudományt meg a technikát, s megérlelje a Második Birodalom magját.

– Igen, igen…

– Még nem fejeztem be – vágta el a kereskedő ridegen. – Az Alapítvány jövőjét az akkoriban magas fejlettségi fokot elért pszichohistória segítségével megrajzolták, és a feltételeket úgy szabták meg, hogy egész sor válság – mint megannyi örvény – sodorjon előre bennünket gyorsuló tempóban a jövő Birodalma felé. Minden ilyen válság, minden Seldon-válság új korszakot nyit történelmünkben. Most megint előttünk van egy, immár a harmadik.

– Persze – ocsúdott föl Twer –, most már emlékszem. Jó régen volt, hogy iskolába jártam, régebben, mint maga.

– Gondolom. Elnézést. A lényeg az, hogy engem a kibontakozó örvény kellős közepébe irányítanak. Ki tudja, mivel jövök vissza; aztán meg tanácsválasztások minden évben vannak.

– Tudja, hogy merre induljon el?

– Nem én!

– Van valamilyen terve?

– Az égvilágon semmilyen.

– Hát…

– Semmi hát. Hardin mondotta: „A sikerhez nem elegendő a tervezés. Rögtönzésre is szükség van.” Nos, rögtönözni fogok.

Twer kétkedőn csóválta a fejét. A két férfi szótlanul méregette egymást. Mallow törte meg a csendet:

– Mondok magának valamit. Mi lenne, ha velem jönne? – bökte ki váratlanul, mint a világ legtermészetesebb dolgát. – Mit bámul úgy rám? Hisz maga kereskedő volt valaha, amíg úgy nem vélte, hogy a politika több izgalmat kínál. Legalábbis ezt hallottam.

– Mondja meg előbb, merrefelé megy.

– A Whassall-hasadék irányába. Közelebbit addig nem mondhatok, amíg ki nem érünk az űrbe. Nos, mi a válasza?

– És ha Suttnak az a véleménye, hogy legyek a közelében, ahol rajtam tarthatja a szemét?

– Nem hinném. Ha annyira meg akar szabadulni tőlem, akkor mért ne ütne két legyet egy csapásra? Ezenkívül egy kereskedő sem indul neki az űrnek, ha nem maga választhatja meg a legénységét. Azt viszek magammal, akit kedvem tartja.

Az idősebb férfi szemében különös fény villant, amikor beleegyezése jeléül kezet nyújtott.

– Rendben van, magával megyek. Három év óta ez lesz az első utam.

Mallow megragadta és megrázta a feléje nyújtott kezet.

– Helyes! Minden rendben! Most pedig föl kell hajtanom a fiúkat. Ugye tudja, hol van kikötve a Távoli Csillag? Holnap jelentkezzék. A viszontlátásra!

4.

Korell esete egyáltalán nem áll egyedül a történelemben: köztársaság, amelynek az élén olyasvalaki áll, aki a címen kívül minden ismérvével rendelkezik az abszolút uralkodónak. Ennélfogva a szokásos zsarnokságot még az alkotmányos uralkodó kezét úgy-ahogy megkötő „becsület” és az udvari etikett sem mérsékelte.

Az ország gazdaságilag elég szegény volt. A Galaktikus Birodalom napjait a néma emlékeken és romokon kívül semmi sem idézte. Az Alapítvány napjai pedig még nem jöttek el, és a kormányzó, Asper Argo kapitány konokul eltökélte, hogy nem is jönnek el, ezért tartotta szigorú kordában a kereskedőket, és tiltotta ki bőszen a misszionáriusokat.

Maga az űrkikötő omladozó, viharvert látványával mélyen lehangolta a Távoli Csillag legénységét. Jaim Twer – a düledező hangárok nyomasztó hatását ellensúlyozandó – izgalmas pasziánszjátszmába merült önmagával.

– Micsoda piac! – dörmögte Hober Mallow, amint gondolataiba mélyedve kifelé bámult a megfigyelőernyőn. Ez idáig ennél sokkal többet nem is igen tudtak meg Korellről. Az út idefelé eseménytelenül telt el. A Távoli Csillag elé kirajzó korelli hajóraj a régi dicsőség emlékeit csak nyomokban őrző, megviselt kis műemlékekből vagy ütött-kopott, szánalmas bárkákból állott. Az úton is, most is óvatosan betartották a tisztes távolságot. Egy hete, hogy Mallow kihallgatást kért az itteni kormánytól, de válasz még mindig nem érkezett.

– Micsoda piac! – ismételte meg Mallow. – Szinte teljesen szűz terület.

Jaim Twer türelmetlenül fölpillantott, és félresöpörte a kártyát.

– Mi az ördögöt szándékozik cselekedni, Mallow? A legénység zúgolódik, a tisztek aggódnak, én kíváncsi vagyok…

– Kíváncsi? Mire?

– A helyzetre. Magára. Arra, hogy mihez fogunk.

– Várunk.

Az egykori kereskedő felfortyant, s az arca rákvörösre gyúlt.

– Tudja maga egyáltalán, Mallow, hogy mit csinál? – fakadt ki korholóan. – Körülöttünk a mezőn őrség, fölöttünk hajók. És ha csak arra várnak, hogy mikor robbanthatnak bele bennünket a földbe?

– Egy hetük volt rá.

– Talán erősítésre várnak – villant meg keményen Twer tekintete. Mallow ledobta magát egy székre.

– Igen, én is gondoltam erre. Nem könnyű dió, mondhatom. Először is minden baj nélkül ideértünk. Persze ez még nem jelent semmit, mert a több mint háromszáz hajóból tavaly mindössze három ment ripityára. Az arány tehát nem túl magas. Ez jelentheti azt is, hogy csak kevés hajójuk van ellátva atomerővel, s addig nem akarják kitenni őket a veszélynek, amíg nagyobb nem lesz a számuk. Másfelől jelentheti azt is, hogy egyáltalán nem rendelkeznek atomerővel – vagy ha igen, akkor rejtegetik, attól tartva, hogy kiszagoltunk valamit. Elvégre nem nagy dolog kalóztámadást intézni a könnyűfegyverekkel fölszerelt kereskedelmi hajók ellen. Más dolog viszont az Alapítvány meghatalmazott követével pimaszkodni, akinek a puszta jelenléte arról tanúskodhat, hogy az Alapítvány megsejtett valamit. Vegye ehhez hozzá…

– Várjon csak, Mallow, várjon – emelte föl a kezét Twer. – Lassan lyukat beszél a hasamba. Mire akar kilyukadni? Ne pepecseljen a részletekkel.

– Muszáj megismernie a részleteket, Twer, különben nem ért meg semmit. Én is, ők is várunk. Ők nem tudják, hogy én miben sántikálok; én nem tudom, nekik mijük van itt. Az én helyzetem azonban hátrányosabb, mert egyedül állok egy egész világgal szemben, amelyről elképzelhető, hogy atomfegyverrel is rendelkezik. Nem engedhetem meg, hogy a hátrányom tovább növekedjék. A helyzet veszélyes, még az is előfordulhat, hogy belerobbantanak minket a földbe. De mi ezzel kezdettől fogva számoltunk. Mi mást tehetnénk?

– Fogalmam sincs. Ki az már megint?

Mallow türelmesen fölpillantott, és beigazította a készüléket. A képernyőn az őrség parancsnokának darabos arca fénylett föl.

– Beszéljen, őrmester.

– Bocsánat, uram – szólalt meg ez. – A legénység egy alapitványbeli misszionáriust bocsátott be.

– Egy micsodát? – élénkült föl hirtelen Mallow arca.

– Egy misszionáriust, uram. Kórházi ápolásra szorul, uram.

– Lesz még egy-két ember, aki kórházra fog szorulni ezért, őrmester. Vezényelje az embereket a harcálláspontokra.

A legénységi pihenő csaknem teljesen kiürült. Öt perccel a parancs elhangzása után még a szabadnapos állomány is a fegyverei mellett volt. A Periféria zűrzavaros csillagközi térségeiben a gyorsaság volt a legfőbb erény, s egy mesterkereskedő legénysége mindenekelőtt a sebességével tűnt ki.

Mallow kimért léptekkel bevonult a terembe, és tetőtől talpig végigmérte a misszionáriust. Tekintete Tinter hadnagyra siklott, aki zavartan álldogállt a jövevény egyik oldalán, majd az idegen másik oldalán Demen őrmester egykedvű arcán és flegmatikus alakján állapodott meg.

A mesterkereskedő elgondolkozott, aztán Twerhez fordult.

– Twer, legyen szíves föltűnés nélkül idehívni a tiszteket, a koordinátorok és a lőelemzők kivételével. A legénység további parancsig a helyén marad.

A következő öt percet Mallow azzal töltötte, hogy benyitogatott a mosdókba, bekukkantott a bárpult mögé, és összevonta a függönyöket a vastag ablakok előtt. Fél percre még a teremből is kiment, s amikor visszajött, elgondolkodva dúdolt magában.

A terem lassan megtelt. Utolsónak Twer jött vissza, aki hangtalanul behúzta maga után az ajtót.

– Mindenekelőtt ki volt az – szólalt meg Mallow fojtott hangon –, aki parancsom nélkül fölengedte ezt az embert a hajóra?

Az őrmester előlépett. Minden szem feléje fordult.

– Bocsánat, uram. Nem egyvalaki volt. Közös megegyezéssel történt. Ez az ember miénkforma, ezek az idegenek meg itten…

– Együtt érzek magával, őrmester – szakította félbe Mallow –, és megértem az érzéseit. Ezek itt az ön parancsnoksága alatt állnak?

– Igen, uram.

– Ha ennek vége lesz, egy hétig nem hagyhatják el a körzetüket. Magát pedig erre az időre fölmentem mindenféle felügyeleti kötelezettség alól. Megértette?

Az őrmester arckifejezése semmit sem változott, csak mintha a válla süppedt volna egy kicsit mélyebbre.

– Igenis, uram – reccsent a hangja.

– Elmehet. Foglalja el a lőállását.

Alighogy becsukódott mögötte az ajtó, a terem egyszerre fölbolydult. Twer hangja harsant ki a lármából:

– Mire ez a büntetés, Mallow? Hiszen jól tudja, hogy ezek a korelliek leöldösik az elfogott misszionáriusainkat.

– A parancsszegés már önmagában is súlyos vétek, bármilyen érvet is lehetne egyébként fölhozni mellette. A parancs pedig az volt, hogy az engedélyem nélkül senki sem hagyhatja el a hajót, és senkit sem engedhetnek föl rá.

Tinter hadnagy elégedetlenül morogta:

– Hét nap semmittevés. Ki tud így fegyelmet tartani?

– Én! – csattant Mallow hangja kíméletlenül. – Ideális körülmények között nem nagy érdem a fegyelem; tessék a halál árnyékában is megtartani, különben mit ér az egész?! Hol van az a misszionárius? Hozzák ide elém!

– A kereskedő helyet foglalt, mialatt óvatosan odatessékelték eléje a bíborpalástos alakot.

– Mi a neve tisztelendőségednek?

– He? – A bíborpalástos alak egész testével Mallow felé fordult. Szemei zavarosak voltak; egyik halántékán ütés nyoma látszott. Amennyire Mallow visszaemlékezett rá, az előbbi közjátékot szótlanul és moccanás nélkül állta végig.

– A neve, nagytiszteletű uram?

A misszionárius egyszerre felvillanyozódott. Kezét ölelésre tárta szét.

– Fiam, gyermekeim! Legyen rajtatok a Galaktikus Szellem védelmező keze most és mindörökké.

Twer előrelépett; a szemében aggodalom ült, a hangja fátyolos volt a megilletődöttségtől.

– Ez az ember beteg. Fektesse le valaki. Vitesse ágyba, Mallow, és gondoskodjék az ápolásáról. Nem látja, hogy súlyosan sérült?

– Ne üsse bele az orrát, Twer, vagy kivezettetem a teremből! – förmedt rá Mallow, s izmos kezével hátralökte. – A neve, nagytiszteletű uram?

A misszionárius esdekelve kulcsolta össze a kezét.

– Maguk fölvilágosult emberek, mentsenek meg a pogányoktól! – A szavak kuszán törtek föl belőle. – Mentsenek meg ezektől a durva és elvakult emberektől, akik ellenem acsarkodnak, és bűneikkel szomorítják a Galaktikus Szellemet. A nevem Jord Parma, az Anacreon vidékéről. Az Alapítvány nevelt föl; maga az Alapítvány, gyermekeim. A Szellem papja vagyok, s minden titkok beavatottja, és idejöttem a belső hang szólítására. – Elcsuklott a hangja. – Bántalmazást szenvedtem a hitetlenek kezétől. Mint a Szellem gyermekeihez esedezem hozzátok, a Szellem nevében mentsetek meg tőlük!

Váratlanul fémes hangon fölberregett a vészcsengő, és egy hang süvített be a terembe:

– Ellenséges egységek közelednek! Utasítást kérünk.

Minden tekintet gépiesen fölsiklott a hangszóró irányába.

Mallow éktelenül elkáromkodta magát. Adásra kattintottá a készüléket, és beleüvöltött:

– Résen lenni! Ez minden! – És kikapcsolta a mikrofont.

Utat tört magának az ablakhoz, egyetlen mozdulattal félrerántotta a nehéz függönyt, és kibámult.

Ellenséges egységek! Néhány ezer főből álló korelli embertömeg. Ameddig a szem ellátott, a kikötő egész területét ellepte a hullámzó embererdő, s az első sorok egyre közelebb nyomultak a magnéziumfáklyák kemény, hideg fényében.

– Tinter! – A kereskedő nem fordította hátra az arcát, csak pulykavörös nyaka árulkodott indulatáról. – Kapcsolja be a külső hangszórót, és tudja meg mit akarnak. Kérdezze meg, van-e közöttük olyan, aki a törvény képviselője. Ne ígérjen semmit, és ne fenyegetőzzön, mert kitekerem a nyakát!

Tinter sarkon fordult, és elsietett.

Mallow érezte, hogy egy súlyos kéz nehezedik a vállára; türelmetlenül lerázta magáról. Twer állt mögötte, s dühös hangon azt sziszegte a fülébe:

– Mallow, nem szabad kiadnia ezt az embert. Hová lenne különben a tisztességünk meg a becsületünk? Hiszen az Alapítvány embere, s azonkívül pap! Ezek a vadak itt kint… De hallja egyáltalán, mit mondok?

– Hallom magát, Twer – mondta Mallow metsző hangon. – Mintha egyéb dolgom sem volna, mint hogy misszionáriusokat babusgassak. Azt teszem, uram, ami nekem tetszik, és Seldon meg az egész galaxis a tanúm, hogy ha az utamba áll, akkor átharapom azt a rohadt gégéjét. Ne gáncsoskodjon, Twer, mert nem felelek magamért!

Ezzel sarkon fordult, és faképnél hagyta őt.

– Hallja, nagytiszteletű Parma! Tudott maga arról, hogy az Egyezmény értelmében egyetlen alapítványbeli misszionárius sem teheti korelli területre a lábát?

– Csak oda mehetek, fiam, ahová a Szellem vezérel – felelte a misszionárius, aki egész testében remegett. – Ha a vakok elutasítják a világosságot, nem annak a jele-é ez, hogy annál nagyobb szükségük van reá?

– Ez nem tartozik ide, tisztelendő uram. Maga, amikor idejött, a köztársaság és az Alapítvány törvényeit egyaránt megszegte. Nincs törvényes alapom arra, hogy megvédelmezzem önt.

A misszionárius megint égnek emelte a karját. Korábbi zavarodottságát mintha elfújták volna. Kintről beszűrődött a hajó külső hangszóróinak rekedtes hangja s távolabbról a fölbolydult tömeg meg-megismétlődő, mintegy a hangszórókkal feleselő morajlása. Szemét ádáz fényre gyújtották ezek a hangok.

– Hallod őket? Miért beszélsz nekem a törvényről, arról a törvényről, amelyet emberek alkottak? Vannak magasabb törvények is. Avagy nem a Galaktikus Szellem mondotta-é: „Ne nézd tétlenül, ha a felebarátodat sérelem éri.” És nem mondotta-é továbbá: „Ahogyan te bánsz lészen a nyomorultakkal és a kiszolgáltatottakkal, ugyanolyan bánásmódban lészen neked is részed.” Nincs talán fegyvered? Nincs talán hajód? És talán nincs ott mögötted az Alapítvány? És odafönt és körülötted nincsen-é ott a szellem, aki uralkodik a világegyetemen? – Megállt, hogy lélegzetet vegyen.

Ekkor a Távoli Csillag öblös hangja elhallgatott odakint, és újból megjelent az izgatott Tinter hadnagy.

– Beszéljen! – dörrent Mallow hangja.

– Uram, Jord Parma személyét követelik.

– Különben?

– Mindenfélével fenyegetőznek, uram. Nehéz kivenni, mit is akarnak. Rengetegen vannak, és mind eszét vesztette. Van köztük egy, aki azt állítja, hogy ő áll a körzet élén, és rendőri hatalommal is rendelkezik, de lerí róla, hogy nem a maga ura.

– Ura vagy nem ura – vont vállat Mallow –, ő a törvény. Mondja meg nekik, hogy ha ez a kormányzó vagy rendőr vagy micsoda egyedül a hajóhoz jön, akkor megkapja a nagytiszteletű Jord Parmát.

Hirtelen pisztolyt rántott.

– Nem tudom, mi az a parancsmegtagadás. Sohasem volt még szerencsém hozzá. De ha akad itt olyasvalaki, aki azt hiszi, hogy kioktathat engem, akkor én is megtaníthatom kesztyűbe dudálni.

A pisztoly csöve körívet írt le, és megállapodott Tweren. A hajdani kereskedőnek nagy erőfeszítésébe tellett, hogy nyugalmat erőltessen az arcára, majd kinyissa és az oldala mellé lógassa ökölbe szorított tenyerét. Lélegzete fújtatva jött ki az orrán.

Tinter eltávozott, és öt perc múlva egy vézna alak vált ki a tömegből. Lassan és habozva közelített; látszott, hogy alig tud úrrá lenni félelmén és rettegésén. Kétszer is visszafordult, de mindkét alkalommal meggondolásra késztette az ezerfejű szörnyeteg egyértelmű fenyegetése.

– Helyes – intett Mallow a kézifegyverrel, amelyet nem tett vissza a tokjába. – Grun és Upshur, vezessék ki!

A misszionárius visítozni kezdett. Kezét a magasba lökte, s ujjaival görcsösen az ég felé mutatott. A palást bő ujjai visszahullottak, és látni engedték sovány, eres karjait. Hirtelen a pillanat törtrészéig tartó, parányi fényvillanást lehetett látni. Mallow hunyorított, és megvetően intett a kezével.

A misszionáriusból ömlött a szó, miközben próbált kiszabadulni a két pár marok szorításából.

– Átkozott legyen az áruló, aki felebarátját a gonoszság és a halál karjaiba taszítja. Legyenek süketek a fülek, amelyek nem hallják meg a segélykérő kiáltásait. Vakuljanak meg a szemek, amelyek nem látják meg az ártatlanságot. Örök sötétség boruljon a lélekre, amely megbékél a sötétséggel.

Twer a fülére szorította a tenyerét.

Mallow megpörgette és zsebre vágta a pisztolyát.

– Oszolj! – adta ki a parancsot kimért hangon. – Mindenki foglalja el a helyét. Teljes készenlétben lenni a tömeg föloszlása után hat órán át. Utána újabb negyvennyolc órán át duplázott őrség. További parancs akkor. Twer, jöjjön velem!

Csak ketten voltak Mallow magánlakosztályán. Mallow egy székre mutatott, és Twer helyet foglalt. Köpcös alakja mintha megroskadt volna. Mallow gúnyosan nézett le rá.

– Twer – szólalt meg –, csalódtam magában. A politikában eltöltött három év elegendő volt rá, hogy kiverje magából a kereskedőszokásokat. Ne felejtse el, hogy odahaza az Alapítványon lehetek akármilyen demokrata, a hajón azonban csak zsarnoksággal lehet elérni, hogy kedvem szerint menjenek a dolgok. Eddig még sohasem kellett fegyvert fognom az embereimre, és most sem kellett volna, ha maga nem akadékoskodik.

– Twer – folytatta –, maga nem tartozik a hajó állományához, hanem az én vendégem, és ha kettesben vagyunk, élvezni is fogja a legszívélyesebb vendégszeretetemet. Mostantól kezdve azonban az embereim jelenlétében urazni fog, és elfelejti, hogy Mallownak hívnak. És ha meghallja a parancsomat, gyorsabban fog ugrani, mint egy harmadosztályú újonc, különben egykettőre az alsó fedélzeten találja magát, vasra verve. Megértette?

A pártvezér nyelt egyet. Kelletlenül kinyögte:

– Bocsánatot kérek.

– Meg van bocsátva! Kezet rá.

Twer vézna ujjai eltűntek Mallow lapátkezében.

– Én jót akartam – mentegetőzött Twer. – Nem könnyű kiadni valakit a csőcseléknek, ha tudja az ember, hogy meg fogják lincselni. Az a remegő térdű kormányzó vagy micsoda nem képes őt megvédeni. Kész gyilkosság.

– Nem tehetek róla. Bevallom, nekem valami bűzlött az egész incidensben. Nem vette észre?

– Észrevenni? Mit?

– Az űrkikötő kint van az isten háta mögött, messze a lakott helyektől. Egyszerre csak meglép egy misszionárius. Honnan? Idejön, s mintha véletlen volna, egy nagy tömeg is idecsődül. Honnan? A legközelebbi város, amelyet már annak lehet nevezni, legalább százötven kilométerre van. A tömeg azonban harminc percen belül itt terem. Hogyan?

– Hogyan? – visszhangozta Twer.

– Nos, hátha a misszionáriust csaléteknek hozták ide. Nagytiszteletű Parma barátunk alaposan meg volt zavarodva. Egy percig sem látszott, hogy teljesen ura az akaratának.

– A megpróbáltatások – dörmögte Twer keserűen.

– Lehetséges. De az is, hogy éppen azt akarták: mutassuk meg a nagylelkűségünket és a lovagiasságunkat, s ostoba módon vegyük védelmünkbe ezt az embert, aki a korelli és az alapítványi törvények ellenére tartózkodik itt. Ha kimenekítem, akkor ellenséges cselekedetet hajtok végre Korell ellen, és az Alapítványnak semmilyen törvényes joga sincs, hogy a védelmünkre keljen.

– Ez… Mintha túl merész lenne a következtetése.

Mielőtt Mallow válaszolhatott volna, megszólalt a hangszóró:

– Uram, hivatalos üzenet érkezett.

– Azonnal jelentse!

A fénylő hengerecske halk kattanással hullott ki a résen. Mallow fölnyitotta, és kirázta belőle az ezüsttel átitatott lapot. Elismerően dörzsölgette hüvelyk– és mutatóujja között.

– Egyenesen a fővárosból küldték. A kapitány saját irodaszere.

Egy pillanat alatt átfutotta, és elnevette magát.

– Tehát túl merész a következtetésem, mi?

Twer kezébe dobta az üzenetet, és hozzátette:

– Harminc perce sincs, hogy kiadtuk a misszionáriust, és íme, kapunk egy nagyon udvarias meghívást a kapitány felséges színe elé, miután előzőleg egy egész hétig hiába vártunk rá. Az az érzésem, hogy kiálltuk a próbát.

5.

Asper kapitány a nép emberének tartotta magát. A tarkóján még megmaradt szürke hajszegély lomposan a vállára lógott, az ingére ráfért volna a mosás, és szipákolva beszélt.

– Itt semmi kérkedést nem fog látni, Mallow kereskedő. Semmi magamutogatást. Ne lásson mást bennem, mint az állam első polgárát. A kapitány ezt jelenti, s más címmel nem is rendelkezem.

Egyre jobban élvezte a saját szónoklatát.

– Valójában ezt a körülményt tartom államunk és a maguk világa között a legerősebb összekötő kapocsnak. Tudomásom szerint maguk is a köztársaság áldásait élvezik, akárcsak mi.

– Jól tudja, kapitány – helyeselt Mallow komoly képpel, magában helyreigazítva a mondottakat –, és én ezt igen erős érvnek tartom a két kormány közötti tartós béke és barátság mellett.

– Béke, igen! – A kapitány ritkás szürke szakálla megrándult, hogy arcának elérzékenyült grimaszához idomuljon. – Nem hiszem, hogy a Periférián akad még valaki, akinek olyan közel állna a szívéhez a béke gondolata, mint az enyémhez. Büszkén kijelenthetem, hogy amióta kitűnő atyámtól átvettem az állam vezetését, egyetlenegyszer sem esett sérelem a békén. Talán nem ildomos hivatkoznom rá – tette hozzá diszkréten köhécselve –, de azt mondják, hogy a népem, akarom mondani a polgártársaim úgy ismernek engem: Asper, a közkedvelt.

Mallow tekintete a gondozott kerten időzött. Lehet, hogy azok a hórihorgas alakok, akik furcsa, de hangsúlyozottan elrettentő fegyvereikkel folyvást ott ődöngnek, elővigyázatosságból őt tartják szemmel. Ezt még meg lehet érteni. De az a magas kerítés, amelyet láthatóan nemrégen erősítettek meg acélpillérekkel, nem nagyon illett az ilyen közkedvelt vezérhez.

– Szerencsémnek tartom hát – szólalt meg –, hogy önnel hozott össze a sorsom, kapitány. A fölvilágosult kormányzást nélkülözni kénytelen környező világok despotáiból és uralkodóiból gyakran hiányoznak azok a tulajdonságok, amelyek egy vezetőt közkedveltté tesznek.

– Úgymint? – kérdezte a kapitány némi gyanakvással a hangjában.

– Úgymint a nép érdekeinek a szívükön viselése. De hát önnek ezt nem kell magyaráznom.

A kapitány tekintetével az ösvény kavicsburkolatát vizsgálgatta, amelyen komótosan sétáltak egymás mellett. Karját összekulcsolta a háta mögött.

– Ez idáig – folytatta Mallow nyájasan – az országaink közötti kereskedelemnek hátrányára voltak azok a korlátozások, amelyekkel az ön kormánya sújtotta a kereskedőinket. Ön bizonyára régen belátta, hogy a korlátozásoktól mentes kereskedelem…

– Szabad kereskedelem! – dörmögte a kapitány.

– Legyen szabad kereskedelem. Be kell látnia, hogy ez mindkettőnk számára előnyös lenne. Önöknek vannak olyan áruik, amelyekre nekünk szükségünk volna, és fordítva. Cseréjük a jólét emelkedésével járna. Egy olyan fölvilágosult vezető, mint ön, a nép barátja, aki mondhatni maga is a néphez tartozik, nem igényel több magyarázatot. Nem is feszegetem tovább a dolgot, nehogy abba a gyanúba essem, hogy lebecsülöm az értelmi képességét.

– Úgy van! Én belátással élek. De maguk? – siránkozott panaszosan. – Az embereik mindig olyan oktalanok voltak. Én támogatok minden kereskedelmet, ami a gazdaságunkból kitelik. De nem a maguk föltételei mellett. Nem én vagyok itt az egyedüli gazda – emelte föl a hangját. – Én csak a közvélemény szolgája vagyok. A népem nem hajlandó elfogadni bíborba és aranyba csomagolt árucikkeket.

Mallow kiegyenesedett.

– Magukra akarták tukmálni a vallást?

– Végeredményben mindig is azt csinálták. Bizonyára emlékszik a húsz évvel ezelőtti askone-i esetre. Először a nyakukba sóztak néhány árucikket, aztán teljes szabadságot követeltek a misszionáriusoknak, hogy a kereskedelem útját egyengessék; aztán jöttek az Egészség-templomok. Ezt követték az egyházi iskolák, végül teljes önállóság az egyház összes tisztségviselői számára. És mi a végeredmény? Askone ma szerves része az Alapítvány-rendszernek, és a nagymester a gatyájára sem mondhatja, hogy az övé. Nem, nem! Egy független népet nem lehet így megalázni.

– Azok közül, amiket ön említ, én egyetleneggyel sem akarok előhozakodni.

– Nem-e?

– Nem én. Én mesterkereskedő vagyok. Az én vallásom a pénz. Ezt az egész miszticizmust meg a misszionáriusok hókuszpókuszát ki nem állhatom, és örülök, hogy ön sem hajlandó eltűrni őket. Ettől ön még rokonszenvesebb nekem.

A kapitány magas fejhangon elkacagta magát.

– Jól mondta! Az Alapítványnak előbb kellett volna egy magafajta embert ideküldenie.

Barátságosan rátette a kezét a kereskedő széles vállára.

– De ember, maga eddig csak a felét mondta el! Azt megtudtam, hogy mivel nem akar lépre csalni. Most árulja el azt is, hogy mi a csalétke!

– Az egyetlen csalétek, kapitány, az, hogy óriási gazdagság fogja terhelni a vállát.

– Valóban? – szipákolta. – De mire nékem a gazdagság? Az igazi gazdagság a nép szeretete. És én rendelkezem ezzel.

– Mindkettő az öné lehet, mert ha valaki az egyik kezével aranyat gyűjt, a másikkal még cirógathat.

– Ez fölöttébb érdekes látványt nyújtana, fiatalember, ha egyáltalán megoldható lenne. Hogy képzeli el mégis a dolgot?

– Ó, számtalan mód van rá! Az egyetlen nehézség kiválasztani a megfelelőt. Lássuk csak. Nos, például a luxuscikkek. Ez a valami itt, nézze csak…

Mallow óvatosan előhúzott a belső zsebéből egy csillogó fémből készült láncot.

– Mi a csuda ez?

– Be kell hogy mutassam. Tud keríteni egy lányt? Bármilyen fiatal nő megteszi. No meg egy földig érő tükör.

– Hm-m-m. Kerüljünk beljebb!

A kapitány szerényen háznak nevezte a lakását; a köznép minden bizonnyal palotának titulálta volna; Mallow őszinte szeme ezzel szemben inkább erődnek látta. A főváros fölé emelkedő magaslatra épült; vastag falai meg voltak erősítve, kapuiban őrség állt, s lerítt róla, hogy az egész építményt védelemre tervezték. Pontosan az a fajta lakás – gondolta Mallow epésen –, amely a közkedvelt Asperhez illik.

Fiatal lány termett előttük. Mélyen meghajolt a kapitány előtt, aki a kapitányné egyik szolgálójaként mutatta be.

– Megfelel? – kérdezte.

– Tökéletesen!

A kapitány kíváncsian leste, amint Mallow a lány derekára csatolja a láncot, és hátralép.

– Ez az egész? – mondta a kapitány szipákolva.

– Kérem, kapitány, húzza be a függönyt. Kisasszony, a csat közvetlen közelében van egy apró gomb. Legyen szíves, mozdítson rajta fölfelé egy kicsit. Rajta, nem fog fájni.

A lány szót fogadott, mélyet lélegzett, a kezére pillantott, és meglepetésében felkiáltott.

– Derekából sápadtan fénylő sugarak szöktek föl, és színes, vibráló lángnyelvek gyanánt égő koronává egyesültek a feje fölött. Mintha valaki letépte volna az égről a sarki fényt, és köpenyt szabott volna belőle a lány alakjára.

– A lány a tükörhöz lépett, és elbűvölve bámulta magát.

– Tessék, vegye fel ezt is – nyújtott át neki Mallow egy színtelen kavicsokból álló nyakláncot. – Tegye a nyakába.

– A lány így tett, és minden egyes kövecske, abban a pillanatban, ahogy bekerült a lumineszkáló mezőbe, mintha lángra lobbant volna, bíbor– és aranyszínben vibrált és szikrázott.

– Hogy tetszik? – érdeklődött Mallow.

A lány nem válaszolt, csak a szeme árulkodott elragadtatásáról. A kapitány intésére kelletlenül lekattintotta a gombot, és a dicsfény elenyészett. A lány eltávozott – de micsoda emléket vitt magával!

– Ez az öné. Tekintse úgy, mint az Alapítvány szerény ajándékát a kapitányné részére.

A kapitány hümmögve méregette kezében az övet meg a nyakláncot.

– Hogy működik?

– Ezt a műszaki szakértőink tudnák megmondani – vont vállat Mallow. – Egy biztos: működni fog az ön kezében anélkül, hangsúlyozom, anélkül, hogy a papok segítségére szorulna.

– De hát ez csak asszonyi csecsebecse. Mit lehet vele kezdeni? Hogy lenne ebből pénz?

– Szokott ön bált, fogadást, díszebédet rendezni?

– Hogyne.

– Van önnek fogalma arról, mit fizetnének a nők az efféle ékszerekért? Legkevesebb tízezer tallért.

A kapitányt mintha darázs csípte volna meg.

– Ezenkívül, mivel az árucikk energiaforrása nem tart hat hónapnál tovább, fennáll a gyakori csere szükségessége. Nos, mi annyit tudunk szállítani belőle, amennyit csak óhajt, méghozzá ezer tallérnak megfelelő kovácsoltvas ellenében. Kilencszáz százalék haszon üti az ön markát.

A kapitány a szakállát markolászta, miközben az agya szédületes kalkulációkat végzett: „A galaxisra, egymást fogják ölni érte az özvegyasszonyok. Le fogom szorítani a kínálatot, hadd licitáljanak csak. Persze azt nem fogom elárulni, hogy én személyesen…”

– Ha akarja, elmagyarázhatjuk, hogyan lehet árnyékcégeket létrehozni – szakította félbe Mallow, mintha kitalálta volna a gondolatait. – Aztán vegyük csak találomra, mi mindent tudunk háztartási gépekben ajánlani. Van összecsukható sütőnk, amely két perc alatt a legrágósabb húst is a kívánt puhaságúra süti. Van késünk, amelyet sohasem kell élesíteni. Van olyan gépünk, amely egy kis szekrényben elfér, és automatikusan elvégzi egy teljes mosoda munkáját. Aztán mosogatógép. Meg padlósúroló, bútorfényező, porülepítő és világítóberendezés – minden, amit csak el tud képzelni. Gondolja el, hogy megnő a népszerűsége, ha mindezt hozzáférhetővé teszi a lakosság részére. Gondolja meg, milyen mennyiségű… hm… földi javakra fog szert tenni, ha csak az állam útján lehet hozzájuk jutni, méghozzá kilencszáz százalékos haszonnal. Egymást fogják ölni értük az emberek, és nem föltétlenül kell az orrukra kötni, hogy önnek mennyibe kerülnek. És azt se feledje el, hogy egyik géphez sem kell a papok közreműködése. Mindenki meg lesz elégedve.

– Csak maga nem, ahogy látom. Mit fog maga nyerni az üzleten?

– Csak azt, ami az Alapítvány törvényei szerint minden kereskedőt megillet. Az embereimmel együtt az elért haszon fele üti a markomat. Maga csak vegyen meg mindent, amit én fölkínálok, és mindketten egészen jól meg fogjuk találni a számításunkat. Egészen jól…

– Mit is mondott, mivel kellene fizetnünk? Vassal? – kérdezte a kapitány mohó érdeklődéssel.

– Azzal is, meg szénnel, bauxittal. Meg dohánnyal, borssal, magnéziummal, keményfával. Csupa olyan dologgal, aminek bőviben vannak.

– Nem hangzik rosszul.

– Meghiszem azt. No és még valami eszembe jutott. Ajánlhatok új gépeket a gyáraikba.

– He? Hogyan?

– Nézzük például az acélöntést. Tudok ajánlani egy okos kis szerszámot, amely csodákat képes művelni, olyannyira, hogy az acél előállítási költségét az eddiginek egy százalékára szorítja le. Az árakat akár a felére is leszállíthatja, és még mindig csinos kis haszonban osztozkodhat a gyárosokkal. Persze érthetőbb lenne, ha a gyakorlatban is bemutathatnám. Van acélöntöde ebben a városban? Nem venne igénybe sok időt.

– Meg lehetne oldani, Mallow kereskedő. De csak holnap, csak holnap. Nem vacsorázna velünk ma este?

– Az embereim… – kezdte volna Mallow.

– Hozza el az embereit is – vágta rá a kapitány nagylelkűen. – Legyen a ma esti vacsora a népeink közötti barátság jelképes találkozója. Legalább lesz alkalmunk további baráti eszmecserére is. Csak egyvalami – s az arca szigorú kifejezést öltött – semmi vallási cécó. Nehogy azt higgyék, hogy most már a misszionáriusoknak is szabad a vásár.

– Kapitány – mondta Mallow ünnepélyesen –, biztosíthatom önt, hogy a vallás az én hasznomat is kikezdené.

– Úgy hát egyelőre maradjunk ennyiben. Vissza fogják kísérni a hajójához.

6.

A kapitányné jóval fiatalabb volt a férjénél. Sápadt, márványszerű arcát szorosan hátrafésült, sima fekete hajkoszorú fogta keretbe.

– Befejezte, fennkölt és kegyes férjuram? – mondta epésen. – Nincs több mondanivalója hozzám? Akár vissza is vonulhatok a kertembe, ha a kedvem úgy tartja?

– Ne vegye ennyire a szívére a dolgot, Licia kedves – felelte a kapitány engesztelően. – A fiatalember vacsorára hivatalos, és arról cseveghet vele, amiről kedve tartja, vagy elszórakozhat az én szavaimon. Valahol helyet kell szorítani az embereinek is. Adják a csillagok, hogy ne legyenek sokan.

– Bizonyára falni fognak, akár a disznók: egy fertály barom meg se kottyan egynek, s hordószámra fogják vedelni a bort. Maga pedig két éjszakát is végig fog nyöszörögni, ha összeszámolja a kiadásokat.

– Hátha most az egyszer nem fogok. Hiába vélekedik így, a vacsorának a lehető legbőkezűbbnek kell lennie.

– Vagy úgy! – nézett a férjére megvetően. – Maga nagyon is barátságos ezekkel a barbárokkal. Nyilván ez az oka, hogy nem vehettem részt a tárgyalásukon. Nyilván a maga nyomorúságos kis lelke az apám ellen szövi a hálót.

– Ne mondjon ilyet.

– Éppen én higgyek magának, ugye? Ha valaha is volt olyan szegény asszony, akit politikai érdekből ilyen gyalázatos házasságra ítéltek, akkor csak rám kell nézni. Szülőföldemen az utcán vagy akár a szemétdombon is különb férjet találhattam volna.

– Hát ide figyeljen, asszonyom! Örülne, ugye, ha visszatérhetne a szülőföldjére? Csakhogy előbb, hogy itt maradjon emlékül az a testrésze, amelyet a legjobban megismertem, kivágatom a nyelvét. No meg – tette hozzá méregetően félrehajtva a fejét –, hogy a szépsége teljes legyen, lenyisszantom a fülét meg az orra hegyét.

– Úgyse merné megtenni, maga nyavalyás tacskó! Az apám meteorporrá zúzná ezt a hitvány sárfészket. Bár így is megcsinálhatja, ha elárulom neki, hogy maga összeszűri a levet ezekkel a barbárokkal.

– Ugyan, semmi szükség a fenyegetőzésre. Nyugodtan kérdezze ki ma este személyesen ezt a kereskedőt. Addig is, asszonyom, tegyen lakatot a szapora szájára.

– A maga parancsára?

– Jól van hát, tessék, vegye föl ezt, csak hallgasson már el.

– Ezzel az asszony derekára csatolta az övet, s a nyakára akasztotta a nyakláncot. Megnyomta az öv kapcsolóját, majd hátralépett.

A kapitánynénak elakadt a lélegzete, és meglepetten széttárta a karját. Remegő ujjakkal tapogatta meg a nyakláncot, és mélyet lélegzett.

A kapitány elégedetten dörzsölte a kezét.

– Estére magára veheti, és még többet is szerzek magának. Csak maradjon csendben.

S a kapitányné teljesítette férje kérését.

7.

Jaim Twer nyugtalanul toporgott.

– Mért vág olyan fancsali képet? – szólalt meg.

Hober Mallow kizökkent mélázásából.

– Fancsali képet? Nem volt szándékomban.

– Történt talán valami tegnap, mármint a lakomán kívül? – Majd hirtelen meggyőződéssel hozzátette: – Mallow, valami baj van, ugye?

– Baj? Dehogy! Épp az ellenkezője. Úgy érzem magam, mint aki teljes erejéből dönget egy kaput, s akkor jön rá, hogy nincs is bezárva. Túlságosan könnyen beengednek az acélöntőbe.

– Csapdára gyanakszik?

– Ugyan már, Seldonra kérem, ne fesse folyton az ördögöt a falra! – fakadt ki Mallow, de aztán erőt vett magán, és nyugodtabb hangon folytatta: – Csupán arról van szó, hogy ha ilyen könnyen bejutunk, akkor nincs is mit meglátnunk.

– Atomerőt, mi? – kontrázott Twer, majd töprengve hozzátette: – Megmondom én magának. Az égvilágon semmi jele sincs annak, hogy a korelli gazdaság atomenergiát alkalmazna. Ugyanis egy ilyen alapvető technológia, mint az atomenergia, messzemenő hatással volna az élet minden területére, és ezt nem egykönnyen lehetne véka alá rejteni.

– Kivéve, ha csupán most kezdik bevezetni, s ráadásul csak a hadiiparban. Ez esetben csupán a dokkokban meg az acélöntőkben lehetne a nyomára bukkanni.

– Ezek szerint ha nyomát se látjuk, akkor…

– Akkor vagy nincs nekik, vagy nagyon titkolják. Találgathat, melyik a kettő közül; akár pénzt is földobhat.

– Bárcsak magával lehettem volna tegnap! – csóválgatta a fejét Twer.

– Nekem is ez a véleményem – felelte Mallow fagyosan. – Semmi kifogásom sincs az erkölcsi támogatás ellen, ám a kapitány szabta meg a tárgyalási feltételeket, s nem én. De úgy veszem észre, megjött a díszkocsi is, hogy az öntödébe vigyen bennünket. Magánál vannak a műszerek?

– Hiánytalanul.

8.

Az öntöde nagy volt, de érződött rajta az elmúlás illata, amit mégannyi felületes toldozás-foldozás sem volt képes elkendőzni. Most üres volt, és természetellenes csönd fogadta a kapitány és udvara szokatlan látogatását.

Mallow hanyag mozdulattal rádobta az acéllemezt a két bakra. Átvette Twertől a feléje nyújtott szerszámot, és megragadta az ólompajzs mögé rejtett bőrfogantyút.

– A szerszám veszélyes, de hát egy körfűrész sem veszélytelen – mondta. – Az embernek itt is vigyáznia kell az ujjaira.

Ezalatt a szerszám csőrét sebesen végighúzta a lemez hosszában, amely abban a pillanatban hangtalanul kettévált.

Mintha összebeszéltek volna, mindenki hátraugrott, s Mallow elnevette magát. Fölemelte az egyik fél lemezt, és a térdének támasztotta.

– A vágás mélységét századmilliméternyi pontossággal be lehet állítani, és öt centiméter vastagságú lemez ugyanolyan könnyedén kettévágható, akárcsak ez itt. Ha pontosan tudják a vastagságot, akkor az acélt akár egy faasztal tetején is átvághatják anélkül, hogy a fán a legkisebb karcolás is mutatkozna.

Közben minden mondatnál működésbe hozta az atomollót, és egy-egy lemetszett lemezdarab röpült át a csarnokon.

– Íme, így lehet acélt farigcsálni – tette hozzá. Ezzel visszaadta az ollót.

– Vagy itt van a gyalu. Csökkenteni akarják a lemez vastagságát? Ki akarnak igazítani egy egyenetlenséget? El akarják távolítani a rozsdát? Figyeljenek!

– A másik lemezfélről vékony, áttetsző hártya kunkorodott le tíz, húsz, majd harminc centiméter széles szalagokban.

– Vagy itt van a fúró. Ugyanazon elv alapján működik ez is.

A jelenlevők addigra már szoros gyűrűbe fogták. Szájtátva bámulták, akárha valamilyen bűvész vagy utcasarki csepűrágó mutatványába feledkeztek volna bele, vagy egy batyuzó vigéc bilincselte volna le a figyelmüket. Asper kapitány a kezében forgatott egy lemezdarabkát. Magas állású kormánytisztviselők lábujjhegyre ágaskodva bámultak át egymás válla fölött, és suttogtak, amint Mallow az atomfúró minden érintésére szép szabályos lyukakat fúrt a hüvelyknyi vastag, kemény acélba.

– Még egyet szeretnék bemutatni. Hozzon ide valaki két rövid csődarabot.

Egy előkelő főkamarásféle ugrott szolgálatkészen, és az általános izgalom és lázas érdeklődés közepette azzal sem törődött, hogy bepiszkítja a kezét, mint akármilyen közönséges munkás.

Mallow a végükre állította a csődarabokat, az olló egyetlen mozdulatával lenyírta a tetejüket, s a friss vágási felületeket egymásra illesztette.

És a két cső egybeforrott! A friss végek, amelyekről még az atomi egyenetlenségek is hiányoztak, egy pillanat alatt összeolvadtak. Johannison-féle hegesztés, egyetlen mozdulatra.

Ekkor Mallow a hallgatóságára pillantott, és a torkára forrt a szó. Mellét elöntötték az izgalom hullámai, a gyomra mélyén jeges szorítást érzett.

Az általános izgalomban a kapitány személyi testőrei is előrefurakodtak, és Mallownak először sikerült közelről jobban szemügyre vennie furcsa kézifegyvereiket.

Sugárfegyverek voltak! Semmi kétség, ilyen csöve nem lehet egy közönséges, robbanótöltettel működő pisztolynak. De nem is ez a lényeg. Sőt ez egyáltalán nem is lényeges.

A fegyverek markolatán, bár az aranyozása megkopott, jól látszott az űrhajó és a nap bevésett emblémája!

Ugyanaz az embléma, amely valaha az Alapítvány által megkezdett és még mindig befejezetlen Encyclopedia minden testes kötetén ott díszelgett. Ugyanaz az űrhajó és nap, amely évezredeken át ott ékeskedett a Galaktikus Birodalom zászlaján.

Mallow gépiesen tovább beszélt, de a gondolatai már messze kalandoztak.

– Próbálják csak ki ezt a csövet! Egyetlen darab. Nem tökéletes persze, mert az illesztést nem kézzel kellene végezni.

Szükségtelen volt minden további bűvészkedés. Mallow elvégezte a dolgát. Megkapta, amit keresett. Egyetlen dolog járt a fejében: az aranygömb a maga stilizált sugaraival, rézsút az űrhajót jelképező ábrával.

A Birodalom jelvénye!

A Birodalom! A szó fúróként hatolt az elméjébe. Százötven év telt el, és valahol a galaxis mélyén még mindig létezik a Birodalom. Sőt újból kezdi nyújtogatni a csápjait a Perifériára.

És Mallow mosolygott.

9.

A Távoli Csillag már két napja hasította az űrt, amikor Hober Mallow behívta a szobájába Drawt főhadnagyot, és átnyújtott neki egy borítékot, egy mikrofilmtekercset meg egy ezüstös gömböcskét.

– Pontosan egy óra múlva, főhadnagy, átveszi a hajó parancsnokságát, amíg vissza nem térek – vagy mindörökre…

Drawt föl akart állni, de Mallow parancsolóan intett, hogy maradjon ülve.

– Egy szót se, és jól figyeljen. A borítékban megtalálja annak a bolygónak a pontos koordinátáit, ahová el fog menni. Ott vár rám két hónapot. Ha eközben a nyomára akadna az Alapítvány, a mikrofilm tartalmazza a beszámolómat. Ha viszont nem térnék vissza a két hónap leteltéig – folytatta komoran –, és az Alapítvány hajói sem találják meg, akkor menjen a Terminus bolygóra, és adja át az időkapszulában levő beszámolómat. Megértette?

– Igenis, uram.

– Sem maga, de a legénység egyetlen tagja sem tesz hozzá egyetlen szót sem az én beszámolómhoz.

– És ha kérdezni fognak, uram?

– Akkor semmiről sem tudnak.

– Igenis, uram.

Ezzel a kihallgatás véget ért, és ötven perc múlva alig észrevehető lökéssel egy mentőcsónak vált le a Távoli Csillag oldaláról.

10.

Onum Barr öregember volt, túl öreg ahhoz, hogy féljen. A legutóbbi zavargások óta egyedül élt kint a pusztában, azoknak a könyveknek a társaságában, amelyeket ki tudott menteni a romok közül. Semmi féltenivalója nem maradt, a legkevésbé maradék élete, így hát emelt fővel nézett a betolakodó szemébe.

– Nyitva volt az ajtaja – mentegetőzött az idegen.

Beszéde darabos és érdes volt, és Barr figyelmét nem kerülte el a csípőjén csüngő furcsa, acélkék kézifegyver. A kis szoba félhomályában Barr észrevette a férfi alakja körül parázsló erőteret is.

– Nincs okom, hogy zárva tartsam – felelte ernyedten. – Kíván tőlem valamit?

– Igen. – Az idegen a szoba közepén állott. Testes, magas alakja kis híján betöltötte a helyiséget. – A magáé az egyetlen ház a környéken.

– Elhagyott vidék ez errefelé – mondta Barr egyetértően. – De innen keletre van egy város. Ha akarja, útbaigazítom.

– Majd később. Leülhetek?

– Ha elbírja magát a szék – mondta az öregember mogorván. A székek fölött is eljárt az idő. Nyilván ifjúsága jobb napjaiból maradt ereklyék voltak.

– Hober Mallow a nevem – mutatkozott be az idegen. – Messzi tartományból jöttem.

Barr bólintott.

– A nyelve már régen elárulta – mondta mosolyogva. – Én meg Onum Barr vagyok, siwennai, valaha a Birodalom patríciusa.

– Ezek szerint ez valóban a Siwenna. Nekem csak régi térképeim vannak.

– Valóban jó régieknek kell lenniük, ha a csillagok helyét illetően is tévednek. Barr szótlanul ült a székén, mialatt a jövevény tekintete a messzi távolba révedt.

Észrevette, hogy az atomerőtér eltűnt, s megadóan nyugtázta magában, hogy a személye nem ébreszt többé félelmet az idegenekben, sőt – ki tudja? – tán az ellenségeiben sem.

– A házam szegény, és nincs sok jószágom – törte meg a hosszú csendet. – De amim van, szívesen megosztom magával, ha nem veti ki a gyomra a fekete kenyeret meg a száraz kukoricát.

Mallow tagadólag rázta a fejét.

– Köszönöm, de már ettem, és nem is maradhatok sokáig. Csak egy szívességre kérem: mutassa meg az utat a kormány székhelye felé.

– Ezt könnyen megtehetem, s amilyen szegény vagyok, szegényebb nem leszek tőle. De melyikre kíváncsi? A bolygó fővárosára vagy a birodalmi szektoréra?

A fiatalabbik férfi nagy szemeket meresztett.

– A kettő talán nem ugyanaz? Vagy ez mégsem a Siwenna?

– De a Siwenna – bólogatott a vén patrícius. – Csakhogy bolygónk többé nem központja a Normann szektornak. Az a régi térkép mégiscsak félrevezette magát. A csillagok évszázadok alatt sem változtatják meg a helyüket, a politikai határok viszont nagyon is cseppfolyósak.

– Kár. Nagy kár! Messze van az új főváros?

– Az Orsha-II.-n. Ide húsz parszek. A régi térkép is odavezeti. Mikori különben?

– Százötven éves.

– Ejha! Azóta történt egy és más – tette hozzá nagyot sóhajtva. – Ismeri az eseményeket?

Mallow tagadólag rázta a fejét.

– Szerencsés ember. Rossz idők jártak a tartományokra, kivéve tán VI. Stannell uralkodását, de ő is halott már ötven éve. Azóta lázadások meg romlás, romlás meg lázadások. – Barr érezte, hogy elszabadult a nyelve. De magányosan tengette életét itt a pusztaságban, s ritkán adódott alkalma, hogy szót váltson valakivel.

– Azt mondja, romlás? – kérdezte Mallow váratlan élénkséggel a hangjában. – Azt akarja mondani, hogy a tartomány tönkrement?

– Abszolút értelemben talán nem. Sok időbe telik, amíg huszonöt elsőrendű bolygó tartalékait fölélik. A múlt század gazdagságával összevetve azonban nagyot zuhantunk, és még semmi jele sincs annak, hogy megfordulna a helyzet. De miért érdekli ez úgy magát, fiatalember? Szinte fölvillanyozódott, és hogy ragyog a szeme!

A kereskedő közeljárt ahhoz, hogy elpiruljon, látva, hogy azok a homályos szemek belelátnak a veséjébe, és még mosolyognak is a látottakon.

– Figyeljen ide – mondta. – Én kereskedő vagyok arra kifelé, a galaxis peremén. A kezembe akadt néhány régi térkép, és szeretnék új piacokat föltárni. Érthető, hogy nem örülök neki, ha tönkrement tartományokról hallok. Hiszen csak onnan remélhet pénzt az ember, ahol van. Mi a helyzet például a Siwennával?

– Nem tudnám megmondani – hajolt előre az öregember. – Talán még kijön valahogy. De maga kereskedő? Megesküdtem volna rá, hogy harcos. Folyton a pisztolya közelében motoszkál a keze, és az állán is sebhely ékeskedik.

– Nem valami szilárd arrafelé a törvény, ahonnan én jövök – kapta föl a fejét Mallow. – A harc meg a sebhely hozzátartozik a kereskedő költségeihez. Ám a harcnak csak akkor van értelme, ha a végén pénz üti az ember markát; persze amennyiben harc nélkül is megkaphatom, annál jobb. És most mondja, van itt elég pénz ahhoz, hogy megérné a verekedést? Mert ahogy kiveszem, a verekedést könnyen megtalálhatja itt az ember.

– Elég könnyen – helyeselt Barr. – Csatlakozhat Wiscard maradék bandájához a Rőt Csillagokban. Bár azt hiszem, jobban illik rájuk a kalóz név. Vagy elszegődhet a mi mostani kedves alkirályunkhoz – nála nagyobb gyilkosra, rablóra, útonállóra nem sütött még a nap, meg a gyermekcsászár kegye, akit azóta annak rendje-módja szerint el is tettek láb alól. – A patrícius sovány arca kivörösödött. A szemét lehunyta, s amikor kinyitotta, a tekintete izzott, akár a sasé.

– Nincs valami barátságos véleménnyel az alkirályról, Barr patrícius – mondta Mallow. – És ha az ő kémje vagyok?

– No és? – húzta el a száját Barr megvetően. – Mitől foszthat meg? – mutatott körbe szikkadt kezével a roskadozó ház üres belsején.

– Az életétől.

– Nem volna nehéz eltépni tőlem. A kelleténél öt évvel úgyis tovább volt a vendégem. De maga nem az alkirály embere. Ha az volna, akkor valószínűleg az életösztön még mindig befogatná velem a számat.

– Honnan tudja?

– Látom, hogy gyanakszik – nevetett az öregember. – Fogadjunk, hogy azt hiszi rólam, kormányellenes kijelentéseket akarok kicsikarni magából? Pedig dehogy! Már túl vagyok a politikán.

– Túl a politikán? Túl lehet vajon az ember valaha is azon? Ahogy az alkirályt leírta… Mit is mondott? Gyilkos, útonálló meg ehhez hasonló. Nem úgy hangzott, mintha hidegen hagyná a dolog, vagy mintha túl lenne a politikán. Egyáltalán nem úgy.

Az öregember megvonta a vállát.

– Az emlékek belemarnak az emberbe, ha hirtelen föltolulnak. De ítélje meg maga! Amikor még a Siwenna volt a tartomány központja, én patrícius voltam, és a tartományi szenátus tagja. Régi, megbecsült családból származom. Egyik dédapám… de hagyjuk ezt. A régi dicsőséggel nem lakik jól az ember.

– Ha nem tévedek – vetette közbe Mallow –, polgárháború vagy forradalom tört ki.

Barr arca elborult.

– Hanyatló korunkban napirenden vannak a polgárháborúk, bolygónk azonban távol tartotta magát ettől a járványtól. VI. Stannell alatt csaknem elérte a régi virágzását. Utána azonban gyenge császárok következtek. A gyenge császárok erős alkirályokat nemzenek, s a mi utolsó alkirályunk, ugyanaz a Wiscard, akinek a maradék bandája a Rőt Csillagok vidékén fosztogatja a kereskedőket, a császári bíborpalástra fente a fogát. Nem ő volt az első, aki ezt tette. És ha elérte volna a célját, nem ő lett volna az első, akinek sikerül. De kudarcot vallott. Mert amikor a Siwenna megtudta, hogy a császár admirálisa hajóhad élén közeledik, maga is föllázadt a lázadó alkirály ellen.

Csüggedten elhallgatott.

Mallow azon kapta rajta magát, hogy az izgalomtól egészen előrecsúszott a székén.

– Kérem, uram, folytassa – szólt, és nyugalmat erőltetett magára.

– Köszönöm – mondta Barr ernyedten. – Kedves magától, hogy meghallgat egy öregembert. Tehát föllázadtak, vagy jobban mondva föllázadtunk, ugyanis magam is amolyan hangadóféle voltam. Wiscardnak sikerült meglépnie előlünk a Siwennáról, és a bolygó – s vele a tartomány – a császár iránti hűség minden jelével ott feküdt az admirális lábai előtt. Nem tudnám megmondani, mért tettük ezt. Talán azért, mert lojálisak voltunk, ha nem is a császár személyéhez, ehhez a kegyetlen és romlott gyermekhez, de legalább a jelképhez. Ám az is lehet, hogy rettegtünk az ostrom borzalmaitól.

– És aztán? – sürgette Mallow gyöngéden.

– És aztán – hangzott a komor válasz – ez nem volt az admirális ínyére. Neki szüksége volt a lázadó tartomány fölötti győzelem dicsőségére, az embereinek pedig arra a sarcra, amely egy ilyen hódító hadjáratban üti a markukat. Ezért hát, mialatt a nép a nagyvárosok utcáin ünnepelte a császárt meg az admirálist, utóbbi megszállta az összes katonai központot, s kiadta a parancsot a lakosság atombombázására.

– Milyen ürüggyel?

– Azzal az ürüggyel, hogy föllázadtak az alkirályuk ellen, akit a császár nevezett ki. És egy egész hónapi mészárlás, fosztogatás és minden elképzelhető borzalom árán az admirális lett az új alkirály. Hat fiam volt. Öt elpusztult, különböző módokon. Volt egy lányom. Remélem, hogy a végén ő is meghalt. Én megmenekültem, idős koromra való tekintettel. Ideköltöztem, túl öregen ahhoz, hogy az alkirálynak a legkisebb gondot is okozhatnám. – Deres fejét lehajtotta. – Mindenemtől megfosztottak, mivel segítettem elkergetni egy lázadó kormányzót, s ezzel megfosztottam az admirálist a dicsőségtől.

Mallow mozdulatlanul ült a székén, és várt.

– Mi van a hatodik fiával? – tette föl gyöngéden a kérdést.

– Hogy? Á, ő biztonságban van – felelte Barr keserű mosollyal –, ugyanis idegen név alatt közkatonaként beállt az admirális seregébe. Tüzér az alkirály személyes flottájában. Nem, nem, látom a szemében, mire gondol. Nem lett elfajzott fiú. Meg-meglátogat, amikor szerét ejtheti, és hoz ezt-azt. Ő tartja bennem a lelket. És egy napon a mi nagy és dicső alkirályunk vinnyogva megdöglik majd, és az én fiam lesz a hóhéra.

– És maga mindezt az orrára köti egy idegennek? Nem fél, hogy veszélybe sodorja a fiát?

– Nem. Sőt segítem azzal, hogy új és új ellenséget szerzek az alkirálynak. S mondhatom, ha az alkirály barátja volnék, mint ahogyan az ellensége vagyok, arra biztatnám, hogy a galaxis legszéléig rakja tele hajóival az űrt.

– Nincs tán arra egy hajó sem?

– Találkozott talán eggyel is? Föltartóztatta talán egyetlen űrőrszem is? Amúgy is kevés a hajó, s a szomszéd tartományokban is éppen elég viszály és intrika van ahhoz, hogy akár egyetlen járművet is nélkülözni lehetne a barbár külső népek féken tartására. Nem is fenyegetett bennünket semmilyen veszély a galaxis távoli végeiről, amíg maga ide nem jött.

– Én? Milyen veszélyt jelentek én?

– Mások is jönnek majd maga után.

– Attól tartok, hogy nem értem magát – csóválta a fejét Mallow töprengve.

– Idefigyeljen! – Az öregember hangjában lázas izgalom érződött. – Nyomban megismertem, mihelyt belépett. Maga erőpajzsot visel a teste körül, vagy legalábbis viselt, amikor betette ide a lábát.

– Igen, volt rajtam – ismerte be Mallow némi habozás után.

– Helyes. Baklövést követett el, anélkül hogy észrevette volna. Tudok még egyet-mást. Hanyatló korunkban nem divat többé a tudósság. Olyan gyorsan rohannak-zúdulnak ránk az események, hogy akinek nincs módjában sugárfegyverrel föltartóztatni a hullámokat, azt menthetetlenül elsodorja az ár, akárcsak engem. De tudós lévén tudom, hogy az atomkutatás történetében még senkinek sem sikerült hordozható erőpajzsot kifejleszteni. Volt ugyan nekünk is erőpajzsunk, ám ez idomtalan nagy alkotmány volt, alkalmas egy egész város vagy hajó védelmére. De egyetlen emberére? Arra gondolni sem lehetett!

– Igen? – csücsörítette ki az alsó ajkát Mallow. – És mire következtet ebből?

– Kósza hírek keringenek az űrben. Kacskaringós utat tesznek meg, igaz, és minden parszek hozzátesz vagy elvesz valamit belőlük, de emlékszem arra, hogy fiatal koromban magam is láttam egy kis hajót furcsa emberekkel, akik nem ismerték a szokásainkat, és nem tudták megmondani, honnan vetődtek ide. Azok mesélték, hogy a galaxis peremén varázslók vannak, varázslók, akik fénylenek a sötétben, minden segítség nélkül a levegőbe emelkednek, és nem fogja őket a fegyver. Nevettünk persze. Én is nevettem. El is felejtettem a dolgot, egészen a mai napig. Mert maga is fénylik a sötétben, és nem hiszem, hogy a sugárpisztolyom, ha volna, sebet ejtene magán. Mondja, ültő helyében a levegőbe is föl tudna emelkedni?

– Semmi ilyesmire nem vagyok képes – felelte Mallow nyugodtan.

– Megelégszem a válasszal – mosolygott Barr. – Nem szokásom próbának alávetni a vendégeimet. De ha mégis vannak varázslók, s ha maga is közülük való, akkor könnyen megeshet, hogy egy szép napon elözönlenek bennünket. Talán jobb is lenne. Lehet, hogy új vérre van szükségünk. – Egy darabig hangtalanul motyogott magában, majd így folytatta: – De az út két irányban járható. Nemcsak Wiscard, a mi alkirályunk is ábrándokat sző.

– Szintén a császári koronáról?

Barr bólintott.

– A fiam mindenféle mendemondákat hall. Az alkirály közvetlen környezetében aligha lehet elkerülni az ilyesmit. És ő továbbadja nekem. Ha fölajánlanák neki, az alkirályunk sem utasítaná vissza a koronát, de azért két vasat is tart a tűzben. Az a szóbeszéd járja, hogy ha kudarcot vall a császári trónnal, akkor a barbár hátországból hasít ki magának új birodalmat. Azt is rebesgetik, persze nem mernék megesküdni rá, hogy az egyik lányát már hozzá is adta a messzi Periféria valamelyik kiskirályához.

– Ha minden szóbeszédet komolyan venne az ember…

– Tudom. De még sok hasonló mendemonda kering. Öreg vagyok, és mindenféle bolondságot összefecsegek itten. De mit szól mindehhez maga? – És azok az öreg, szúrós szemek mélyen a veséjébe hatoltak.

– Mit szólnék? – felelte a kereskedő. – Viszont én is szeretnék megkérdezni valamit – tette hozzá némi habozás után. – Van a Siwennának atomenergiája? Várjon, azt tudom, hogy az atomtudománynak birtokában van. De van-e működő atomerőművük, vagy tán azok is tönkrementek az ostrom alatt?

– Még hogy tönkrementek volna? Bajosan. A fél bolygót ripityára zúzhatnák, mielőtt a legkisebb erőműnek is baja történne. Hiszen pótolhatatlanok, és bennük van a flotta erejének a forrása. – A hangjában némi büszkeség jelent meg. – A Trantor után mi rendelkezünk a legjobb és legnagyobb hajóhaddal.

– És mihez kezdjek, ha meg akarnám tekinteni ezeket az erőműveket?

– Semmihez – jött a határozott válasz. – Egyetlen katonai objektumnak sem tudna a közelébe férkőzni anélkül, hogy nyomban le ne durrantanák. De nemcsak maga, senki sem. A Siwenna még mindig meg van fosztva a polgárjogoktól.

– Azt akarja mondani, hogy az összes erőmű a hadsereg kezében van?

– Az összes nem. Ott vannak a kis helyi állomások, amelyek fűtéssel, világítással látják el a városokat, energiával a közlekedést, és így tovább. De ezekkel sem sokkal jobb a helyzet. Ott a technikusok az urak.

– Azok kik?

– Az erőművek irányításával megbízott szakemberek csoportja. A tisztség örökletes; már fiatalon tanulni kezdik a szakmát. Szigorú kötelességtudat, becsületérzés, meg ami tetszik. Az állomás területére csak technikus léphet be.

– Értem.

– Nem mintha nem fordult volna már elő olyasmi – tette hozzá Barr –, hogy technikust is sikerült megvesztegetni. Ilyen időkben, amikor ötven év alatt kilenc császár váltja egymást, és ezek közül hét merénylet áldozata lesz, amikor minden hajóskapitány alkirályságra, minden alkirály a császári koronára tör, egy technikust is elkaphat a pénzsóvárság. Persze jókora összegre volna szükség, nekem viszont nincs pénzem. Magának van-e?

– Pénzem? Az nincs. De hát csak pénzzel lehet vesztegetni?

– Mivel még, ha pénzen minden más megvásárolható?

– Sok minden van, amit pénzért nem lehet megkapni. Most pedig hálás lennék, ha megmondaná, hol van a legközelebbi város, amelyiknek van atomerőműve, és hogy lehet a legkönnyebben eljutni oda

– Várjon – nyújtotta ki szikkadt kezét Barr. – Hová rohan annyira? Maga beállított hozzám, és én nem kérdezősködöm. De a városban, ahol még mindig lázadóként kezelik a lakosságot, az első őrszem föltartóztatná, mihelyt meghallaná a tájszólását, vagy meglátná ebben az öltözetben.

Fölállt, és az ócska szekrény titkos zugából előhalászott egy kis könyvecskét.

– Az útlevelem. Hamis. De ezzel menekültem el. – Mallow tenyerébe nyomta, s még az ujjait is ráhajlította. – A leírás nem illik önre, de ha magabiztosan fog föllépni, akkor kicsi a valószínűsége, hogy fölfigyeljenek magára.

– És maga? Útlevél nélkül?

A vén száműzött közömbösen megvonta a vállát.

– Mit számít az? Aztán még valamire ügyeljen. Lehetőleg tartsa a száját! A beszéde barbár, a szófűzése furcsa, és egyre-másra a legképtelenebb régiességek csúsznak ki a száján. Minél ritkábban szólal meg, annál kevésbé ébreszt gyanút. És most lássuk, hogy juthat el a városba…

Öt perccel később Mallow elköszönt.

Mielőtt azonban végleg eltávozott volna, egy percre még visszatért a vén patrícius házához. S amikor másnap kora reggel Onum Barr kilépett tenyérnyi kertecskéjébe, egy csomagra esett a tekintete. Élelmiszert talált benne: koncentrált tápszereket, amilyeneket a hajókon fogyasztanak. Az aromájuk meg az elkészítési módjuk szokatlan volt.

De ízletesek voltak, és sokáig eltartottak.

11.

A technikus alacsony kis emberke volt, s a bőre zsírosan fénylett. Fejbőre rózsaszínűén sejlett át ritkuló haja alól, ujjain vastag, nehéz gyűrűket viselt, öltözéke parfümillatot árasztott, s ő volt az első ember a bolygón, akiről Mallow látta, hogy nem éhezik.

A technikus finnyásán lebiggyesztette az ajkát.

– Csak gyorsan, hallja-e, nagy fontosságú tennivalók várnak rám! Maga idegennek látszik – mondta, s leplezetlen gyanakvással méregette Mallow ruházatát, amelyről lerítt, hogy nem siwennai termék.

– Nem a szomszédból ugrottam át – mondta Mallow hidegvérrel –, de ez teljesen mellékes. Volt szerencsém tegnap egy apró ajándékot küldeni…

– Megkaptam – húzta föl az orrát a technikus. – Érdekes kis csecsebecse. Alkalomadtán még jó lesz valamire.

– Vannak egyéb és érdekesebb ajándékaim is. Egyáltalán nem csecsebecsék.

– Ó, ó! – A technikus elgondolkodva lebegtette ezt az egy szótagú fölkiáltást. – Azt hiszem, már látom, mire akar kilyukadni; nem az első eset. Maga a kezembe akar nyomni valamilyen csekélységet. Néhány tallért, esetleg egy köpenyt vagy egy olcsó ékszert, bármit, amiről a maga tyúkesze azt hiszi, hogy elegendő egy technikus megvesztegetésére. – Alsó ajkát harciasan előrebiggyesztette. – És azt is tudom, mit kér cserébe. Másoknak is eszébe jutott ez a ragyogó ötlet. Maga abban sántikál, hogy fölvegyük a céhünkbe. Szeretné, ha megtanítanánk az atom titkára meg a gépek kezelésére. Maguk, siwennai kutyák, azt hiszik – mert fogadni mernék, hogy csak a biztonság kedvéért adja ki magát idegennek –, hogy miután napról napra bűnhődnek a lázadásukért, ha magukra öltik a technikus céh védőpáncélját, akkor elkerülhetik megérdemelt sorsukat, s élvezhetik a céh előjogait.

Mallow mondani akart valamit, de a technikus hirtelen üvöltésbe csapott át:

– És most tűnjön el, mielőtt följelenteném a Város Oltalmazójánál! Azt hitte, hogy méltatlan leszek a belém helyezett bizalomra? A siwennai árulók, akik az elődeim voltak, bizonyára megtették volna. De most már másfajta emberekkel van dolga. A galaxisra, mért is nem fojtom magába a lelket itt mindjárt, a puszta két kezemmel.

Mallow elmosolyodott magában. A szónoklat egész tartalmából és tónusából olyannyira kirítt a mesterkéltség, hogy a méltóságteljes méltatlankodás olcsó komédiába fulladt.

A kereskedőnek nevethetnékje támadt, amikor ránézett arra a két petyhüdt kézre, amelyeket épp az imént neveztek meg lehetséges hóhéraiként, s így szólott:

– Bölcsességed három dologban is tévedni méltóztatik. Először is: nem az alkirály küldött, hogy próbára tegyem a maga hűségét. Másodszor: olyasvalamit ajándékozok önnek, ami magának a dicső császárnak sincsen, és nem is lesz soha. Harmadszor: amit én viszonzásul kérek, az nagyon kevés, egy leheletnyi semmiség csupán.

– Na ne mondja! – A kis emberke megjátszotta az epés gúnyt. – Ni csak, mi lehet az a császári ajándék, amellyel a maga isteni ereje elhalmoz? Ami még a császárnak sincsen, he? – S gúnyos kacagásban tört ki.

Mallow fölállt, és félrelökte a székét.

– Három napig vártam, hogy bölcsességed elé kerülhessek, a mutatvány azonban mindössze három másodpercet vesz igénybe. Ha lenne olyan szíves, és elővenné azt a pisztolyt, amelyet ott látok közel a keze ügyében…

– He?

– …és rám lőne, nagyon hálás lennék.

– Micsoda?!

– Ha megöl, arra hivatkozhat a rendőrség előtt, hogy megpróbáltam céhtitkokat kicsikarni magából. Ki fogják tüntetni érte. Ha pedig életben maradok, akkor a magáé a pajzsom.

A technikus először figyelt föl arra a tompa fehér villódzásra, amely körüllebegte a látogató alakját, mintha gyöngyporban mártózkodott volna meg. Szemmagasságba emelte a pisztolyát, s várakozással teli gyanakvással hunyorító szemében, meghúzta az érintkezőt.

A hirtelen atombomlás égő-ragyogó ionokra szaggatta szét a levegő molekuláit, majd vékony, vakító csíkot húzott Mallow szívéhez – s ott szertefoszlott!

Mallownak az arcizma sem rándult, miközben a rázúduló atomerőket fölemésztette és élettelenül eltaszította magától az a törékeny, gyöngyfényű villódzás.

Egyikőjük sem hallotta a koppanást, amint a technikus fegyvere a földre pottyant.

Mallow szólalt meg:

– Nos, van a császárnak saját erőpajzsa? De magának lehet.

– Maga technikus? – dadogott a technikus.

– Nem.

– Akkor… akkor honnan szerezte ezt?

– Mit érdekli az magát? – felelte Mallow megvetően. – Akarja? – Egy vékony, csomós lánc hullott az asztalra. – Tessék.

– A technikus megragadta, és idegesen forgatta a kezében.

– Nem hiányzik belőle semmi?

– Semmi.

– Hol van az erőforrás?

Mallow rátette az ujját a legnagyobb csomóra, amely szürkén ült ólombörtönében. A technikus arcát elöntötte a vér.

– Uram, én technikus vagyok, felsőfokon. Húsz esztendeje vagyok felügyelő, és a híres Blernél végeztem a Galaktikus Egyetemen. Ha maga ördögi arcátlansággal azt merészeli állítani, hogy egy parányi tokban, amely akkora, mint… mint egy dió, hogy a fene essen belé, hogy ebben elfér egy atomerőmű, akkor én három másodperc alatt az Oltalmazó elé penderítem magát.

– Akkor magyarázza meg maga, ha tudja. Mondom, hogy semmi sem hiányzik belőle.

– A technikus arca lassan visszanyerte a rendes színét, miközben a derekára kötötte a láncot, és Mallow intését követve megnyomta a gombot. Körülötte nyomban föllángolt, majd halvány izzásba tompult a sugárzás. Fölemelte a pisztolyát, majd tétován leengedte. A sugár erejét szinte fénytelen minimumra állította be.

– Ekkor görcsösen bekapcsolta az érintkezőt, s az atomláng ártalmatlanul lecsapódott a kezéről.

– És ha most lelőném magát, és megtartanám a pajzsot? – perdült meg a sarkán.

– Próbálja meg! – vágott vissza Mallow. – Azt hiszi, hogy csak ez az egy példányom volt? – És maga is beöltözött az áthatolhatatlan sugárpalástba.

A technikus idegesen fölkacagott. A pisztoly hangos koppanással az asztalra hullott.

– És mi lenne az az apróság, az a leheletnyi semmiség, amit viszonzásul kér?

– Meg szeretném nézni az erőműveit.

– Tudja, hogy ez tilos. Ezért mindkettőnket meztelenül kipenderítenének az űrbe…

– Én nem akarok semmit sem csinálni velük, egy ujjal sem fogok hozzájuk nyúlni. Csupán látni akarom őket messziről.

– És ha nem?

– Akkor hiába marad magánál a pajzs: nekem van még valamim. Többek között olyan pisztolyom, amelyet külön arra készítettek, hogy átüsse a pajzsot.

– Hm-m-m! – A technikus elfordította a tekintetét. – Jöjjön utánam.

12.

A technikus egy kis kétszintes házban lakott, annak a nagy, kocka alakú, ablaktalan építménynek a közelében, amely a város közepét uralta. Föld alatti folyosón vezette végig Mallowt, és egyszerre ott találták magukat az erőmű ózonillatú, síri csendjében.

Tizenöt percen át követte útikalauzát, anélkül hogy egyetlen szót is szólt volna. A tekintetét semmi sem kerülte el. A keze semmihez sem nyúlt. A technikus fojtott hangja törte meg a csendet:

– Eleget látott? Félek, hogy ez esetben nem bízhatom meg a beosztottaimban.

– Mikor bízhat meg bennük? – mondta Mallow epésen. – Én eleget láttam.

Visszamentek az irodába, és Mallow elgondolkodva a technikushoz fordult.

– És ezek a generátorok mind a maga kezében vannak?

– Kivétel nélkül – felelte a technikus jókora önbizalommal.

– És maga is tartja karban őket?

– Én bizony!

– És ha elromlik valamelyik?

– A technikus méltatlankodva megrázta a fejét.

– Az lehetetlen. Ezek sohasem romlanak el. Az örökkévalóság számára építették őket.

– Az örökkévalóság hosszú idő. Tegyük föl, hogy…

– Tudománytalan dolog lehetetlenségeket föltételezni.

– Rendben van. Tegyük föl, hogy én most egy fontos alkatrészt tönkretennék. Gondolom, a gépek nincsenek bebiztosítva az atomerő ellen. Tegyük föl, hogy elégetek egy létfontosságú érintkezőt, vagy összezúzok egy D kvarccsövet.

– Akkor magát fölkoncolnák! – kiabált a technikus.

– Igen, tudom – kiabált vissza Mallow –, de mi lenne a generátorral? Meg tudná javítani?

– Uram – üvöltött most már a technikus –, maga megkapta, amit kívánt! Nem csinált rossz vásárt. De most már távozzék! Nem tartozom magának semmivel!

Mallow gúnyos tisztelettel meghajolt, és eltávozott.

– Két nappal később a támaszponton volt, ahol a Távoli Csillag várakozott rá, hogy visszavigye őt a Terminus bolygóra.

És újabb két nap múlva a technikus pajzsa bedöglött, és hiába álmélkodott és átkozódott, soha többé nem ragyogott föl körülötte a dicsfény.

13.

Mallownak hat hónap óta szinte először sikerült elengednie magát. Új háza napozószobájában feküdt hanyatt, pucérra vetkőzve. Erős barna karjait föl és oldalt hajtogatta, izmai megfeszültek, majd ismét elernyedtek.

A mellette heverő férfi szivart dugott Mallow szájába, és meggyújtotta. Maga is ráfüstölt, aztán megszólalt:

– Túlerőltette magát. Nem kellene egy kiadósat pihennie?

– Lehet, hogy igaza van, Jael, de majd kipihenem magam a tanácsnoki székben. Mert ha törik, ha szakad, megszerzem azt a széket, és maga segíteni fog ebben.

Ankor Jael fölvonta a szemöldökét.

– Hogy kerülök én ide?

– Nagyon is érthető, hogyan. Először is: maga vén róka a politikában. Másodszor: magát a kormányból ugyanaz a Jorane Sutt penderítette ki, aki inkább föláldozná az egyik szemét, mintsem engem a tanácsban lásson. Nincs valami nagy véleménnyel az esélyeimről, igaz?

– Igaz – felelte a volt köznevelésügyi miniszter. – Maga smyrnói.

– Ez nem törvényes akadály. Laikus nevelést kaptam.

– Ugyan, mintha nem tudná! Mióta követ az előítélet a sajátján kívül más törvényt? No és a maga embere, Jaim Twer? Mi az ő véleménye?

– Egy éve lesz, hogy említette nekem a tanácstagságot – válaszolt Mallow, s könnyedén hozzátette –, de azóta túlnőttem rajta. Különben sem tudta volna nyélbe ütni a dolgot. Nem lát elég mélyre. Hangos és erőszakos, de ennek csak a kellemetlenségi skálán van értéke. Eltökéltem magamban, hogy igazi puccsot hajtok végre. Ehhez önre van szükségem.

– Jorane Sutt a bolygó legagyafúrtabb politikusa, s ő ön ellen lesz. Én nem tartom magamat képesnek rá, hogy túljárjak az eszén. És ne higgye, hogy nem fog durva és piszkos eszközökhöz folyamodni.

– Van pénzem.

– Az jól jön. De jókora összegre van szüksége, ha ellensúlyozni akarja a „piszkos smyrnói”-val szemben megmutatkozó előítéletet.

– Van elég.

– Jó, majd körülnézek. De aztán nehogy eszébe jusson egyszer, és világgá kürtölje, hogy én a segítségére voltam. Ki az?

Mallow lebiggyesztette a szája két sarkát, és félhangosan azt felelte:

– Azt hiszem, maga Jorane Sutt. Korábban jött, de meg tudom érteni. Már egy hónapja kerülöm vele a találkozást. Hallgasson ide, Jael, menjen be a szomszéd szobába, és kapcsolja be halkra a hangszórót. Azt akarom, hogy maga is hallja.

Csupasz lába kaszáló mozdulatával kitessékelte a tanácstagot a szobából, aztán föltápászkodott, és belebújt a selyemköntösébe. A mesterséges napfényt normális erősségűre kapcsolta.

A polgármester titkára mereven belépett, s az ünnepélyes ábrázatú udvarmester lábujjhegyen becsukta mögötte az ajtót.

Mallow összecsomózta az övét a derekán.

– Válasszon magának egy széket, Sutt – intett vendégének.

Sutt futó mosolyfélét erőltetett az arcára. A szék, amelyre a választása esett, kényelmes volt, de nem engedte el magát benne. Letelepedett az ülés szélére, és minden bevezetés nélkül kirukkolt, hogy mi hozta ide:

– Közölje a föltételeit, és elkezdhetjük a tárgyalást.

– Miféle föltételeket?

– Tán én imádkozzam ki magából? Hát jó. Nos, kezdjük például azzal, hogy mit csinált a Korellen? A jelentése hiányos.

– Hónapok teltek el a beszámolóm benyújtása óta. Akkor meg volt vele elégedve.

– Ez igaz – ismerte el Sutt –, de azóta lázas tevékenységbe kezdett – tette hozzá, s mutatóujjával elgondolkozva dörzsölgette a homlokát. – Eléggé alapos képünk van arról, Mallow, hogy mivel tölti az idejét. Pontosan tudjuk, hány új lerakatot nyit nagy sietve, és hogy mennyit költ rájuk. És itt van ez a palota – nézett körül nem éppen elismerőleg-, amely jóval nagyobb összeggel rövidítette meg, mint amennyi az én egész évi fizetésem; aztán meg az sem kevés pénzébe kerül, hogy az Alapítvány felső társadalmi rétegeiben igyekszik széles és jól fizető rendet vágni maga előtt.

– Úgy? És miről tanúskodik ez, túl azon, hogy ügyes kémeket foglalkoztat?

– Arról tanúskodik, hogy most sokkal több pénze van, mint tavaly ilyenkor. És ennek sokféle magyarázata lehet, többek között az is, hogy nem mindenről szereztünk tudomást, ami a Korellen történt. Honnan van pénze?

– Kedves Sutt barátom, csak nem gondolja, hogy az orrára kötöm?

– Nem gondolom.

– Nekem is az a véleményem, hogy nem gondolja. Éppen ezért el fogom árulni magának. Egyenesen a korelli kapitány kincstárából.

Sutt zavartan pislogott. Mallow elmosolyodott, és folytatta:

– A maga nagy bánatára a pénz teljesen törvényes. Ha nem tudná, mesterkereskedő vagyok, a pénzhez pedig egy rakás kovácsoltvas meg krómérc formájában jutottam, cserébe bizonyos mennyiségű csecsebecséért, amelyet viszont én szállítottam neki. Az Alapítvánnyal fönnálló hiteles szerződés szerint a tiszta haszon ötven százaléka engem illet. A másik felét a kormány kapja meg az év végén, amikor minden rendes állampolgár a jövedelemadóját rendezi.

– A beszámolójában nem tett említést semmiféle kereskedelmi ügyletről.

– Mint ahogy arról sem tettem említést, hogy aznap mit reggeliztem, vagy hogy hívták a soros szeretőmet, és más ehhez hasonló lényegtelen apróságról. Azt a megbízást kaptam – folytatta lenéző mosollyal –, hogy, a maga szavaival, tartsam nyitva a szememet. Nem is csuktam be egy percre sem. Azt kérte továbbá, hogy derítsem ki, mi történt az Alapítvány elfogott kereskedelmi hajóival. A hírüket sem láttam, és nem is hallottam felőlük. Kérte, kémleljem ki, van-e Korellnek atomenergiája. A beszámolómban említést is teszek azokról a sugárpisztolyokról, amelyeket a kapitány testőrségénél láttam. Egyéb jelét nem tapasztaltam. Ezek a fegyverek viszont a régi Birodalomtól maradtak hátra, s könnyen meglehet, hogy csak a dísz kedvéért viselik, de működni nem működnek. Mindezekben az utasítás szerint jártam el. De ezenkívül a magam ura is voltam és vagyok mind ez idáig. Az Alapítvány törvényei szerint egy mesterkereskedő ott nyithat új piacokat, ahol csak tud, s a haszon törvényes felével szabadon rendelkezik. Nem értem hát, mi a kifogása ellenem.

Sutt mereven a fal egyik pontjára szögezte a tekintetét, és alig bírta türtőztetni a dühét.

– Bevett szokás a kereskedőknél, hogy az áruikkal együtt a vallást is igyekeznek terjeszteni.

– Én a törvényt követem, nem a szokásokat.

– Van idő, amikor a szokás lehet a legfőbb törvény.

– Akkor forduljon a bírósághoz.

Sutt hideg tekintete mintha a koponyája mélyéről lövellt volna feléje.

– Hiába, smyrnói bőrét nem tudja levetni. A neveltetés meg az állampolgárság sem mossa ki a savót a véréből. Ennek ellenére figyeljen rám, és próbáljon megérteni.

– Itt többről van szó, mint pénzről meg piacokról. A nagy Hari Seldon tanítása szerint mi vagyunk az eljövendő Galaktikus Birodalom letéteményesei, és ha akarnánk, akkor sem térhetnénk le arról az útról, amelynek a végén ott ragyog a Birodalom. A vallásunk nagyon fontos eszköz a kezünkben ennek a célnak a szolgálatában. A segítségével gyűrtük magunk alá a Négy Királyságot olyan pillanatban, amikor ízzé-porrá zúztak volna bennünket. Eddig még nem találtak föl hatásosabb fegyvert az emberek meg a bolygók fölötti uralom szolgálatában.

– A kereskedelem s persze a kereskedők elsődleges rendeltetése az volt, hogy egyengessék a vallás elterjedése előtt az utat, továbbá megteremtsék a biztosítékait annak, hogy a műszaki és gazdasági vívmányok csakis a mi legteljesebb és legbehatóbb ellenőrzésünk alatt valósuljanak meg.

Mallow a lélegzetvételnyi szünetet kihasználva, higgadtan közbevágott:

– Az elméletet én is tanultam. Meg is értem hiánytalanul.

– Valóban? Ez több, mint amit remélni mertem. Akkor nyilván azt is megérti, hogy a maga öncélú kalmárkodása; olyan haszontalan mütyürkék nyakló nélküli terjesztése, amelyek egy-egy társadalomnak legföljebb csak a fölszínét karcolják meg; a csillagközi politika alárendelése a profit istenségének; az atomenergia kiragadása a vallás ellenőrzése alól – hogy mindez nem vezethet másra, mint egy évszázadon át bevált politikának a teljes tagadására, sőt elvetésére.

– Aminek éppen itt az ideje – vágott közbe Mallow hidegvérrel –, mert ez a politika túlélte önmagát, éppen ezért tarthatatlan és veszélyes. Amilyen jó szolgálatot tett a maguk vallása a Négy Királyságban, annyira nem sikerült azt a Periféria más tájékain meggyökereztetni. Csak a galaxis a megmondhatója, hányan menekültek szerteszét a meghódított Négy Királyságból, s terjesztették mindenfelé, miként használta föl Salvor Hardin a papságot meg a babonát arra, hogy megfossza a világi uralkodókat függetlenségüktől és hatalmuktól. És ha még ez sem volt elég akkor ott van a húsz évvel ezelőtti eset Askone-nal. Ma keresve sem talál olyan uralkodót a Periférián, aki ne vágná el inkább a saját torkát, mintsem egyetlen alapítványi papot is beengedne a területére.

– Eszembe se jut olyasmit ráerőszakolni Korellre vagy bárki másra, amiről eleve tudom, hogy úgysem hajlandók elfogadni. Nem, Sutt. Ha az atomerő birtoklása veszélyessé teszi őket, akkor sokkal többet ér a kereskedelemre épülő őszinte barátság, mint a gyűlöletes idegen szellemi iga, amelynek ha a legkisebb mértékben is enged a szorítása, akkor elkerülhetetlenül végleg lehull, s mi marad utána? Csak az el nem múló rettegés és gyűlölet.

– Ezt szépen megfogalmazta – mondta Sutt, majd cinikusan így folytatta: – Visszatérve tehát a beszélgetés elejére, mik a föltételei? Milyen árat kér azért, ha kicseréljük az elveinket?

– Maga azt hiszi, hogy a meggyőződésem eladó?

– Miért ne? – hangzott a szemtelen válasz. – Vagy talán nem az a foglalkozása, hogy vesz és elad?

– De csak ha hasznom van belőle – vágott vissza Mallow ártatlan képpel. – Többet ajánl talán, mint amennyit most megkeresek?

– A jelenlegi ötven százalék helyett a profit háromnegyede üthetné a markát.

– Méltányos ajánlat – vigyorgott Mallow –, főleg ha figyelembe vesszük, hogy amennyiben elfogadnám a maga föltételeit, az üzleti forgalmam a jelenlegi egytizedét sem közelítené meg. Jobban erőltesse meg magát.

– Helyet kaphatna a tanácsban.

– Ezt amúgy is megkapom, maga nélkül és maga ellenére.

Sutt keze hirtelen ökölbe szorult.

– A tetejében megkímélné magát a börtöntől. Ha rajtam múlik, legalább húsz évet kap. Számítsa hozzá ehhez az elveszett hasznát.

– Csak ha maga be tudja váltani a fenyegetését.

– A vád: gyilkosság.

– S az áldozat? – kérdezte Mallow szenvtelenül.

– Egy alapítványi szolgálatban álló anacreoni pap – mondta Sutt fojtott, kíméletlen hangon.

– Ejha! És a bizonyíték?

– A polgármester titkára előrehajolt a székén.

– Idefigyeljen, Mallow, én nem beszélek a levegőbe. Az előjátéknak vége. Csak az aláírásom hiányzik, és kezdetét veszi az Alapítvány kontra Hober Mallow mesterkereskedő per. Maga, Mallow, az ellenséges csőcselék kényére-kedvére kiszolgáltatta az Alapítvány egyik alattvalóját, és csak öt másodperce van arra, hogy elhárítsa magától a megérdemelt büntetést. Részemről szívesebben látnám, ha ellökné magától a segítő kezet. Veszélytelenebb lenne megvert ellenségként, mint botcsinálta barátként.

– Ahogy kívánja – mondta Mallow ünnepélyesen.

– Rendben! – zárta le a vitát a titkár, ragadozómosollyal az arcán. – A polgármester volt, aki azt akarta, hogy előbb próbáljunk megegyezni magával. Legyen a tanúm, hogy nem túlságosan erőltettem a dolgot.

Az ajtó kitárult a távozó Sutt orra előtt.

– Hallotta? – fordult Mallow a visszatérő Ankor Jaelhez.

A politikus lehuppant a padlóra.

– Amióta ismerem a kígyót, ilyen dühösnek még nem láttam soha – felelte.

– Na és? Mi a véleménye?

– Megmondom. Rögeszméje a lelki hatalomra építő külpolitika, de élek a gyanúperrel, hogy a végcélja egyáltalán nem a szellemi szférákban mozog. Szükségtelen tán említenem, hogy engem is azért menesztettek a kormányból, mert ebben a kérdésben nem egyezett a véleményünk.

– Tudom. És mik azok a nem szellemi célok, amelyekre gyanakszik?

– Nos, ő sem ostoba – komorodott el Jael – látja a vallási politika csődjét, hiszen a legutóbbi hetven év folyamán alig sikerült kiterjesztenünk hatalmunkat. Ennélfogva nyilvánvaló, hogy csak a saját célja érdekében használja föl. No mármost: minden dogma, amely elsősorban a hitre meg az érzelmekre apellál, kétélű fegyver, mivel semmi garancia sincs rá, hogy a gazdája ellen ne fordíthatnák. Immár száz éve, hogy ápolunk egy szertartást meg mitológiát, amely mindinkább tisztes hagyománnyá kövül, és mozdíthatatlanná merevedik. Bizonyos értelemben többé már nem engedelmeskedik az akaratunknak.

– Milyen értelemben? – türelmetlenkedett Mallow. – Mért áll meg? Szükségem van a véleményére.

– Nos, tegyük föl, hogy valaki, akiben megvan hozzá a becsvágy, ellenünk használja föl a vallást, és nem az érdekünkben.

– Suttra gondol?

– Úgy van. Suttra gondolok. Gondolja csak meg, mihez tudnánk kezdeni, ha az összes vazallus bolygók papságát mozgósítaná az Alapítvány ellen az ortodox hit zászlaja alatt? Ha e kegyes had élére állva hadat üzenne mondjuk a maga képviselte eretnekségnek, a végén még királlyá is koronáztathatná magát. Hisz éppen Hardin mondta, hogy a sugárpisztoly hasznos fegyver, csakhogy mindkét oldalra rá lehet fogni.

Mallow csupasz combjára csapott a tenyerével.

– Akkor hát, Jael, segítsen bejutnom abba a tanácsba, hogy fölvehessem vele a harcot.

Jael némi töprengés után jelentőségteljesen a szemébe nézett.

– Nem is tudom. Hogy is volt azzal a bizonyos pappal, akit hagyott, hogy meglincseljenek? Hazugság, ugye?

– Nem egészen – vetette oda Mallow félvállról.

Jael füttyentett.

– Van neki rá bizonyítéka?

– Kell hogy legyen. – Majd némi habozás után hozzátette: – Mindjárt tudtam, hogy Jaim Twer az ő embere, ám egyikük sem sejtette, hogy én átlátok a szitán. Jaim Twer pedig szemtanúja volt az esetnek.

– Hűha, ez kellemetlen! – csóválta a fejét Jael.

– Kellemetlen? Miért volna kellemetlen? A pap az Alapítvány törvényei szerint is jogtalanul tartózkodott azon a bolygón. A korelli kormány pedig, a beleegyezésével vagy anélkül, de szemmel láthatóan csalétekként használta föl ellenünk. A józan ész összes törvénye szerint csak egyetlen dolgot tehettem, s amit tettem, az pontosan megfelel a törvényeknek. Ha bíróság elé állít, akkor csak magából csinál bolondot.

– Ugyan, Mallow, hát nem érti, mire megy ki a játék? – csóválta meg a fejét újból Jael. – Fölhívtam rá a figyelmét, hogy Sutt nem veti meg az alantas eszközöket. Neki egyáltalán nem az a célja, hogy a maga bűnösségét bebizonyítsa, hiszen ő is tisztában van azzal, hogy ez nem sikerülhet neki. Azt akarja, hogy lehetetlenné tegye magát a nép szemében. Emlékszik, mit mondott? Hogy néha a szokás előbbre való a törvényeknél. Hiába nyilvánítja magát a bíróság ártatlannak, akár a ma született bárány, a népszerűségének vége, ha egyszer a nép azt hiszi, hogy egy papot a farkasok elé vetett. Azt hajlandó elhinni magának a nép, hogy törvényesen járt el, sőt mi több, hogy ésszerűen cselekedett. Ennek ellenére mégis gyáva kutya, érzéketlen barom, szívtelen szörnyeteg marad a szemében. És örökre lemondhat a tanácstagságról… Sőt könnyen megeshet, hogy a mesterkereskedő címét is elveszítheti, ha netán megfosztják az állampolgárságától. Ne felejtse, hogy nem itt ringatták a bölcsőjét. Mit gondol, akarhat még Sutt ennél többet?

– No és aztán! – vágta rá Mallow dacosan.

– Édes fiam – tárta szét a karját Jael –, én maga mellett állok, segíteni azonban nem tudok. A kerék a holtponton áll, és csak maga mozdíthat rajta.

14.

Hober Mallow mesterkereskedő perének negyedik napján zsúfolásig megtelt a tanácsterem. Egyetlen tanácstag volt csak távol, aki elhaló hangon átkozta a sorsot, hogy éppen most kellett betörnie a fejét. A karzatokon egymás hegyén-hátán szorongtak azok a szerencsések, akik befolyásuknál, gazdagságuknál fogva, vagy egyszerűen mert bírták kitartással, bejutottak a terembe. Azok pedig, akik kívül rekedtek, az épület előtti téren a szabadtéri trimenziós képernyőket rajzottak körül.

Ankor Jael rendőri segédlettel is csak üggyel-bajjal tudott utat törni magának a teremig, s alig került kisebb erőfeszítésébe, mire a termen keresztül végre sikerült Hober Mallow székéhez verekednie magát.

– Seldonra, jól kiszámította az időt! – lélegzett föl Mallow megkönnyebbülten. – Elhozta?

– Tessék, itt van – mondta Jael. – Minden megvan, amit kért.

– Nagyszerű! És az emberek odakint hogy vélekednek?

– Nem valami barátságosan – feszengett Jael kényelmetlenül. – Nem lett volna szabad belemennie a nyilvános tárgyalásba. Akkor befoghatta volna a szájukat.

– De ha egyszer nem az volt a szándékom!

– Lincselésről beszélnek. Aztán meg Publis Manlio emberei a külső bolygókon…

– Épp azt akartam kérdezni, Jael. Ellenem uszítja a papságot, ugye?

– Még hogy uszítja? Szép kis kalamajka, mondhatom. Külügyminiszterként ő képviseli a vádat, mivel az ügy a csillagközi jog területét érinti. Mint főpap és az egyház prímása viszont fanatizálja a csőcseléket…

– Sose bánja. Emlékszik még arra a Hardin-idézetre, amelyet a múlt hónapban dugott az orrom alá? Majd megmutatjuk nekik, hogy a sugárfegyverrel mindkét oldalra lehet lőni.

Közben a polgármester, akit a tanácstagok tiszteletteljes fölállással üdvözöltek, elfoglalta helyét a pulpituson.

– A mai nap az enyém – súgta oda Mallow a barátjának. – Foglaljon helyet, és élvezze a cirkuszt.

Az ülés megkezdődött, és tizenöt perccel később Hober Mallow a terem ellenséges morajlása közepette a polgármesteri emelvény előtti szabad térségre lépett. Magányos fénycsóva szögezte a padlóhoz, és egy magányos férfi óriás alakja egyszerre kihívón fölragyogott a Terminus összes nyilvános távolbalátóján, valamint az Alapítványhoz tartozó bolygók magánkészülékeinek miriádjain.

Könnyed, nyugodt hangon kezdte:

– Nem akarom húzni az időt, ezért az utolsó pontig mindent beismerek, amit a vádirat fölhoz ellenem. A pap meg a csőcselék története minden részletében megfelel a valóságnak.

A terem megbolydult, a karzatok diadalmasan fölmorajlottak.

– A kép azonban távolról sem teljes. Engedtessék meg nekem, hogy most kiegészítsem. Ha eleinte netalán úgy tűnne, hogy amit mondok, nem tartozik szorosan a tárgyhoz, akkor előre is elnézésüket kérem.

Anélkül, hogy jegyzeteibe pillantott volna, így folytatta:

– Ott kezdem, ahol a vádirat, vagyis azzal a nappal, amikor Jorane Sutt-tal és Jaim Twerrel tárgyaltam. A megbeszélések tartalmát ismerik. Ahhoz, amit itt közöltek ezekről a beszélgetésekről, nem tudok mit hozzátenni, kivéve azt, hogy közben mi járt nekem akkor a fejemben.

– Gyanakvó gondolatok forogtak benne, mivel furcsa dolgok történtek aznap. Gondolják csak meg: két ember, akik közül egyiket sem ismertem különösebben, egyszerre csak furcsa és kissé hihetetlen ajánlatokat tesz nekem. Egyikük, a polgármester titkára, arra kér, hogy a kormány részére végezzek földerítő munkát egy rendkívül bizalmas ügyben, amelynek a mibenlétéről és fontosságáról önök már felvilágosítást kaptak. A másik, aki egy politikai párt önjelölt vezetője, arra biztat, hogy jelöltessem magam a tanácsba.

– Az csak természetes, hogy próbáltam a mozgatórugót kitapogatni. Sutté eléggé szembeötlő volt: nem bízott bennem. Talán abban a hitben élt, hogy atomenergiával házalok az ellenségnél, miközben összeesküvést szövök őellene. És talán ki akarta ugratni a nyulat a bokorból, vagy legalábbis azt hittem, hogy ez volt a szándéka; ehhez viszont szüksége volt egy saját emberre, aki kémkedik utánam. Erre az utóbbira csak akkor jöttem rá, amikor Jaim Twer is megjelent a színen.

– Aztán gondolják meg ezt is: Twer úgy mutatkozik be, mint volt kereskedő, aki a politikai pályára nyergelt át, ám én az égvilágon semmit sem tudok arról, hogy valaha is kereskedett volna, holott mindenkit ismerek ezen a pályán. Továbbá Twer azzal dicsekedett, hogy világi nevelést kapott, és ennek ellenére fogalma sem volt arról, hogy mi az a Seldon-válság.

Hober Mallow megvárta, amíg a mondottak eljutnak a hallgatóság tudatáig, s a terem meg is jutalmazta az első hallgatással, amint a karzat lélegzetét visszafojtva emésztette a szavait. Ezeket csak Terminus lakói hallhatták. A külső bolygók lakosságához olyan cenzúrázott változat jutott el, amely a vallás kívánalmainak megfelelt, így ott egy szót sem hallhattak a Seldon-válságról. De lesznek még olyan ütések, amelyeknek ők is tanúi lehetnek.

Mallow tovább beszélt:

– Avagy elképzelhető-e olyan tisztességes ember, aki azt állíthatja, hogy egy világi nevelésben részesült valakinek fogalma se legyen arról, mi fán terem az a Seldon-válság? Az Alapítványon csupán egyetlen olyan iskolatípus van, amely említést sem tesz a Seldon-féle megtervezett történelemről, s ehelyett csupán Seldon személyével foglalkozik, mint valami félig legendás varázslóval… Egyszóval abban a pillanatban tisztában voltam vele, hogy Jaim Twer soha életében nem volt kereskedő. Biztosra vettem viszont, hogy a szent rendhez tartozik, s talán fölszentelt pap is; és minden kétséget kizáróan három éve, amióta állítása szerint a kereskedők politikai pártját vezette, Jorane Sutt fizetett szolgálatában állott.

– Akkor még csak sötétben tapogatóztam. Nem ismertem Sutt velem kapcsolatos szándékait, de mivel úgy vettem észre, hogy elég hosszú pányvára enged, magam is igyekeztem a kezére játszani. Gyanítottam, hogy Jorane Sutt Twert szemelte ki nem hivatalos kísérőmül az útra, Tudtam, hogy ha őt nem sikerül rám akasztania, akkor más fegyvereket is tartogat készenlétben, és nem biztos, hogy azokat sikerül idejében fölfednem. Az ismert ellenség kevésbé veszélyes, így hát én magam hívtam meg Twert az útra, és ő el is fogadta a meghívást.

– Ez, tanácsnok urak, két dolgot is megmagyaráz. Először, hogy Twer nem a barátom, aki kénytelen-kelletlen és csak a lelkiismeretének engedelmeskedve vall ellenem, mint ahogy a vád itt el akarta hitetni önökkel, hanem spicli, aki igyekszik megdolgozni a béréért. Másodszor: megindokolja egy bizonyos intézkedésemet, amelyet a pap – akinek a meggyilkolásával vádolnak – megjelenésekor foganatosítottam, s amelyet még senki sem említett, mivel senki sem tudott róla.

A tanácstagok izgatottan összesúgtak. Mallow színpadiasan megköszörülte a torkát, és folytatta:

– Nem szívesen írom le, milyen érzések kavarogtak bennem, amikor meghallottam, hogy egy menekült misszionárius van a hajó fedélzetén. Még az emlékébe is beleborsódzik a hátam. A legnagyobb bizonytalanság fogott el. Arra rögtön rádöbbentem, hogy csakis Sutt keze lehet a dologban, de olyan váratlanul ért, hagy hirtelenében nem tudtam mihez kezdeni. Tökéletesen tanácstalan voltam. Csak egyet tehettem: öt percre eltávolítottam magam mellől Twert azzal, hogy a tisztekért küldtem. A távollétében bekapcsoltam egy képrögzítő készüléket, hogy bármi történjék is, megmaradjon a későbbi vizsgálat számára. Abban a balga, de őszinte reményben ringattam magam, hogy annak, ami akkor teljesen zavarosnak tűnt, újbóli lejátszásra talán megvilágosodik a lényege. Azóta legalább ötvenszer lejátszottam azt a fölvételt. Itt van nálam, és most ötvenegyedszer is le fogom játszani az önök jelenlétében.

A polgármester eredménytelenül próbált rendet teremteni: a tanácsterem teljesen kivetkőzött a nyugalmából, és a karzat magánkívül tombolt. A Terminus ötmillió otthonában a nézők izgatottan közelebb hajoltak a készülékhez, és az ügyészi emelvényen Jorane Sutt próbálta hidegvérre inteni az ideges főpapot, miközben maga is hipnotizáltan meredt Mallow arcára.

Az ülésterem közepét kiürítették, s a világítást letompították. Ankor Jael, aki az emelvénytől balra foglalt helyet, igazított a kapcsolókon, s egy kattanásra színes, háromdimenziós mozgókép villant elő, megtévesztő élethűséggel.

Íme a misszionárius, amint zavarodottan s megtépázottan áll a hadnagy meg az őrmester között. Mallow alakja némán várja, amíg a tisztikar, utolsónak Twer, sorra bevonul a terembe.

Újból tanúi vagyunk a szóváltásnak. Az őrmestert felelősségre vonják, a misszionáriust kifaggatják. Megjelenik a csőcselék, hallani a morajlását, és a nagytiszteletű Jord Parma megismétli féktelen esdeklését. Mallow előrántja a pisztolyát, a misszionáriust kivonszolják, miközben a karját végső bősz átokra a magasba lendíti, s alig észrevehetően fölvillan a fény.

Az utolsó jelenetet látjuk, amint a tisztek az iszonyattól megkövülten állnak, Twer reszkető kezét a fülére szorítja, és Mallow higgadtan elteszi a fegyverét.

A fény fölerősödött, és a terem közepén levő üres térségről ellebbentek az árnyak. Mallow, a valóságos, hús-vér Mallow vette magára ismét a magyarázat terhét.

– Mint megfigyelhették, a jelenet pontosan úgy zajlott le, ahogyan a vád előadta – a felszínén. Majd mindjárt megmagyarázom. Egyébként, ha észrevették, Jaim Twer magatartásából egész idő alatt kiütközött a papi nevelés.

– Még aznap történt, hogy Twer figyelmét fölhívtam az epizód néhány képtelenségére. Föltettem a kérdést, hogy vajon honnan termett ott hirtelen a misszionárius a csaknem teljesen elhagyott pusztaság kellős közepén, ahol akkor tartózkodott a hajónk. Az is furcsa volt, hogy honnan került elő az a hatalmas tömeg, amikor a legközelebbi jelentősebb város legalább százötven kilométerre volt onnan. A vádat egyáltalán nem izgatták ezek a furcsaságok.

– De menjünk tovább. Nem különös például az, hogy Jord Parmáról mennyire lerítt a foglalkozása? Egy misszionárius vásárra viszi a bőrét a Korellen, fittyet hányva mind a korelli, mind az alapítványi törvényeknek, méghozzá vadonatúj és messziről felismerhető papi ruhában. Hát nem furcsa? Akkor arra gondoltam, hogy a misszionárius a kapitány akaratlan cinkosa volt, aki arra használta föl őt, hogy belerántson minket egy törvénytelen agresszióba, s ezzel jogi alapot teremtsen magának, hogy hajóstul elpusztítson bennünket.

– A vád számított arra, hogy ezzel fogom mentegetni a tetteimet. Azt várta, hogy azzal fogok védekezni: a hajó, a legénység, az egész küldetés biztonsága forgott kockán, s nem áldozhattam föl egyetlen ember miatt, akire különben is mindenképpen a biztos halál várt. Erre aztán nekem szögezhették volna az Alapítvány „becsületét”, meg hogy meg kell védenünk a méltóságunkat, hogy megőrizhessük a hegemóniánkat, és így tovább.

– Különös módon azonban a vád teljesen figyelmen kívül hagyta magának Jord Parmának a személyét. Egy árva részletet sem közöltek velünk róla, azt sem, hogy hol született és nevelkedett, s egyáltalán kiféle-miféle volt ez a személy. Ha erre megleljük a magyarázatot, nyomban fény derül azokra a képtelenségekre is, amelyekre a vetítés kapcsán fölhívtam a figyelmüket. A kettő összefügg egymással.

– A vád azért nem közölt velünk semmit Jord Parmáról, mivelhogy nem is közölhetett. Az a jelenet, amelyet itt megelevenedni láttak maguk előtt, azért tűnt hamisnak, mert Jord Parma is hamis volt. Jord Parma sohasem létezett. Ez az egész tárgyalás a legképtelenebb komédia, amelyet egy teljesen kitalált ügy alapján valaha is kifőztek.

Ezúttal is megvárta, amíg elül a teremben a lárma. Aztán minden szavát külön hangsúlyozva tovább folytatta:

– Most megmutatok önöknek a fölvételből egyetlen kinagyított részletet. Ez magáért beszél majd. Kapcsolja ki a világítást, Jael!

A teremre félhomály borult, és a levegő újból megtelt mozdulatlan, viaszszerű kísértetfigurákkal. A Távoli Csillag tisztjei megint fölvették merev, szoborszerű tartásukat. Mallow dermedt keze a pisztolyt szorongatta. Bal oldalán a nagytiszteletű Jord Parma megfagyott a sikoly közepén, magasra emelt karjáról félig visszacsúszott a köpeny ujja.

És a misszionárius kezén ott volt az a kis fénylő pontocska, amely az előbbi vetítés során egy pillanatnyi fölvillanás volt csupán. Most ellenben mozdulatlanul ott fénylett a képen.

– Figyeljék azt a fénypontot a kezén – tört elő Mallow hangja a félhomályból. – Nagyítsa ki ezt a jelenetet, Jael!

A kép gyorsan dagadni kezdett. A külső részek beleúsztak a semmibe, s a misszionárius alakja kitöltötte az egész képmezőt. Aztán már csak egy fej meg egy kar maradt, majd végül az egész térséget egyetlen kéz mozdulatlanná dermedt árnya foglalta el.

A fénypont halványan izzó betűkké olvadt szét: KTR.

– Ez, uraim – dörrent Mallow hangja –, nem más, mint a tetoválás egy formája. Közönséges megvilágításban nem látható, de ibolyántúli fényben, amelyben ez a fölvétel készült, élesen kirajzolódik. Bevallom, elég kezdetleges módszere ez a titkos megjelölésnek; a Korellen azonban, ahol nem minden utcasarkon talál az ember ibolyántúli fényű lámpát, ez is megteszi. Még a mi hajónkon is csak véletlenül sikerült leleplezni.

– Bizonyára többen kitalálták már, mit akar jelenteni ez a KTR. Jord Parma kitűnően használta a papi zsargont, s nagyszerűen alakította a szerepét. Hogy hol és miképp tanulta meg, nem tudnám megmondani; elég az hozzá, hogy a KTR a „Korelli Titkosrendőrség” rövidítése.

Mallow megpróbálta túlüvölteni a terem ordítását;

– Mindezt a Korellről származó dokumentumokkal is alá tudom támasztani, amelyeket, ha a tanács kívánja, készségesen rendelkezésre bocsátok.

– És hol van most a vád? kérdem én. Azt a szörnyűséges érvet hangoztatta nyakra-főre, hogy lándzsát kellett volna törnöm a misszionárius mellett, a törvénynek fittyet hányva, s föláldozva, ha kell, a küldetésemet, a hajómat és önmagamat is az Alapítvány „becsületének” az oltárán.

– De hát mindezt egy gazemberért?

– Egy korelli titkos ügynökért kellett volna mindent kockára tennem, akinek minden valószínűség szerint egy anacreoni disszidenstől kölcsönözték a csuhát meg a kenetteljes nyelvet is? Ha ostobán besétálok Jorane Sutt és Publis Manlio alávaló csapdájába…

Rekedt hangja beleveszett a tömeg artikulátlan üvöltésébe. Egyszerre számos kéz emelte a levegőbe, és sodorta a polgármesteri szék felé. Az ablakon át látta, hogy eszüket vesztett emberek özöne zúdul a térre, s csatlakozik a már eddig is ott szorongó sokezres tömeghez.

Mallow próbálta tekintetével megkeresni Ankor Jaelt, de lehetetlen volt egyetlen arcot is megkülönböztetni a kavargó tömegben. Fokozatosan eljutott a tudatáig az az ütemesen ismétlődő kiáltás, amely valahonnan elindulva féktelen hangorkánná dagadt:

– Éljen Mallow, él-jen Mal-low, él-jen Mal-low!

15.

Ankor Jael nyúzott arcán meglátszott az elmúlt két nap álmatlan őrülete. Nehéz szempillái alól szemrehányóan pislogott Mallowra.

– Mallow, maga gyönyörű mutatványt vágott ki, ne rontsa hát el a telhetetlenségével. Nem gondolhatja komolyan, hogy a polgármesteri széket is megpályázza. A tömeg lelkesedése nagy erő, csakhogy közismerten szalmaláng.

– Pontosan! – vetette oda Mallow komoran. – Éppen ezért táplálnunk kell, s ennek legjobb módja az, ha folytatjuk a mutatványt.

– Éspedig?

– El fogja intézni, hogy Publis Manliót és Jorane Suttot letartóztassák…

– Micsoda?!

– Jól hallotta. Vegye rá a polgármestert, hogy tartóztassa le őket. Nem érdekel, hogy mivel fog fenyegetőzni. A tömeg a kezemben van, legalábbis a mai napon. Nem lesz mersze ellene szegülni.

– De ember, milyen váddal?!!

– A vád kézenfekvő. Föltüzelték a külső bolygók papságát, hogy foglaljon állást az Alapítvány frakcióharcaiban. Ez pedig, Seldonra mondom, törvényellenes. Vádolja meg őket „államellenes tevékenységgel”. Ami pedig az elmarasztalást illeti, engem annyira sem érdekel, mint ahogy őket érdekelte az én esetemben. Az a lényeg, hogy vonja ki őket a forgalomból addig, amíg el nem foglalom a polgármesteri széket.

– A választásokig még fél év van hátra.

– Az nem sok! – Mallow talpra ugrott, és megszorította Jael karját. – Idehallgasson! Ha kell, akár erőszakkal is megragadom a hatalmat, mint Salvor Hardin tette száz évvel ezelőtt. Itt van a nyakunkon a Seldon-válság, s mire ideér, polgármester akarok lenni és főpap. Mindkettő!

Jael homlokára mély barázdák ültek. Csendesen megszólalt:

– Mire számíthatunk? Mégiscsak a Korell Köztársaságra?

– Persze hogy az – bólintott Mallow. – Előbb-utóbb hadat fognak üzenni, ámbár biztos vagyok benne, hogy két évbe is beletelik.

– Atomhajókkal?

– Hát mivel? Azt a három kereskedelmi hajót, amelyet az ő térségükben elvesztettünk, nem légpuskával durrantották le. Ha nem tudná, Jael, magától a Birodalomtól kapják a hajóikat. Mért tátja el a száját, mint aki meghibbant? Jól hallotta: a Birodalomtól! Ugyanis még mindig létezik. Ha itt a Periférián ki is múlt, a galaxis közepén még nagyon is eleven. És elég egy helytelen lépés, s arra ébredünk, hogy nekünk is a nyakunkra ült. Ezért kell megkaparintanom a polgármesteri meg a főpapi széket. Én vagyok az egyetlen ember, aki tudja, hogyan kell szembeszállni a válsággal.

Jael nagyot nyelt.

– Hogyan? Mit akar tenni?

– Semmit.

Jael kényszeredetten elmosolyodott.

– Valóban? Ezt mind meg akarja tenni?

Mallow hangja metsző volt, mint a borotva:

– Ha én leszek az úr ezen az Alapítványon, a kisujjamat sem fogom megmozdítani. Az égvilágon semmit sem fogok tenni – és éppen ez a mostani válság kulcsa.

16.

Asper Argo, a közkedvelt, a Korell Köztársaság kapitánya sunyin összevonta gyér szemöldökét, amikor meglátta a feleségét belépni. Maga is tisztában volt azzal, hogy az asszony egy csöppet sem méltányolja a neve után biggyesztett jelzőt.

Az asszony hangja sima volt, akár a haja, és hideg, akár a szeme.

– Kegyes uram, ha jól tudom, végre elhatározásra jutott a senkiházi alapítványiak sorsát illetően.

– Ne mondja! – gúnyolódott a kapitány. – És még mit ölel föl a maga mindent átfogó értelme?

– Éppen eleget, ó, nemes férjuram. Megint volt egy tétova tanácskozása a tanácsadóival. Szép kis tanácsadók! Tökkelütött, nyimnyám idióták gyülekezete – folytatta vitrioltól csöpögő hangon –, akik atyám nagy bánatára egyébbel sem törődnek, csak hogy minél zsírosabb harácsot szoríthassanak nyeszlett mellükre.

– És szabad tudnom, drágám, hogy ki az a kitűnő forrás, akitől a maga értelme mindezt merítette? – kérdezte a férfi nyájasan.

A kapitányné fölkacagott.

– Ha elárulnám a forrásomat, attól félek, egykettőre elapasztanák.

– Jól van – vont vállat a kapitány, és elfordult –, legyen, mint mindig, a maga akarata szerint. Ami pedig az atyja bánatát illeti, tartok attól, inkább a zsugorisága tagadtatta meg vele, hogy újabb hajókat küldjön nekem.

– Újabb hajókat! – fortyant föl az asszony. – És az az öt hajó? Hiába rázza a fejét, tudom, hogy öt van, és a hatodikat is megígérték.

– Már tavalyra ígérték.

– De hiszen egy – egyetlenegy! – is bűzlő szemétdombbá változtathatja az Alapítványt. Egyetlenegy, és azoknak a nyavalyás kis bárkáiknak fuccs!

– Még egy tucat is kevés ahhoz, hogy a bolygójuknak nekimenjek.

– És meddig volna képes kitartani az a bolygó, ha a kereskedelmüknek vége, ha az összes hajójukat a bennük levő gyerekjátékokkal meg kacatokkal együtt megsemmisítjük?

– Azok a játékok meg kacatok pénzt érnek – sóhajtott a férfi –, rengeteg pénzt.

– De ha a kezébe kaparintja magát az Alapítványt, nem szereze meg mindent, ami a bolygón föllelhető? És ha elnyeri atyám megbecsülését és háláját, nem nyer-e többet, mint amennyit az Alapítvány valaha is adhat magának? Három éve, sőt annál több, hogy az a barbár a hókuszpókuszával itt járt. Elég hosszú idő.

– Drágám! – fordult feléje a kapitány. – Megöregedtem. Megfáradtam. Hiányzik belőlem a kellő erély, hogy be tudjam fogni a maga kereplő száját. Azt mondja: tudja, hogy döntöttem. Nos, igen. Megtörtént: háborúban állunk az Alapítvánnyal.

– Helyes. – A kapitányné alakja felmagasodott, és a szeme csillogott. – Vénségére mégiscsak megjött az esze. Most, hogy maga az úr ezen az isten háta mögötti vidéken, talán némi súlyra és tekintélyre tehet szert a Birodalomban is. Akár itt is hagyhatjuk ezt a barbár világot, és beállhatunk az alkirály udvarába. Úgy van, megtehetnénk.

És mosolygó arccal, kezét csípőre téve kilibbent a szobából. A lámpa fénye megcsillant a haján.

A kapitány várt egy darabig, aztán ádáz gyűlölettel sziszegte a zárt ajtó felé:

– És ha én leszek az úr ezen a – hogy is mondtad? – isten háta mögötti vidéken, akkor elég tekintélyre tehetek szert ahhoz, hogy meglegyek a dölyfös atya és a nagyszájú lánya nélkül. Úgy van, mindkettőjük nélkül!

17.

A Halvány Csillagkép parancsnoka rémülten meredt a képernyőre.

– Magasságos csillagfalkák! – azt hitte, hogy kiáltott, pedig csak suttogás hagyta el az ajkát. – Jól látom vajon?

A távolban egy hajót pillantott meg, de micsoda hajót! Bálna a sügérnyi Halvány Csillagképhez képest. Az oldalán pedig a Birodalom űrhajó-napos jelvénye. A kis hajó összes vészjelzője eszeveszett üvöltésbe kezdett.

– Parancsok röppentek szerteszét, és a Halvány Csillagkép fölkészült a futásra, ha tud, vagy a harcra, ha kell – mialatt lent a hiperhullámú adóteremből villámként suhant a hipertéren át az üzenet az Alapítványra.

Ismét és ismét! Kis részben segítségkérés, nagyobbrészt ellenben riasztás.

18.

Hober Mallow türelmetlenül lóbálta a lábát, miközben átrágta magát a jelentésen. A polgármesteri székben eltöltött két év szalonképesebbé tette, modora veszített érdességéből, türelmesebb lett – a kormányjelentéseket azonban változatlanul utálta, és sehogyan sem tudott megbékélni azok nyakatekert hivatali nyelvezetével.

– Hány hajót sikerült nekik utolérniük? – érdeklődött Jael.

– Négyet a földön kaptak el. Kettő eltűnt. A többi biztonságban van. Kedvezőbb is lehetne a mérleg – ráncolta össze a homlokát Mallow –, de még ez is csak egy karcolás rajtunk.

A másik hallgatott, s Mallow fürkészőn nézett rá.

– Valami furdalja az oldalát talán?

– Bárcsak jönne már Sutt! – bökte ki ez minden összefüggés nélkül.

– Ó, persze, és most újabb előadás következik a hazai frontról!

– Nem következik – csattant föl Jael –, de lássa be végre a makacsságát, Mallow! Lehet, hogy a külpolitikai helyzetet a legkisebb részletig alaposan fölmérte, de közben rá se hederített, mi zajlik idehaza.

– Ez a maga dolga, nem? Mi végre tettem meg magát akkor köznevelésügyi és propagandaminiszternek?

– Nyilván, hogy idő előtt nyomorultul a sírba tegyen, amennyi segítséget kapok magától. Már egy éve, hogy süketre ordítom a fülét arról a növekvő veszedelemről, amelyet Sutt és vallási bandája jelent nekünk. Mire megy a terveivel, ha Suttnak sikerül soron kívüli választásokat kicsikarnia és eltávolítania magát?

– Semmire, elismerem.

– És a maga tegnap esti beszéde szinte Sutt kezébe nyomta a választási győzelmet, s épp hogy csak nem mosolygott hozzá, és nem veregette meg az ellenfele vállát. Mire volt jó föltárnia kártyáit?

– Nem hallott még olyasmiről, hogy kifogni a szelet valakinek a vitorláiból?

– Csak nem úgy, ahogy maga tette – ellenkezett Jael szenvedélyesen. – Azzal kérkedik, hogy mindent előre lát, mért kereskedett hát Korell-lel három éven át az ő kizárólagos előnyére? A maga egyetlen haditerve az, hogy csata nélkül visszavonul. A Korell körüli térséggel teljesen föladja a kereskedelmet. Nyíltan hangoztatja, hogy egyik fél sem képes nyerni. Kijelenti, hogy a jövőben sem fog támadást kezdeményezni. A galaxisra, Mallow, mi az ördögöt kezdjek ezzel az összevisszasággal?!

– Hiányzik az átütőereje, ugye?

– Semmi varázsereje sincs a tömegekre.

– Egykutya.

– Mallow, ébredjen föl végre! Két dolog között választhat. Vagy a nép elé áll valamilyen dinamikus külpolitikával, bármilyen egyéni terveket is melenget magában, vagy pedig egyezségre lép Sutt-tal.

– Jól van, no – adta be a derekát Mallow –, ha az egyik nem sikerült, majd megpróbáljuk a másikat. De itt is van Sutt.

– Sutt és Mallow nem látta egymást a két évvel korábbi per óta. Egyikük sem vett észre semmilyen változást a másikon, kivéve azt a nehezen meghatározható valamit, ami rögtön elárulta, hogy helyet cseréltek a politika színpadán.

Sutt helyet foglalt, anélkül hogy kezet nyújtott volna.

Mallow szivarral kínálta, és megkérdezte, hogy nincs-e ellenére, ha Jael is jelen lesz.

– Ugyanis komolyan akarja a megegyezést – tette hozzá. – Kéznél lesz békéltetőnek is, ha a kedélyek fölizzanának.

– A kompromisszum magának kedvezne – vont vállat Sutt. – Egy korábbi alkalommal én kértem, hogy közölje a föltételeit. Ha a következtetésem helyes, most fordított a helyzet.

– A következtetése helyes.

– Akkor hát hallja a föltételeimet. Föl kell adnia a csecsebecse-kereskedelemre meg a gazdasági megvesztegetésre épülő mézesmadzag-politikáját, és vissza kell térnie atyáink kipróbált külpolitikájához.

– Vagyis a hittérítők útján történő hódításhoz?

– Pontosan.

– Ennél alább nem is adja?

– Nem.

– Hm! – Mallow lassú mozdulatokkal rágyújtott, és mélyet szippantott a szivarból, hogy a vége fényesen fölparázslott. – Hardin idejében, amikor a hittérítéses hódítás új és radikális politika volt, a magafajta emberek élesen ellenezték. Most, amikor már kipróbált, bevált, megszentelt politika lett belőle, Jorane Sutt természetesen hallani sem akar másról. De mondja, hogyan szándékozik kihúzni bennünket a jelenlegi kalamajkából?

– Maga főzte, nekem semmi közöm hozzá!

– Hát akkor én főztem. Nos?

– Határozott támadó politikára van szükség. A mostani se előre, se hátra politika végzetes lehet. Az egész Periféria előtt nyíltan bevalljuk vele a gyengeségünket, holott mindennél fontosabb volna az erőfitogtatás, mert különben egyetlen keselyű sem akad közöttük, aki ne volna rest, és ne próbálná meg kitépni a részét a dögből. Értse meg végre! Maga smyrnói, nem igaz?

Mallow elengedte a füle mellett a megjegyzést.

– És ha leszámolunk Korell-lel, mi van a Birodalommal? Mert az az igazi ellenség.

Sutt gúnyosan elmosolyodott a szája szögletében.

– Ó, nem, maga semmit sem hallgatott el a Siwennán tett látogatásáról. A Normann Szektor alkirálya a saját pecsenyéjét sütögeti, amikor széthúzást szít a Periférián, de ez csak mellékes ügy a számára. Nem fog mindent a galaxis peremére vezetendő expedíció kockájára föltenni, amikor ötven ellenséges szomszéddal kell farkasszemet néznie, és még ott van a császár is, akinek a trónjára tör. Ha nem is ezekkel a szavakkal, de ezt jelentette, nem?

– Dehogynem teheti, Sutt, ha úgy érzi, hogy veszélyesen erősek lettünk. És könnyen erre a meggyőződésre juthat, ha összpontosított támadással elintézzük a köztársaságot. Ennél jóval körültekintőbbnek kell lennünk.

– Például?

Mallow hátradőlt a székében.

– Választhat, Sutt. Maga nélkül is megleszek, de hasznát is vehetnem. Ezért hát kirakom az összes kártyámat az asztalra, és vagy csatlakozik hozzám, és kap egy tárcát a koalíciós kormányban, vagy vértanút játszhat, és elrohadhat a börtönben.

– Egyszer már megpróbálkozott ezzel az utóbbival.

– Próbálkoztam, Sutt, de nem nagyon. Csak most jött el a megfelelő idő. És most figyeljen – húzta össze résnyire a szemét Mallow. – Amikor a Korellre tettem a lábamat – kezdte –, azokkal a csecsebecsékkel és haszontalan apróságokkal szúrtam ki a kapitány szemét, amelyek minden kereskedő útipoggyászában megtalálhatók. Az volt a rendeltetésük, hogy megnyissák előttünk egy acélolvasztó kapuját. Mindössze ennyi volt a tervem; s ez sikerült is. Amit akartam, megkaptam. És csak akkor döbbentem rá, milyen fegyvert kovácsolhatok a kereskedelemből, miután visszajöttem a Birodalomban tett látogatásomról.

– Mert Seldon-válságnak nézünk elébe, Sutt, és a Seldon-válságokat egyének nem, csak történelmi erők képesek megoldani. Hari Seldon, amikor eljövendő történelmünket megtervezte, nem tündöklő hőstettekre épített, hanem a széles sodrású gazdasági és társadalmi folyamatokra. Vagyis az egyes válságokat csak az akkor éppen hozzáférhető erők segítségével lehet leküzdeni. S ez a mi esetünkben: a kereskedelem.

Sutt kihasználta a szünetet, és szkeptikusan összeráncolta a homlokát.

– Remélem, nincs az átlagosnál gyengébb fölfogóképességem, de tény, hogy homályos előadása nem nagyon hatol el az értelmemig.

– Majd erre is sor kerül – felelte Mallow. – Vegye figyelembe, hogy ez idáig alábecsülték a kereskedelem hatalmát. Azt tartották, hogy csak a mi ellenőrzésünk alatt álló papság kezében tehető hatásos fegyverré. Holott nem így van, és éppen ez az én hozzájárulásom a galaktikus helyzethez. Kereskedelem papok nélkül! Kereskedelem önmagában! Elég erős az úgy is. Mert hát egyszerűsítsük le a végletekig a dolgot. A Korell Köztársaság jelen pillanatban háborúban áll velünk – következésképpen befagyott vele a kereskedelmünk. Viszont – és figyelje csak, milyen egyszerű a képlet, akár a kétszer kettő négy – az elmúlt három év folyamán egyre inkább arra az atomtechnikára állította át a gazdaságát, amelyet mi vezettünk be náluk, és amelyet a továbbiakban is csak tőlünk kaphat meg. No mármost: mit gondol, mi fog történni, ha azok a parányi atomgenerátorok kimerülnek, és egyik készülék a másik után mondja föl a szolgálatot?

– Elsőként a kisebb háztartási gépek döglenek be. Még fél év ebből a maga által lefitymált se ide, se oda helyzetből, és a háziasszony atomkése végleg felmondja a szolgálatot. A tűzhelye is elkezd rakoncátlankodni. A mosógépe akadozik. A házában egy forró nyári napon elromlik a hőmérséklet– és nedvességszabályozó berendezés. Mi lesz ennek a vége?

Hatásos szünetet tartott, de Sutt közönyösen csak annyit mondott:

– Mi lenne? Az emberek sok mindent elviselnek a háborúban.

– Nagyon igaz. Sok mindent. Számolatlanul küldik a fiaikat, hogy szörnyű halált haljanak a szétlőtt űrhajókon. Kilométernyire a föld alatt, száraz kenyéren és poshadt vízen is el fogják viselni az ellenséges bombázást. De el fogják-e vajon viselni az apró kellemetlenségeket, amikor a közvetlen veszély nem fűti bennük a hazafias lelkesedést? Pedig hát ilyen hosszú huzakodásra számíthatnak, amelyben nem lesznek áldozatok, nem lesznek bombázások, nem lesznek ütközetek sem. Csak kések lesznek, amelyek nem vágnak, tűzhelyek, amelyek nem főznek, és házak, amelyek télen befagynak. Csupa bosszantó apróság, de az emberek zúgolódni fognak miattuk.

Sutt csodálkozva meresztette rá a szemét.

– És maga erre építi a reményeit, ember?! Mire számít? Háziasszony-lázadásra talán? Ribillióra? Hogy a mészárosok meg a szatócsok hirtelen fölkelnek, s húsvágó bárdjaikkal meg kenyérvágó késeikkel hadonászva, kórusban fognak kiabálni, hogy „adjátok vissza nekünk szuperautomata atommosógépeinket”?

– Nem, uram – szakította félbe Mallow türelmetlenül. – Egyáltalán nem. Ellenben arra számítok hogy az általános zúgolódás és elégedetlenség talaján később fontosabb személyiségek is föl fogják emelni a hangjukat.

– És mifélék ezek a fontosabb személyiségek?

– A korelli gyárosok, gyártulajdonosok, nagyiparosok: két évig tartó pattállapot után a gyárak gépei, egyik a másik után, le fognak állni. Azok az iparágak, amelyeket egytől egyig a mi atomműszereinkre állítottunk át, egyik napról a másikra csődöt mondanak. A nehézipar kivétel nélkül és szinte varázsütésre hasznavehetetlen ócskavastömeggé változik.

– Azok a gyárak, Mallow, elég jól dolgoztak azt megelőzően is, hogy maga betette oda a lábát.

– Ez igaz, Sutt, de a mostani profit huszadrészét sem produkálták, és akkor még nem is számítjuk az atom előtti állapotra való visszaállítás költségeit. Meddig képes tartani magát a kapitány, ha a gyárosok, a pénzügyi körök és a közemberek is ellene támadnak?

– Ameddig csak akarja, mihelyt eszébe jut, hogy új atomgenerátorokat szerez be a Birodalomtól.

És Mallow vidáman elnevette magát.

– Melléfogott, Sutt, alaposan melléfogott, akár a kapitány. Az égvilágon semmit sem értett meg. Hát nem látja, ember, hogy a Birodalom semmit sem képes pótolni? A Birodalom mindig is hatalmas méretekben gondolkozott. Bolygókban, csillagrendszerekben, egész szektorokban számolt. Mivel gigászi méretekben gondolkoztak, a generátoraik is gigászi méretűek.

– Ezzel szemben a mi Alapítványunk, ez a magányos kis világ, amelynek jóformán semmilyen fémkészlete sincsen, rákényszerült a legkíméletlenebb takarékosságra. A mi generátorainknak nem volt szabad nagyobbnak lenniük a hüvelykujjamnál, mivel ennél több fémre nem futotta. A szükség új technikák és új módszerek ösvényeire szorított rá bennünket, olyan ösvényekre, amelyekre a Birodalom képtelen követni bennünket, mivel már rég oda süllyedt, hogy többé nem képes igazán fontos tudományos fölfedezésekre jutni.

– Igaz, hogy van atompajzsuk, akkora, hogy meg tud védeni egy hajót, egy várost, egy egész bolygót; de sohasem fognak olyat készíteni, amely egyetlen ember védelmére alkalmas. Egy város világítási és fűtési szükségleteire hatemeletnyi magas gépeik vannak – láttam őket a saját szememmel –, míg a mieink elférnének ebben a szobában. És amikor az egyik atomszakértőjüknek azt bizonygattam, hogy egy diónyi nagyságú tok képes befogadni egy egész atomgenerátort, majdnem fölrobbant a méltatlankodástól.

– Egyébként tulajdon kolosszusaikhoz sem értenek többé. A gépek nemzedékeken át automatikusan tették a dolgukat, a gondozók pedig örökletes kasztot alkotnak, és tanácstalanok lennének, ha abban a behemót építményben egyetlen D-cső kiégne.

– Az egész háború nem más, mint két rendszer harca: a Birodalom ütközik meg az Alapítvánnyal, Góliát kel birokra Dáviddal. A világuralom érdekében óriási hajóikat vetik be csalétkül, amelyek jók a háborúra, de semmiféle gazdasági értékük nincsen. Ezzel szemben a mi csalétkünk csupa apróság, amely hasznavehetetlen a háborúban, de nélkülözhetetlen forrása a jólétnek és a profitnak.

– Egy-egy király vagy akár egy kapitány kapva kap a hajókon, s hajlandó háborúzni is. A történelem minden kényura készségesen föláldozta népe jólétét a vélt becsület és dicsőség oltárán, a hódítás nevében, de mégis mindig a kis dolgok számítottak – és Asper Argo nem képes föltartóztatni a gazdasági depresszió hullámát, amely két-három éven belül az egész köztársaságon végig fog söpörni.

Sutt kibámult az ablakon, hátat fordítva Mallownak és Jaelnek. Alkonyodott. Az a néhány csillag, amely itt a galaxis legperemén próbált megküzdeni a sötétséggel, fényesen ragyogott a ködszerű, lapos lencse előterében, melynek mélyén valahol ott lüktetett a maradványaiban is hatalmas Birodalom, kicsiny világuk nagy ellensége.

– Nem. Maga nem a megfelelő ember – szólalt meg Sutt.

– Nem hisz nekem?

– Nem bízom magában. Sima nyelvével alaposan beugratott akkor, amikor először a Korellre utazott, s én szentül meg voltam győződve, hogy a kezemben tartom magát. Már-már azt hittem, hogy a bíróság előtt is sarokba szorítottam, de kígyóként kisiklott a kezem közül, és egyenesen a polgármesteri székbe ágálta be magát. Maga teljességgel kiismerhetetlen: nincs olyan indítéka, amely mögött egy másik ne lapulna meg; nincs olyan kijelentése, amelynek ne volna legalább három értelme.

– Tegyük föl, hogy áruló. Tegyük föl, hogy a Birodalomból egy csomó pénzzel és a hatalom ígéretével tért vissza. Ebben az esetben pontosan azt tenné, amit most cselekszik. Háborút robbantana ki, miután fölhizlalta az ellenséget. Az Alapítványt tétlenségre kárhoztatná, és mindennek hihető magyarázatát adná, olyannyira hihetőt, hogy mindenkit levenne a lábáról.

– Azt akarja ezzel mondani, hogy semmi kompromisszum? – szögezte neki a kérdést Mallow nyájasan.

– Azt akarom mondani, hogy el kell tűnnie, szépszerivel vagy erőszakkal.

– Figyelmeztettem magát az együttműködés egyetlen alternatívájára.

Jorane Sutt arcát hirtelen elöntötte a vér.

– Én viszont figyelmeztetem magát, smyrnói Hober Mallow, hogy ha letartóztat, akkor nem lesz magának irgalom. Az embereimet semmi sem fogja visszatartani, hogy elterjesszék magáról az igazat, és az Alapítvány népe föl fog sorakozni idegen uralkodója ellen. Mert megvan bennük, amit egy smyrnói sohasem fog megérteni: az a sorstudat, amely el fogja pusztítani magát.

Hober Mallow indulat nélkül a helyiségbe belépő két őrhöz fordult.

– Vigyétek el. Le van tartóztatva.

– Ez az utolsó lehetősége – mondta Sutt.

Mallow, anélkül hogy fölemelte volna a tekintetét, elnyomta a szivarját. Öt perccel később Jael magához tért, és tompa hangon megszólalt:

– No és most, miután vértanút adott az ügynek, mihez akar kezdeni?

Mallow keze megtorpant a hamutartón, amellyel eddig játszadozott, és Jaelre tekintett.

– Ez egy egészen más Sutt, mint akit eddig ismertem. Ez egy vérbe borult tekintetű bika. A galaxisra, hogy gyűlöl engem!

– Annál veszélyesebb.

– Veszélyesebb? Ostobaság! Egy szikrányi ítélőképessége sem maradt.

– Ön túlságosan magabiztos, Mallow – mondta Jael elkomorodó arccal. – Nem veszi figyelembe egy népfölkelés lehetőségét.

Mallow fölhorkant:

– Egyszer s mindenkorra vegye tudomásul, Jael, hogy semmilyen lehetősége sincsen a nép fölkelésnek!

– Ön aztán biztos magában!

– És biztos vagyok a Seldon-válságban, hogy azt csak a külső és belső történelmi erők összejátszása oldhatja meg. Vannak dolgok, amiket nem kötöttem Suttnak az orrára. Megpróbálta, hogy az Alapítványt is, akárcsak a külső bolygókat, a vallás erőivel tartsa a markában, de kudarcot vallott; ez biztos jele annak, hogy a seldoni sémában a vallásnak nincs helye.

– A gazdasági rugók viszont másként működnek. Hogy megfordítsam Salvor Hardin híres mondását: fabatkát sem ér az az atomfegyver, amellyel nem lehet mindkét irányba célozni. Ha ellenségünk meghízott a kereskedelmünkön, ugyanúgy meghíztunk mi is. Ha a korelli gyárakat be lehet csukni a mi kereskedelmünk nélkül, és ha a külső bolygók jólétét elemészti a kereskedelem megszakadása, ugyanúgy becsukhatjuk mi is a gyárainkat, és elenyészik a mi jólétünk is.

– És nincs egyetlen gyár, egyetlen kereskedelmi központ, egyetlen hajójárat sem, amely ne az én markomban volna, és bármely pillanatban összeszoríthatom a markomat, ha Sutt fölkelésre próbál izgatni. Ott, ahol a propagandája termőtalajra hull, vagy akár csak nem talál kellő visszautasításra, teszek róla, hogy a jólét a semmibe tűnjék. Ahol pedig kudarcot vall, ott a jólét is megmarad, mivel a gyáraim teljes gőzzel dolgoznak tovább. Így hát, amiként biztos vagyok abban, hogy a korelli nép föl fog kelni a jólét védelmében, ugyanolyan biztosra veszem, hogy mi nem lázadunk föl a jólét ellen. A játszmát végig fogjuk játszani.

– Ezek szerint maga plutokráciára akar berendezkedni – szögezte neki Jael. – országunkat a kalmárok és a kalmárfejedelmek földjévé akarja tenni. Mi lesz így a jövőből?

Mallow fölszegte a fejét, és dühösen kikelt magából:

– Mit érdekel engem a jövő! Bizonyos, hogy Seldon ezt is előre látta, és föl is készült rá. A jövő újabb válságokat fog megérlelni, amikor a pénz ugyanolyan holt hatalom lesz, akárcsak ma a vallás. Majd az utódaim megbirkóznak a maguk problémáival, mint ahogy én is megbirkóztam ezzel a mostanival.

KORELL – És három évig tartó háború után, amely az írott történelem legbékésebb háborúja volt, a Korell Köztársaság föltétel nélkül behódolt, Hober Mallow pedig Hari Seldonnal és Salvor Hardinnal egyetemben elfoglalta helyét az Alapítvány népének szívében.

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

ALAPÍTVÁNY ÉS BIRODALOM

A. K. 195-310

PROLÓGUS

A Galaktikus Birodalom hanyatlott.

Gigászi birodalom volt ez: a Tejutat alkotó roppant, kettős csigavonal egyik végétől a másikig világok millióit ölelte magába. Gigászi volt a hanyatlása is, és sokáig tartott, mert nagy utat kellett bejárnia.

Évszázadok is beleteltek, mire valaki egyáltalán a tudatára ébredt ennek a hanyatlásnak. Hari Seldon volt ez a valaki, az alkotás szikrájának egyetlen letéteményese az elharapódzó rothadás közepette. Ő dolgozta ki és fejlesztette végső tökélyre a pszichohistória tudományát.

A pszichohistóriát nem az egyes ember, hanem az embercsoportok érdekelték. A tömegek, méghozzá a milliárdos tömegek tudománya volt ez, képes arra, hogy a behatások által kiváltott reakciókat olyan pontossággal kiszámítsa, mint mondjuk egy szűkebb tudományág a visszapattanó biliárdgolyó útját. Nem ismeretes olyan matematika, amely előre jelezhetné az egyes ember reakcióit – egymilliárdnyi ember viszont egészen más lapra tartozik.

Hari Seldon föltérképezte a kor társadalmi és gazdasági tendenciáit, s tekervényes útjukat végigkövetve kimutatta a civilizáció folyamatos és gyorsuló ütemű hanyatlását, valamint azt, hogy harminc évezrednyi időbe fog telni, mire a romokból életre vergődik egy új Birodalom.

Arról már lekéstek, hogy a hanyatlásnak útját állják, arról viszont még nem, hogy a barbárság végét közelebb hozzák. Seldon két Alapítványt létesített hát a galaxis két átellenes végén, úgy választva meg a helyüket, hogy az események sodrása rövid egy évezred alatt kicsiholja belőlük az előzőnél erősebb, tartósabb, lendületesebb Második Birodalmat.

Az Alapítvány című regény az egyik Alapítvány történetének első két évszázadát meséli el.

A galaxisspirál egyik ágának a legvégén, a Terminus bolygón természettudósok telepedtek le. A Birodalom zűrzavarától távol annak szentelték életüket, hogy egybegyűjtsek a tudás egyetemes tárházát, az Encyclopedia Galacticá-t, mit sem sejtve arról, hogy az időközben elhunyt Seldon fontosabb küldetést tervezett a számukra.

A Birodalom bomlásával a külső területek egyes független „királyok” kezébe hullottak. Ezek létében fenyegették, az Alapítványt. Az első polgármester, Salvor Hardin azonban a kiskirályokat kijátszotta egymás ellen, és így sikerült törékeny függetlenséget kicsikarnia. Sőt azáltal, hogy az Alapítvány volt az atomenergia egyetlen letéteményese olyan világok közepette, amelyek felejteni kezdték tudományukat, és visszasüllyedtek a szén és az olaj szintjére, még vezető szerepet is kivívott magának. Afféle „vallási” központjává lett a környező királyságoknak.

Idővel, ahogy az Encyclopedia háttérbe szorult, az Alapítvány kifejlesztette kereskedelmét. Kalmárai Periféria-szerte, fényévek százaira is elvitték atomcikkeiket, amelyekhez foghatót miniatürizálásban maga a Birodalom sem tudott még fénykorában sem fölmutatni.

Hober Mallow, az első kalmárfejedelem alatt olyan tökélyre fejlesztették a gazdasági hadviselést, hogy még a Korell Köztársaságot is sikerült maguk alá gyűrniük, jóllehet ez a maradék Birodalom egyik külső tartományától is segítséget kapott.

Kétszáz év telt el, s az Alapítvány a galaxis legerősebb államává nőtt, csupán az összezsugorodott Birodalom múlta fölül, amely – jóllehet a Tejút középső harmadára szorult – még mindig uralma alatt egyesítette a világegyetem lakosságának, valamint gazdaságának a háromnegyedét.

Elkerülhetetlennek látszott, hogy az Alapítvány számára a haldokló Birodalom utolsó rúgása fogja jelenteni a legközelebbi fenyegetést.

Meg kellett hát tisztítani az arénát, hogy az Alapítvány és a Birodalom megbirkózhassak egymással.

Első rész

A GENERÁLIS

A. K. 195

1. A VARÁZSLÓK NYOMÁBAN

BEL RIOSE – Viszonylag rövid pályafutása alatt Riose méltán rászolgált az „utolsó birodalmi” névre. Hadjárataiból ítélve, hadvezéri képességei fölértek Peurifoyéival, s az emberekkel való bánás tudományában talán fölül is múlta emezt. Ha nem a Birodalom hanyatlása idején látja meg a napvilágot, talán a hódításaival is Peurifoy nyomába ér. Ámbár előtte is megnyílt a pálya, amikor a birodalmi tábornokok közül neki jutott osztályrészül, hogy elsőként összemérje erejét az Alapítvánnyal…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA[11]

Bel Riose nem vitt magával kíséretet, jóllehet az udvari protokoll szerint ez kijárt egy flottaparancsnoknak, még ha az isten háta mögötti csillagrendszerben, a Galaktikus Birodalom gyepűvidékén állomásozik is a hajóhada.

Ám Bel Riose ifjú és becsvágyó volt – elég ok arra, hogy a rideg és számító udvar minél messzebbre, a világ végére száműzze –, s ezenkívül kíváncsi természetű. E tulajdonságát fölcsigázták azok a különös és valószínűtlen mendemondák, amelyekről százak kedvtelve beszéltek, s ezreknek homályos sejtelmei voltak; a katonai kaland lehetősége viszont az előbbi két tulajdonságának hízelgett. Mindez együtt túlságosan is erős ösztökének bizonyult.

Úti célja, az omladozó udvarház elé érve kiszállt a maga számára lefoglalt ütött-kopott gépkocsiból, és várt. Bár a bejáratot figyelő fotocella működött, az ajtót mégis kézzel nyitották ki.

Bel Riose rámosolygott az öregemberre.

– Riose vagyok.

Az öregember nem látszott meglepettnek.

– Fölismertem – mondta kimérten, és nem mozdult. – Milyen ügyben?

Riose a békesség jeléül hátrább lépett egyet.

– Békében járok. Amennyiben Ducem Barrhoz van szerencsém, megtisztelne, ha a szavára méltatna.

Ducem Barr oldalt lépett, s a ház belső falai kivilágosodtak. A belépő tábornokot nappali világosság fogadta.

Kezével megérintette a dolgozószoba falát, majd ujjai hegyére meredt.

– A Siwennán ilyen is van?

– Van, de csak énnálam, azt hiszem – felelte Barr halvány mosollyal. – Amennyire tőlem telik, karbantartom. Elnézését kérem, ha netán megvárakoztattam az ajtó előtt. Az automata jelzi ugyan, hogy látogató érkezett, az ajtót azonban már nem nyitja ki.

– Nincs, aki megjavítaná? – A tábornok hangjában enyhe gúny érződött.

– Nem tudok alkatrészt szerezni. De foglaljon helyet, uram. Iszik teát?

– Még hogy iszom-e? De hisz, jó uram, faragatlanság lenne a Siwennán ilyesmit visszautasítani!

A vén patrícius kimérten meghajolt, azzal a meghajlással, amely a múlt század jobb napokat látott arisztokráciájának a szertartásrendjéből maradt hátra, s nesztelenül elvonult.

Riose a házigazda távozó alakja után bámult, s érezte, hogy a magára erőszakolt civil udvariasság kezd foszladozni. Katonai nevelésben volt része, s élettapasztalata is ugyanabból a forrásból táplálkozott. Ahogy mondani szokták, számtalanszor nézett a halállal farkasszemet, ez a halál azonban minden esetben ismerős és kézzelfogható volt. Nem csoda hát, ha a 20. flotta bálványozott oroszlánjának borsódzni kezdett a háta az öreg ház dohos levegőjében.

A tábornok sejtette, hogy a polcokon sorakozó ébenfekete dobozkák könyvek. Címük semmit sem mondott neki. Azt is gyanította, a szoba egyik végét elfoglaló jókora szerkezet arra szolgál, hogy kívánságra képpé és hanggá varázsolja a könyvet. Hallani hallott ilyen átalakítókról, működni azonban még egyet sem látott.

Egyszer hallott arról, hogy valamikor régen, az aranykorban, amikor a Birodalom még egy volt az egész galaxissal, tíz ház közül kilencben voltak ilyen átalakítók meg persze ilyen könyvsorok is.

De hát mostanában a határokra kellett ügyelni; a könyvek az öregekre maradtak. No meg aztán a régi időkről szóló meséknek jó ha a fele igaz. Vagy még annyi sem.

Az öregember visszajött a teával, s Riose helyet foglalt. Ducem Barr fölemelte a csészéjét.

– Az ön tiszteletére.

– Köszönöm. Az önére.

Ducem Barrnak valami fúrta az oldalát, mert vendégének szögezte a kérdést:

– Az a hír járja, hogy ön még fiatal. Harmincöt?

– Nem sokat tévedett. Harmincnégy.

– Ez esetben – mondta Barr enyhén megnyomva a szót – az a legjobb, ha mindjárt a tudtára adom, hogy nincs a birtokomban semmiféle szerelmi bájital, varázsszer vagy boszorkányfőzet. Arra sem vagyok a legkisebb mértékben sem képes, hogy ha valamilyen fiatal hölgyön megakad a szeme, az ön irányába bűvöljem a kegyeit.

– E téren nem szorulok semmiféle művi segédletre, uram. – A tábornok hangjából kiütköző leplezetlen önelégültségbe némi kíváncsiság vegyült. – Sokan megkeresik ilyesféle kívánságokkal?

– Akadnak szép számmal. Sajnos, a tájékozatlan közönség hajlamos arra, hogy a tudóst összecserélje a varázslóval, és úgy látszik, a szerelmi élet szorul rá a leginkább a varázslók kontárkodására.

– Ez csak természetes. Rám azonban nem vonatkozik. Szememben a tudomány csak arra való, hogy fogas kérdésekre választ kapjunk tőle.

A siwennai hangja komoran csengett:

– Ön ugyanúgy tévedhet, mint azok!

– Majd elválik. – Az ifjú generális visszahelyezte csillogó tartójába a csészét, és újból megtöltötte. Apró loccsanással beledobta a fölkínált ízesítőtablettát. – Mondja csak, patrícius uram, kik azok a varázslók? A valódiak.

Barr meghökkent e rég használaton kívüli cím hallatán.

– Nincsenek varázslók – mondotta.

– De hiszen beszélnek róluk! Ez a bolygó csak úgy hemzseg az ilyesfajta mendemondáktól. Valóságos kultusz épült köréjük. A szálak furcsamód azokhoz a honfitársaihoz vezetnek, akik a régi szép időkről álmodoznak, meg – ahogy ők mondják – a szabadságról és a függetlenségről fecsegnek. Még a végén államellenes dolog kerekedik ki ebből.

Az öregember a fejét csóválta.

– Mért tőlem kérdi? Összeesküvéstől tart tán, és azt hiszi, én vagyok a vezérük?

Riose vállat vont.

– Ugyan, dehogy! Ámbár ha meggondoljuk, én nem tartanám olyan nevetségesnek a gondolatot. Az ön apja annak idején száműzött volt, nemde? Ön meg hazafi és soviniszta. Illetlenség tőlem, hogy vendég létemre ezt fölhánytorgatom, de hát az ügy érdeke megköveteli. Ellenben hogy összeesküvés – most? Kötve hiszem. Ez a három emberöltő kiverte a Siwennából a merszet.

Az öregember a szavaival küszködött.

– Ha ön illetlen vendég, leszek hát én is illetlen házigazda. Szeretném arra emlékeztetni, hogy valamikor egy alkirály is így vélekedett, mint ön, a gyáva siwennaiakról. Ez az alkirály tette földönfutóvá az apámat, mártírrá a fivéreimet, és kergette öngyilkosságba a húgomat. Mégis ezek a szolgalelkű siwennaiak voltak azok, akiknek a kezétől szörnyű halált halt az a bizonyos alkirály.

– Ó, igen, helyben vagyunk. Három év óta számomra nem rejtély többé ennek az alkirálynak a talányos halála. Volt a testőrségében egy fiatal katona, aki érdekes dolgokat cselekedett. Ön volt az a katona, s gondolom, a részletektől eltekinthetünk.

Barr megőrizte a nyugalmát.

– Úgy van. Mit kíván tőlem?

– Hogy válaszoljon a kérdéseimre.

– Fenyegetés alatt? Azt nem. Öreg vagyok, de annyira még nem, hogy az életet túl sokra becsülném.

– Jó uram – mondta Riose jelentőségteljesen –, nehéz időket élünk; és magának gyerekei meg barátai vannak. Van egy hazája, amelyért egykor csupa szeretetből ostoba módon a száját tépte. Ugyan! Ha erőszakra szánnám el magam, akkor nem önre pazarolnám az időmet.

– Mit óhajt? – kérdezte Barr ridegen.

Riose megragadta az üres csészét.

– Figyeljen ide, patrícius! Manapság azok a katonák aratják a legnagyobb sikereket, akik ünnepnapokon a császári palota díszszemléit vezénylik, vagy díszkíséretül szolgálnak azokon a csillogó hajókon, amelyek a nyári bolygókra röpítik ő császári fényességét. Én… én semmire se vittem. Harmincnégy éves vagyok, és nem vittem semmire, és soha nem is fogom. Mert, tudja, szeretek verekedni.

– Ezért küldtek ide. Az udvarnál csak bajt csinálok. Hadilábon állok az etikettel. Megbotránkoztatom a ficsúrokat meg az admirális urakat, de ahhoz túlságosan is jó hajóskapitány és parancsnok vagyok, hogy csak úgy kurtán-furcsán, mint valami szemetet, az űrbe vessenek. Ehelyett itt van ez a Siwenna. Ez a határvidék, ez az isten háta mögötti lázadó tartomány. Az a fő, hogy messze van, elég messze ahhoz, hogy ne kelljen tőlem tartani.

– Így hát itt penészedem. Sehol semmi fölkelés, amit eltaposhatnék, s az utóbbi időben a határvidék alkirályai sem lázonganak; legalábbis azóta nem, hogy ő császári felségének dicső emlékű atyja példát statuált Mountellel Paramayban.

– Erőskezű császár volt – dörmögte Barr.

– Úgy van, s minél több hozzá hasonlóra volna szükség. Ne feledje, hogy ő az én mesterem. Az ő érdekeit védelmezem.

Barr közömbösen megvonta a vállát.

– Mi köze ennek a dologhoz?

– Két szóval megmagyarázom. A varázslók, akikről említést tettem, onnan túlnanról jönnek, a határőrségen túlról, ahol megnő a tér a csillagok között…

– Ahol megnő a tér a csillagok között, és belopózik a dermesztő űr – idézte Barr.

– Költészet? – húzta el a száját Riose. A perchez sehogyan sem illett a vers. – Egyszóval a Perifériáról jönnek, az egyetlen helyről, ahol semmi sem köti a kezemet, hogy a császár dicsőségéért hadra keljek.

– És azáltal szolgálja ő császári felsége érdekeit, hogy kielégítse saját harci szomját.

– Pontosan. Nekem azonban tudnom kell, mi ellen harcolok; és itt tudna ön segíteni nekem.

– Miből gondolja?

Riose közömbösen rágcsált egy süteményt.

– Abból, hogy három éven keresztül a varázslókra vonatkozó minden szóbeszédet, minden mendemondát, minden elejtett szót végignyomoztam, és a könyvtárnyira rúgó információhalmazból mindössze két különálló adatban egyezik meg minden vélemény; ennélfogva ezek igazak. Az egyik, hogy a varázslók Siwenna tartomány mögül, a galaxis széléről jönnek; a másik, hogy az ön apja valaha találkozott és beszélt egy valódi, eleven varázslóval.

Az idős siwennainak a szeme sem rebbent, s Riose tovább folytatta:

– Okosan tenné, ha elárulná, mit tud. Barr elgondolkodva megszólalt:

– Érdekes lenne, ha bizonyos dolgokat elmondanék önnek. Mintegy saját pszichohistóriai kísérletemként.

– Milyen kísérleteként?

– Pszichohistóriai. – Az öregember mosolyában volt valami lenézés. Aztán ridegen hozzátette: – Jól tenné, ha töltene még magának teát. Hosszú szónoklatra számíthat.

Kényelmesen hátravetette magát a szék puha párnáin. A falból áradó világosság rózsás-fehéres derengéssé tompult, amely még a katona kemény arcélét is meglágyította.

Ducem Barr beszélni kezdett:

– Tudásomat kettős véletlennek köszönhetem: az egyik, hogy az apám fiának születtem, a másik, hogy ezt az országot vallhatom hazámnak. A történet jó negyven évre nyúlik vissza, nem sokkal a Nagy Mészárlás utánra, amikor az apám a déli erdőkben bujdosott, míg jómagam az alkirály magánhajóhadában szolgáltam lövészként. Ez volt egyébként az az alkirály, aki a mészárlást elrendelte, s aki később olyan szörnyű halált halt.

Barr komoran elmosolyodott, s folytatta:

– Apám a Birodalom patríciusa volt, továbbá siwennai szenátor. Onum Barr volt a neve.

Riose türelmetlenül közbevágott:

– Nagyon jól ismerem a száműzetése körülményeit. Semmi szükség, hogy részletekbe bocsátkozzék.

A siwennai ügyet sem vetett rá, és zavartalanul folytatta:

– Száműzetése idején elvetődött hozzá egy vándor, a galaxis pereméről való kereskedő. A fiatalember furcsa tájszólásban beszélt, fogalma sem volt a legfrissebb birodalmi eseményekről, s személyes erőpajzs védte a testét.

– Személyes erőpajzs? – meresztette tágra a szemét Riose. – Ez már túlzás. Hol van olyan generátor, amely elég erős lenne ahhoz, hogy egy ember méreteire tömörítse a pajzsot? A nagy galaxisra, csak nem hurcolt magával targoncán egy ötszázezer tonnás atomerőművet?!

Barr hangja nyugodt maradt:

– Íme, a varázsló, akiről suttognak, meséket és legendákat terjesztenek. A varázsló névre nem könnyű rászolgálni. Nem látszott, hogy generátor lett volna nála, még sincs az a kézifegyver, amely akár csak egy karcolást is ejthetett volna a pajzsán.

– Ennyi lenne az egész történet? A varázslókat csak egy, a száműzetés viszontagságaiban megtört vénember zagyva képzelgése teremtette volna meg?

– A varázslók híre, uram, már az én apám előtt is közszájon forgott. De van kézzelfoghatóbb bizonyíték is. Az a bizonyos varázslónak nevezett kereskedő, miután eltávozott az apám házából, elment abba a városba, ahová az apám útbaigazította, egy technikushoz, és nála hagyott egy olyan pajzsgenerátort, amilyet ő is viselt. A generátort megszerezte az apám, amikor a véreskezű alkirály kivégzése után visszatért a száműzetésből. Nem volt könnyű rátalálni… Különben ott lóg a falon, az ön háta mögött, uram. Nem működik. Sohasem működött, kivéve az első két napot; de ha egy pillantást vet rá, látni fogja, hogy a Birodalomban soha senki nem készített hozzá hasonlót.

Bel Riose megragadta a homorú falhoz tapadó láncövet, mely halk, cuppanó hangot hallatva elvált a faltól, amint a parányi adhéziós mezőt megtörte a kéz érintése. Figyelmét fölkeltette az öv végén levő ellipszoid. Akkora volt, mint egy dió.

– Ez… – szólalt meg.

– …volt a generátor – bólintott Barr. – De csak volt a generátor. Ma már lehetetlen fölfedni a működése titkát. Szubelektronikus vizsgálatokkal sikerült kimutatni, hogy egyetlen fémdarabkába volt beforrasztva az egész, ám a diffrakciós ábrák legbehatóbb tanulmányozásával sem lehetett elkülöníteni az eredeti alkotóelemeket.

– Ezek szerint az ön „bizonyítékát” ködös szavakon kívül semmi sem támasztja alá?

Barr vállat vont.

– Ön kívánta hallani, amit tudok, s még erőszakkal is kész volna kiszedni belőlem. A maga baja, ha most meg kétkedéssel fogadja. Hagyjam talán abba?

– Folytassa! – förmedt rá a tábornok.

– Apám halála után átvettem a kutatást, s a második véletlen, amiről említést tettem, a kezemre játszott; ugyanis Hari Seldon jól ismerte a Siwennát.

– És ki az a Hari Seldon?

– Hari Seldon tudós volt IV Daluben császár uralkodása idején. Mégpedig pszichohistorikus; sem előtte, sem utána nem volt nála nagyobb. Egykor a Siwennára is ellátogatott, amikor ez a világ még művészetekben és tudományokban bővelkedő kereskedelmi központ volt.

– Hm – gúnyolódott Riose –, hol van az a tespedő bolygó, amely ne hivalkodna a régi idők túláradó gazdagságával?

– Azok az idők, amelyekről én beszélek, két évszázaddal ezelőtt voltak, amikor a császár uralma a legutolsó csillagra is kiterjedt; amikor világunk még a belterülethez tartozott, s nem volt az a félbarbár határtartomány, mint ami manapság. És Hari Seldon már akkor meglátta a császári hatalom hanyatlását és végeredményben az egész galaxis elvadulását.

Riose fölnevetett.

– Már akkor meglátta? Nos, kedves tudósom, akkor rosszul látta. Mert annak tartja magát, ugye? Ha nem tudná, a Birodalom erősebb most, mint ezer éve bármikor. Az ön vén szemére hályogot vont a határvidék jeges homálya. Látogasson csak el egyszer a belvilágokra, s tapasztalja meg a központ melegségét és gazdagságát.

Az öregember komoran megcsóválta a fejét.

– A vérkeringés először a végtagokban szűnik meg. Beletelik némi időbe, amíg a kór elhatol a szívig. Vagyis a nyilvánvaló, mindenki által észlelt kór, nem pedig az a belső nyavalya, amely már vagy másfél évezrede rágja a testet.

– Tehát ez a Hari Seldon megjósolt egy minden ízében barbár galaxist – élcelődött Riose. – És aztán?

– Aztán a galaxis két átellenes sarkán létrehozott két Alapítványt – Alapítványt a legjobbakból, a legfiatalabbakból és legerősebbekből, hogy sokasodjanak, növekedjenek és izmosodjanak. Gondosan megválasztotta a világukat, mint ahogy az időpontot és a környezetet is. Úgy intézte a dolgot, hogy a jövő, ahogyan azt a pszichohistória kérlelhetetlen matematikája előre fölvázolta, beteljesítse korai elszigetelődésüket a birodalmi civilizáció zömétől, és az idők folyamán kicsírázzon bennük a Második Galaktikus Birodalom magva, miközben az elkerülhetetlen barbár interregnum ideje harmincezer évről alig egy évezredre zsugorodik össze.

– És honnan jött rá minderre? Látszik, hogy behatóan ismeri a kérdést.

– Dehogy, sohasem ismertem – válaszolta a patrícius higgadtan. – Keserves munkával sikerült egymásba illesztenem néhány adatot, amelyre még az apám bukkant rá, no meg én magam is találtam egyet-kettőt. Az alap fölöttébb ingatag, s az egész építményen tátongó jókora hézagokat csak a romantikus képzelet habarcsa tölti ki. De meggyőződésem, hogy a lényegét tekintve megállja a helyét.

– Könnyen meggyőzi magát.

– Én-e? Negyven év kutatómunkája van mögötte.

– Hm! Negyven év! Én negyven nap alatt dűlőre jutnék. Ami azt illeti, miért is ne? Csakhogy én másként fognék hozzá.

– Mi lenne az a másként?

– Magától kínálkozik. Beállhatnék felfedezőnek. Felkutathatnám ezt az Alapítványt, amelyet maga emleget, és nyitva tartanám a szememet. Azt mondja, kettő is van?

– A följegyzések kettőről tudnak, de csak az egyik létezésére vannak bizonyítékok. Ez érthető is, hiszen a másik a galaxis hossztengelyének a túlsó végén helyezkedik el.

– Akkor hát a közelit látogatjuk meg – mondta a generális már álltó helyében, a derékszíját csatolgatva.

– Tudja az utat? – kérdezte Barr.

– Nagyjából. Az utolsó előtti alkirály följegyzéseiben, akit maga olyan sikeresen eltett láb alól, vannak bizonyos kósza utalások a külső barbárokra. Tény, hogy az egyik a lányát férjhez adta valamilyen barbár herceghez. Megtalálom az utat. – Kezet nyújtott. – Köszönöm a vendéglátást.

Ducem Barr ujjával megérintette a kinyújtott kezet, és szertartásosan meghajolt.

– Látogatása nagy megtiszteltetés volt számomra.

– Ami pedig a fölvilágosításait illeti – folytatta Bel Riose –, tudni fogom a módját, hogyan háláljam meg, mihelyt visszatérek.

Ducem Barr alázatosan kikísérte vendégét az utcai kapuig, és magában így szólt az elsurranó gépkocsi után:

„És ha visszatérsz.”

2. A varázslók

ALAPÍTVÁNY – Negyven esztendei terjeszkedés után az Alapítvány szembe találta magát a Riose részéről fenyegető veszéllyel. Hardin és Mallow történelmi napjai letűntek, s velük tűnt az a bizonyos dacos virtus és elszántság…

ENCICLOPEDIA GALACTICA

A szobában négyen ültek az asztal körül; az elkülönített helyiséget senki sem közelíthette meg. A négy férfi gyors pillantást váltott, aztán hosszasan maga elé meredt. Az asztalon négy üveg állt, és ugyanannyi teli pohár, de senki sem nyúlt hozzájuk.

Ekkor az ajtó közelében ülő férfi előrenyújtotta a karját, és lassú, tompa ritmusban dobolni kezdett az asztalon.

– Meddig fogunk még itt ülni és egymásra bámulni? – mondta. – Nem mindegy, ki kezdi?

– Akkor hát kezdje el maga! – replikázott a szemben ülő nagydarab férfi. – Hiszen magának van a legtöbb oka az aggodalomra.

Sennett Forell száraz, hangtalan nevetésre fakadt.

– Mivelhogy én vagyok a leggazdagabb, ugye? Vagy azt tartják, hogy én kezdtem, hát folytassam is? Mert emlékeznek rá, hogy az én kereskedelmi hajóim fogták el azt a felderítőhajót?!

– Magának van a legnagyobb hajóhada – szólalt meg a harmadik férfi – meg a legjobb hajósai; más szóval maga a leggazdagabb. A kockázat óriási volt, és bármelyikünk számára még nagyobb lett volna.

Sennett Forell arca újból mosolyra torzult.

– Van némi tehetségem a kockázatra; még az apámtól örököltem. Mert mi a kockázatvállalás lényege? Az, hogy meglelje indokát a haszonban. Amit fényesen igazol az a tény, hogy az ellenséges hajót veszteség nélkül sikerült elvágnunk és foglyul ejtenünk, és a többiek sem kaptak szimatot.

Szerte az Alapítványon nyíltan beszélték, hogy Forell távoli oldalági leszármazottja a néhai nagy Hober Mallownak. Azt már csak súgva tették hozzá ugyanilyen széles körben, hogy Mallow törvénytelen fia.

A negyedik férfi apró szemével gonoszkásan pislogott. Keskeny ajkai közül sziszegte:

– Nincs okunk diadalmámorban úszni, amiért elfogtuk azt az apró hajót. Ez bizonyára csak még jobban felbőszíti azt a fiatalembert.

– Úgy véli, szüksége van ürügyre? – replikázott Forell megvetően.

– Igenis, úgy vélem, s ez megkíméli – megkíméli! – őt attól a fáradságtól, hogy kiagyaljon egyet. Hober Mallow másképpen dolgozott – folytatta a negyedik férfi kimérten. – Meg Salvor Hardin. Ők hagyták, hogy mások térjenek rá az erőszak bizonytalan útjára, míg ők lassan, de biztosan manővereztek.

Forell megvonta a vállát.

– Ez a hajó megérte az árát. Az ürügyeknek olcsó az áruk, s mi ezen az egyen haszonnal adtunk túl. – Hangján érződött a született kalmár önelégültsége. – A fiatalember a régi Birodalomból való – tette hozzá.

– Ezzel tisztában voltunk – dörmögte elégedetlenül a második, a nagydarab férfi.

– Csak sejtettük – helyesbített Forell szelíden. – Ha valaki beállít hozzánk dúsan megrakott hajókkal, s barátságot meg kereskedelmet kínál, a józan ész azt diktálja, hogy mi is barátsággal fogadjuk mindaddig, amíg csak ki nem derül, hogy a haszonnal kecsegtető szavak álarca mögött álnok arc lapul. Most azonban…

A harmadik férfi hangjának volt valami panaszos árnyalata.

– Még óvatosabbnak kellett volna lennünk. Előbb rájöhettünk volna. Rájöhettünk volna, mielőtt futni hagyjuk. Ez lett volna a legbölcsebb eljárás.

– Ez is fölmerült, de aztán elvetettük – vágta el a vitát Forell olyan mozdulattal, mint aki végleg elintézettnek veszi a kérdést.

– A kormány tehetetlen – panaszkodott a harmadik férfi. – A polgármester ostoba.

A negyedik férfi végighordozta tekintetét a másik hármon, és kivette szájából a tövig égett szivart. Hanyag mozdulattal a jobb keze ügyében levő nyílásba dobta, ahol hangtalan lobbanással elhamvadt. Maró gúnnyal megszólalt:

– Bizonyosra veszem, hogy az utolsónak fölszólaló úr szájából csak a megszokás beszél. Mert ugyebár ne felejtsük el, hogy mi vagyunk a kormány.

Egyetértő dörmögés volt a válasz.

– A negyedik férfi apró szeme az asztalra szegeződött.

– Akkor hát hagyjuk békében a kormánypolitikát. Ez a bizonyos fiatalember… ez az idegen ugyanúgy lehetett volna vevő is. Volt már rá eset. Önök hárman meg is próbálták, hogy előzetes szerződést csikarjanak ki belőle. Van ugyan közöttünk egy megállapodás – egy hallgatólagos megegyezés – az ilyesmi ellen, maguk mégis megpróbálták.

– Maga talán nem? – mordult föl a második férfi.

– Bevallom, igen – felelte a negyedik nyugodtan.

– Akkor hát felejtsük el, hogy mit kellett volna előbb tennünk – szakította félbe a vitát Forell türelmetlenül –, és arról beszéljünk, hogy mit kell most tennünk. Mert lássuk csak: mire jutunk, ha börtönbe vetjük vagy elintézzük ezt az embert? Nos? Hiszen még most sem látjuk tisztán, mi volt a szándéka, és végtére is, mit ártunk a Birodalomnak, ha egyik emberét kinyiffantjuk? És ha hajóhad hajóhad hátán várakozik, ugrásra készen?

– Erről van szó! – helyeselt a negyedik férfi. – De lássuk, mire jutott azzal az elfogott hajóval?! Öreg vagyok már ehhez a sok locsogáshoz.

– Néhány szóban elmondhatom – felelte Forell komoran. – Császári generális az illető, vagy valami ilyesféle, nem tudom, hogy nevezik odaát. Fiatalember létére már tanúbizonyságát adta kimagasló katonai képességeinek, legalábbis ezt mondják róla, és az emberei bálványozzák. Valóságos regény az életpályája. A róla szóló meséknek a fele minden bizonnyal kitaláció, de még így is elég ahhoz, hogy csodatevő hősnek rajzolják le.

– Kicsodák? – vetette közbe a második férfi.

– Az elfogott hajó legénysége. Minden szavukat mikrofilmre vettem, és biztos helyre zártam. Később, ha óhajtják, megnézhetik. Vagy ha úgy látják jónak, beszéljenek az emberekkel maguk is. A lényegről beszámoltam.

– Hogy bírta szólásra őket? Honnan tudja, hogy az igazat mondták?

– Legyen nyugodt, jó uram, nem finomkodtam – vonta össze a szemöldökét Forell. – Volt részük verésben és hülyítőszerekben is, és kíméletlenül használtam az elmeszondát is. És beszéltek. Mérget vehet a szavukra.

– A régi időkben – vetette közbe a harmadik férfi tapintatlanul – elegendőnek tartották volna a lélektant. Fájdalommentes, de biztos. Kizárt a csalás…

– A régi időkben! – mondta Forell szárazon. – Sok minden volt a régi időkben. De most új időket élünk.

– De hát – vette föl ismét a fonalat a negyedik férfi – mit keresett itt ez a generális, ez a regényes mesehős?

Volt valami szívós konokság abban, ahogyan a férfi tovább firtatta a dolgot.

Forell éles pillantást vetett feléje.

– Talán azt hiszi, hogy az államügyek minden részletébe beavatja a legénységét? Fogalmuk sem volt róla. Erre vonatkozóan az égvilágon semmit sem sikerült kicsikarni belőlük, pedig a mindenség a tanúm, hogy mindent megpróbáltam.

– Így hát nem maradt más hátra…

– …mint hogy próbáljuk magunk kiokoskodni. Mi mást tehetnénk? – Forell ujjai ismét halk dobolásba kezdtek az asztalon. – Az ifiúr a Birodalom katonai vezetője, mégis azt akarta elhitetni magáról, mintha egy jelentéktelen kis hercegecske lenne valahol a Periféria eldugott zugában kallódó néhány csillag fölött. Ha más nem, hát már ez az egy dolog is azt bizonyítja, hogy alapos oka van eltitkolni, miben sántikál. A foglalkozásához vegye hozzá azt a tényt, hogy apám idejében a Birodalomnak már egyszer benne volt a keze egy ellenünk irányuló támadásban, s a kilátásaink máris baljós fordulatot vesznek. Az a bizonyos első támadás kudarcot vallott. Kétlem, hogy ezzel kivívtuk volna a Birodalom szeretetét.

– Nincs semmi olyasmi a vallomásokban – firtatta a negyedik férfi –, ami bizonyossá tenné a dolgot? Nem titkol el semmit?

– Mit titkolhatnék el? – válaszolta Forell nyugodt hangon. – Mától kezdve nincs helye az üzleti versengésnek. Rá vagyunk utalva az egységre.

– Hazafiság? – kérdezte a harmadik férfi fitymálóan.

– Az ördögbe a hazafisággal! – replikázott Forell minden indulat nélkül. – Azt hiszi tán, hogy adnék kétszippantásnyi atomemanációt is az eljövendő Második Birodalomért? Azt hiszi, kockára tennék akár egyetlen kereskedelmi missziót is, hogy egyengessem az útját? De csak nem gondolja, hogy ha a Birodalom leigázna bennünket, az javára válna bármelyikünk üzletének? Ha a Birodalom kerekedne fölül, akadna épp elég dögkeselyű, hogy lecsapjon a hadizsákmányra.

– S ez a hadizsákmány mi lennénk – tette hozzá a negyedik férfi szárazon.

A második férfi, aki eddig hallgatott, dühösen előredőlt a székén, hogy az megnyikordult súlyos teste alatt.

– Micsoda beszéd ez! Hiszen a Birodalom nem győzhet, igaz? Seldon biztosított bennünket, hogy a végén megcsináljuk a Második Birodalmat. Ez csak egy újabb válság. Eddig már háromban volt részünk.

– Igen, csak egy újabb válság! – mondta Forell töprengve. – Csakhogy az első kettő alatt ott volt Salvor Hardin, hogy átvezessen bennünket rajtuk; a harmadikban pedig ott volt Hober Mallow. De kire bízhatjuk magunkat most?

Komoran végighordozta tekintetét a többieken, majd folytatta:

– A Seldon-féle pszichohistóriai szabályok, amelyekre olyan szívesen hagyatkozunk, nyilván számolnak egy független változóval, nevezetesen azzal, hogy az Alapítvány népe maga is tanúsít bizonyos kezdeményezőkészséget. Segíts magadon, akkor Seldon törvényei is megsegítenek.

– Az idő megszüli a maga gyermekét – vetette közbe a harmadik férfiú. – Ez is egy közmondás.

– Arra nem számíthat, legalábbis nem abszolút bizonyossággal – dörmögte Forell. – A kiút a következő, legalábbis ahogy én látom. Ha ez a negyedik válság, akkor Seldonnak előre kellett látnia. Ha így áll a dolog, akkor átvészelhetjük, csak meg kell találnunk a módját.

– A Birodalom erősebb nálunk; mindig is az volt. Azonban ez az első eset, hogy ki vagyunk téve a közvetlen támadásnak, ezért csak most érezzük ennek az erőnek a szörnyű fenyegetését. Tehát, ha egyáltalán lebírhatjuk, akkor most is, akárcsak az előző válságok során, nem nyers erővel, hanem valami mással kerekedhetünk fölül rajta. Meg kell találnunk az ellenség gyenge oldalát, és oda kell sújtanunk.

– És hol lenne ez a gyenge oldal? – érdeklődött a negyedik férfi. – Van valami elképzelése?

– Nincs. Erre akarok kilyukadni. Múltunk nagy vezérei mindig fölismerték az ellenség gyönge pontjait, és azokat célozták meg. Most ellenben…

Hangja tanácstalanul megbicsaklott, és egy ideig senki sem merte megtörni a csendet.

Végre a negyedik férfi kibökte:

– Kémekre van szükségünk.

Forell mohón lecsapott a szavára:

– Úgy van! Fogalmam sincs, mikor fog a Birodalom támadni! Talán még van idő.

– Hober Mallow személyesen kémlelte ki a birodalmi tábort – jegyezte meg a második férfi.

Forell azonban a fejét rázta.

– Csak semmi forrófejűség! Egyikünk sem mai gyerek. Mindannyian belefásultunk a bürokráciába meg az irodai pepecselésbe. Fiatalok kellenek, akik kint vannak a területen.

– A független kereskedők? – kérdezte a negyedik férfiú.

Forell bólintott, és suttogva hozzátette:

– Ha még nem késő…

3. A halott kéz

Bel Riose, aki dühödten föl-alá járt a szobában, megtorpant, és reménykedve tekintett belépő segédtisztjére.

– Van hír a Kis Csillagról?

– Semmi. A kiküldött felderítők tűvé tették az űrt, de a műszerek semmiféle nyomra nem akadtak. Yume fregattkapitány jelenti, hogy a hajóhad készenlétben áll, s azonnal megkezdheti a megtorló támadást.

A tábornok megrázta a fejét.

– Egy őrnaszádért? Ugyan! Még nem. Mondja meg neki, hogy kettőzze meg… Különben majd írásba adom. Rejtjelezze, és adja le szoros csatornán.

Közben már le is írta az utasítást, s a papírlapot a várakozó tiszt kezébe nyomta.

– Megérkezett már a siwennai?

– Még nem.

– Legyen rá gondja, hogy mihelyt megjön, azonnal vezessék elém.

A segédtiszt feszesen tisztelgett, majd lelépett. Riose folytatta föl-alá járkálását.

Újból föltárult az ajtó, és Ducem Barr állott a küszöbön. A segédtiszt nyomában lassan bevonult a rikító terembe, amelynek mennyezetét a galaxis díszes, térhatású modellje képezte, s alatta, középen Bel Riose állt, tábornoki egyenruhában.

– Jó napot, patrícius! – A tábornok előretolt a lábával egy széket, s a kezével kiparancsolta segédtisztjét a szobából. – Az ajtó csukva marad, amíg én ki nem nyitom! – kiáltotta utána.

Megállt a siwennai előtt szétterpesztett lábbal, kezét összekulcsolva a háta mögött, s lassan, elgondolkodva himbálta magát a sarkán. A hangja fölcsattant:

– Patrícius, hűséges alattvalója ön a császárnak?

Barr, aki eddig közönyös hallgatásba burkolózott, közömbösen vonta meg a vállát.

– Semmi okom sincs rá, hogy szeressem a császári uralmat.

– Ami messze van attól, hogy áruló legyen.

– Igaz. De az a puszta tény, hogy valaki nem áruló, ugyancsak messze van attól, hogy fölajánlja együttműködését.

– Rendszerint ez is igaz. Ám ha ezúttal visszautasítaná az együttműködését – mondta Riose kimérten –, azt árulásnak tekintetnénk, és úgy is kezelnénk.

Barr összevonta a szemöldökét.

– Ledorongoló szavait tartsa meg az alárendeltjeinek. Közölje, mit óhajt, s ez elég nekem.

Riose leült, s keresztbe rakta a lábát.

– Barr, fél évvel ezelőtt már volt egy vitánk.

– A maga varázslóiról?

– Úgy van. Emlékszik, mit ígértem?

Barr bólintott. Kezét tétlenül nyugtatta az ölében.

– Az volt a szándéka, hogy fölkeresi őket a saját odújukban, s négy hónapig oda is járt. Megtalálta őket?

– Hogy megtaláltam-e? De mennyire! – kiabálta Riose. Ajkai megfeszültek, s látszott, hogy csak üggyel-bajjal tartja vissza a fogcsikorgatást. – Patrícius, ezek nem varázslók; ezek ördögök. Ez olyan biztos, mint hogy mi itt vagyunk. Gondolja csak el! Az egész világuk nem nagyobb egy zsebkendőnél, a körmömnél! Az erőforrásaik parányiak, energiatartalékuk olyan jelentéktelen, a lakosság száma olyan minimális, hogy ez a Sötét Csillagok poros tartományaiban a legelmaradottabb világoknak sem volna elegendő. És mindennek ellenére ez a büszke és nagyravágyó nép suttyomban és módszeresen a galaxis fölötti uralomra készül.

– S hozzá olyan biztosak a dolgukban, hogy nem is sietnek. Ráérősen, egykedvűen haladnak előre; évszázadokban gondolkodnak. Hanyagul világokat falnak föl, lusta önelégültséggel egész rendszereket hálóznak be. És minden sikerül nekik. Senki sincs, aki az útjukat állná. Kifejlesztettek maguknak egy koszos kalmárbandát, amely olyan távoli rendszerek felé is kinyújtja csápjait, ahová játékhajóik el sem merészkednek. Kereskedőik – mert így hívják magukat az ügynökeik – sok parszeknyire elkalandoznak.

Ducem Barr félbeszakította a dühös szóáradatot:

– Mennyi ebből az információból a bizonyosság, és mennyi az indulat?

A katona visszanyerte a lélegzetét, és nyugodtabb hangon folytatta:

– Engem nem vakít el a harag. Higgye el, voltam olyan világokon, amelyek közelebb vannak a Siwennához, mint az Alapítványhoz, s amíg a Birodalom ott csak a távolság ködébe vesző legenda, addig a kereskedők élő valóság. Bennünket is kalmároknak néztek.

– Maga az Alapítvány mondta önnek, hogy a galaxis fölötti uralomra tör?

– Mondta! – fakadt ki Rioséból megint a düh. – Senki sem mondta. A hivatalos személyek nem mondtak semmit. Kizárólag üzletről beszéltek. De szót értettem a köznéppel. Magamba szívtam az egyszerű emberek észjárását, megismertem „küldetéstudatukat”, láttam a fényes jövő ígéretének nyugodt tudomásulvételét. Van, amit nem lehet véka alá rejteni: nem is próbálják titkolni egyetemes optimizmusukat.

A siwennai képtelen volt leplezni csendes elégedettségét.

– Lám csak, ez idáig mintha tökéletesen úgy történt volna minden, mint ahogy én kikövetkeztettem azokból az adatfoszlányokból, amelyekhez hozzájuthattam.

– Mi sem bizonyítja ékesebben az ön éleselméjűségét – felelte Riose fojtott gúnnyal. – S mi sem tanúsítja ennél meggyőzőbben, micsoda veszély acsarkodik ő császári felsége birtokai ellen.

Barr közönyösen vállat vont, mire Riose hirtelen előrehajolt, vállon ragadta az öregembert, és fenyegetően a szemébe nézett.

– Csak semmi vállvonogatás! – mondotta. – Szeretném mellőzni az erőszakot. Ami engem illet, én szégyenletes tehertételnek tartom a siwennaiak öröklött birodalomellenes gyűlöletét, s minden tőlem telhetőt elkövetnék, hogy véget vessek neki. Csakhogy az én kezemben kard van, és semmilyen körülmények között sem árthatom bele magamat a polgári ügyekbe, különben azon nyomban visszarendelnének, és jégre tennének. Belátja ezt? Biztos vagyok abban, hogy belátja. Akkor hát magunk között mért ne tekinthetnénk elintézettnek a negyven évvel ezelőtti borzalmakat azzal, hogy a szerzőjük meglakolt érte az ön keze által?! Nem szégyellem bevallani, hogy szükségem van a segítségére.

A fiatalember sürgető szavaira Ducem Barr válaszképpen röviden, de határozottan nemet intett.

Riose könyörgésre fogta a dolgot:

– Hát nem érti, patrícius? De hiába is próbálnám megmagyarázni. Képtelen vagyok a maga malmában őrölni. Maga a tudós, nem én. Egyet azonban megmondhatok. Akármit is gondol a Birodalomról, el kell ismernie múlhatatlan érdemeit. Haderői, ha követtek is el kisebb bűnöket, egészében véve a béke és a civilizáció hordozói voltak. A birodalmi hajóhad volt az, amely megteremtette a Pax Imperiát, amely tizenkétezer éven át uralta a galaxist. Hasonlítsa csak össze a birodalmi űrhajó és nap jegyében megvalósult tizenkét évezrednyi békét az azt megelőző évezredek csillagközi zűrzavarával! Gondoljon azoknak a régi időknek a háborúira meg pusztításaira, s lássa be, hogy a Birodalom – minden hibája ellenére – méltó a fönnmaradásra.

– Gondolja meg – folytatta szenvedélyesen –, mivé züllött a galaxis elszakadt peremvidéke ebben a nagy fene függetlenségben, és tegye föl magának a kérdést, letaszítaná-e vajon a kicsinyes bosszú kedvéért Siwennát, ezt a hatalmas hajóhad oltalma alatt álló tartományt arra a szintre, ahol egyike lenne a barbár galaxis barbár részeinek, amelyek szabadok volnának ugyan egymástól, de nem a közös zülléstől és nyomorúságtól.

– Ilyen nagy lenne a vész, és ilyen közeli? – dörmögte a siwennai.

– No nem – ismerte el Riose. – Nekünk minden bizonnyal nem lesz részünk benne, még ha négyszer olyan hosszú ideig élnénk is. Én azonban a Birodalomért hadakozom. A Birodalomért meg még valamiért, ami csak az enyém, s amit nem ruházhatok át önre. Én a Birodalom intézményére épült katonai hagyományt szolgálom.

– Ön kezd rejtélyes lenni, és én nem vagyok valami erős a rejtvényfejtésben.

– Mindegy. Azt meg fogja érteni, hogy mekkora veszélyt jelent ez az Alapítvány.

– Vagy tán nem én hívtam föl a figyelmét erre a – hogy magát idézzem – veszélyre, mielőtt még elhagyta volna otthonát?

– Akkor hát belátja, hogy vagy elfojtjuk még most, csírájában, vagy soha. Maga már akkor tudott erről az Alapítványról, mielőtt bárki más hallott volna róla. Többet tud róla, mint bárki a Birodalomban. Nyilván azt is tudja, hol vannak a sebezhető pontjai, s talán azt is meg tudja mondani, milyen ellenlépésekre számíthatok. Jöjjön, legyünk barátok.

Ducem Barr felállt. A hangja határozottan csengett:

– Azzal a segítséggel, amelyet én nyújtani tudok, úgysem megy semmire. Ezért hát makacs nógatásának engedve, íme, a rendelkezésére bocsátom.

– Azt majd én ítélem meg, hogy megyek-e vele valamire.

– Én nem tréfálok. A Birodalom minden hatalma is kevés ahhoz, hogy ezt a törpe világot összeroppantsa.

– És miért? – Bel Riose szeme vadul fölizzott. – Várjon, maradjon a helyén! Majd én szólok, ha elmehet. Miért? Téved, ha azt hiszi, hogy lebecsülöm az ellenséget, amelyet sikerült felfednem. Patrícius – folytatta kényszeredetten –, visszafelé jövet elvesztettem egy hajómat! Nincs rá semmi bizonyítékom, hogy az Alapítvány keze közé került volna, de azóta sem sikerült a nyomára akadni, és ha csak puszta baleset érte volna, akkor a megtett útvonal mentén bizonyára meglelték volna a roncsait. A veszteség maga jelentéktelen – a bolhacsípés tizedrészével sem ér föl –, de ha akarom, úgy is értelmezhetem, hogy az Alapítvány máris megkezdte az ellenségeskedést. Ehhez a nagy sietséghez s a következmények semmibevételéhez olyan titkos erőforrásokból meríthetik a bátorságot, amelyekről fogalmam sincsen. Csak egyetlen kérdésemre válaszoljon hát: mekkora a haderejük?

– Sejtelmem sincs róla.

– Akkor hát magyarázza meg, mit akart mondani. Mit ért azon, hogy a Birodalom nem képes legyűrni ezt a kicsiny ellenséget?

A siwennai visszaült a székére, s a szeme elkerülte Riose rámeredő tekintetét. Szavai súlyosan koppantak:

– Azt, hogy hiszek a pszichohistória alapelveiben. Különös tudomány: egyetlen ember, Hari Seldon kezében érte el matematikai érettségét, s vele meg is halt, mivel azóta sem akadt senki, aki minden csínját-bínját föl tudta volna fogni. De rövid élete is elegendő volt ahhoz, hogy bebizonyítsa: ennél hatásosabb műszert még nem találtak föl az emberiség tanulmányozására. Távol állt tőle, hogy igényt tartson az egyes ember cselekvésének előrejelzésére, pontos törvényeket alkotott azonban arra, hogy az embercsoportok tömeges cselekvését matematikai elemzéssel és extrapolálással megjósolja és irányítsa.

– Vagyis?

– Seldon és munkacsoportja ezt a pszichohistóriát alkalmazta a maga teljességében, amikor létrehozta az Alapítványt. A hely, az idő és a körülmények matematikai összeesküvése elkerülhetetlenül a Galaktikus Birodalom létrehozásába torkollik.

Riose hangja remegett a méltatlankodástól:

– Azt akarja mondani, ezzel a bűvészkedéssel előre meg lehet mondani, hogy én megtámadom az Alapítványt, és ilyen meg ilyen okból kifolyólag ilyen és ilyen csatát el fogok veszíteni? Azt akarja bizonygatni, hogy én egy ostoba robot vagyok, aki előre megszabott utat követve, vaktában a vesztébe rohan?

– Szó sincs róla! – válaszolta a vén patrícius élesen. – Említettem, hogy ez a tudomány semmit sem tud kezdeni az egyes emberek cselekedeteivel, csupán a nagy távlatokat rajzolja föl.

– Vagyis gúzsba köt bennünket a Történelmi Szükségszerűség elnevezésű istenség zsarnok keze.

– A Pszichohistória Szükségszerűségé – igazította ki Barr türelmesen.

– És ha én élni fogok a szabad akarat kiváltságával? Ha úgy döntök, hogy csak jövőre támadok, vagy hogy egyáltalán nem támadok? Mennyire rugalmas ez az istenség? Mennyire leleményes?

Barr megvonta a vállát.

– Támadjon bár most vagy soha, egyetlen hajóval vagy a Birodalom minden hatalmával, haddal vagy gazdasági nyomással, nyilvános hadüzenettel vagy alattomos rajtaütéssel. Tegyen, amit jónak lát szabad akarata teljes birtokában, mégis maga fog veszíteni.

– Hari Seldon halott kezétől?

– Az emberi magatartás matematikájának halott kezétől, amelyet sem megállítani, sem elhárítani, sem késleltetni nem lehet.

A két férfi farkasszemet nézett egymással, s végül a tábornok hátrált meg. Csak ennyit mondott:

– Elfogadom a kihívását. A halott kezét az eleven akarat ellen.

4. A császár

CLEON – Közismert nevén Nagy Cleon. Az Első Birodalom utolsó erőskezű császára; jelentőségét növeli az a politikai és művészeti újjászületés, amely hosszú uralkodása alatt végbement. A hagyomány azonban elsősorban Bel Rioséval kapcsolatban emlegeti, s a köznép száján mint „Riose császára” maradt meg. Nem szabad, hogy uralkodása utolsó évének eseményei árnyékba borítsák negyven esztendő…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

Cleon a világegyetem ura volt – ezenkívül sokat szenvedett egy titokzatos, de annál fájdalmasabb betegségtől. Az események furcsa alakulása folytán a fenti állítások nem zárják ki egymást, még azt sem lehet mondani, hogy nem illenek össze. Nyomasztóan sok történelmi példára lehetne hivatkozni.

Cleont azonban egy szikrányit sem érdekelték a történelmi példák. Hiába meditált volna a hozzá hasonló esetek töméntelen során: ettől még egy elektronnyira sem csökkent volna saját szenvedése. Még az a gondolat sem hozott enyhülést neki, hogy amíg az ükapja egy poros bolygó kalózkirálya volt csupán, addig ő maga Nagy Ammenetik luxuspalotájában alszik, tovább folytatva a galaxis fölött uralkodó császároknak a múlt ködébe vesző sorát. A jelen pillanatban még az sem vigasztalta, hogy az apjának sikerült megtisztítania a Birodalmat a lázadás leprafoltjaitól, s visszaállítania azt a békét és egységet, amelyet VI. Stannell alatt élvezett, így következésképp uralkodásának huszonöt éve alatt egyetlenegy lázadás sem felhőzte be dicsősége fényét.

A galaxis császára és a mindenség ura nyögdécselve hátrább csúsztatta fejét a párnája körüli élénkítő erőtérbe. Ennek simogató bársonyossága befogadta, s kellemes bizsergésével némi enyhülést hozott Cleonnak. Erőlködve fölült, és mogorván rámeredt a hatalmas hálóterem távoli falaira. A szobát nem a magányra méretezték. Ahhoz túlságosan nagy volt. Minden szoba túl volt méretezve.

Könnyebben elviselte azonban ezeket a bénító rohamokat egyedül. Nem szenvedhette az udvaroncok cicomáit, áradozó együttérzését, nyúlós, előzékeny bárgyúságát. Inkább volt egyedül, semhogy azokat a kifejezéstelen ábrázatukat figyelje, amelyek mögött – ezt jól tudta – ott kígyóznak a haláláról meg a trónöröklés eshetőségeiről szövögetett spekulációk.

Gondolatai sebesen cikáztak. Ott van a három fia – három délceg fiú, tele ígérettel és virtussal. Hová tűntek a megpróbáltatásoknak eme órájában? Persze várnak. Egyik lesi a másikat, és mindegyik lesi őt.

Megborzongott. És most meg itt van Brodrig, aki kihallgatásért könyörög. Az alacsony sorból fölvergődött, hűséges Brodrig; hűséges, mivel szívből és egyöntetűen gyűlölte őt mindenki – ebben az egy dologban nem volt különbség az udvart megosztó tucatnyi klikk között.

Brodrig, a hűséges kegyenc, aki mi más is lehetne, mint hűséges, mivelhogy a császár halálának másnapján az atomkamra vár rá, hacsak nem neki van a galaxis legsebesebb űrhajója, s nem old kereket azon nyomban, mihelyt a császár lehunyja a szemét.

Cleon megérintette a terjedelmes heverő kartámláján levő sima gombot, mire a szoba túlsó végében átlátszóvá olvadt az óriási ajtó.

Brodrig előresietett a bársonyszőnyegen, letérdelt a császár előtt, és csókkal illette annak béna kezét.

– Az egészsége, felség? – kérdezte a belső titkár a kellő aggodalomtól fojtott hangon.

– Élek – csattant föl a császár ingerülten –, ha életnek lehet nevezni ezt, amikor minden csirkefogó, aki el tud olvasni egy orvosi könyvet, úgy tekint rám, mint valami nyavalyás alanyra, amelyen elvégezheti ostoba kísérleteit. Ha akad még olyan elképzelhető gyógymód, legyen az kémiai, fizikai vagy nukleáris, amely kipróbálásra vár, biztos, hogy menten idejön a Birodalom távoli sarkából valamilyen szószátyár tudós, hogy rajtam próbálkozzék. És tekintélynek ott van a legújabb, frissiben megtalált régi könyv vagy inkább hamisítvány.

– Az atyám emlékére mondom – kelt ki magából –, úgy látszik, nincs többé egyetlen olyan kétlábú állat sem, aki a saját két szemére hagyatkoznék, ha valamilyen betegséggel találkozik. Nincs, aki meg tudna mérni egy pulzust anélkül, hogy valamilyen elődje könyvéhez ne folyamodna. A betegségem nekik „ismeretlen”. Hülyék! Ha az évezredek során újfajta nyavalyák lepik el az emberi szervezetet, akkor azok örökre gyógyíthatatlanok maradnak, mivelhogy az elődök munkáiban még nem szerepelnek. Most kellene élniük az elődöknek, vagy nekem akkor, amikor ők.

A császár dühe fojtott káromkodásokban sistergett el, s Brodrig alázatosan várakozott. II. Cleon fejével az ajtó felé intett, s durcásan megkérdezte:

– Hányan várakoznak odakint?

– A nagyteremben a szokásos létszám – felelte Brodrig szolgálatkészen.

– Hát csak hadd várakozzanak! Államügyekkel vagyok elfoglalva. A testőrparancsnok hirdesse ki. De várj, hagyd az államügyeket. Hirdettesd ki, hogy ma nem fogadok senkit, a testőrparancsnok pedig vágjon gyászos ábrázatot. A sakálok, ha vannak köztük, el fogják árulni magukat. – A császár gonoszul elvigyorodott.

– Az a hír járja, felség – mondta Brodrig kenetes hangon –, hogy a szívével bajlódik.

A császár arcáról kissé leolvadt a vigyor.

– Azoknak fog csak igazán fájni, akik netán idő előtt meglovagolnák ezt a hírt. De te mit akarsz? Ki vele!

Brodrig a császár intésére fölegyenesedett térdelő helyzetéből.

– Bel Riose tábornokról, Siwenna katonai kormányzójáról van szó – mondotta.

– Riose? – ráncolta a homlokát II. Cleon erőlködve. – Nem emlékszem, ki az. Várj csak, nem ő az, aki néhány hónappal ezelőtt azt a Don Quijote-i jelentést fölterjesztette? Úgy van, most már emlékszem! Esedezett, hogy járuljunk hozzá a Birodalom és a császár dicsőségére végrehajtandó hódításához.

– Ő az, felség.

A császár elnevette magát.

– Csak nem gondoltad, Brodrig, hogy ilyen tábornokokat elfelejtek? Furcsa egy atavizmus, annyi szent. Mi volt a válasz? Te vetted kézbe az ügyet, nem?

– Igenis, felség. Azt az utasítást kapta, hogy terjesszen fel újabb információkat, s addig ne bocsátkozzék semmilyen, a hajóhadat érintő akcióba, amíg újabb parancsot nem kap a Birodalomtól.

– Hm! Biztos, ami biztos. Kiféle ez a Riose? Szolgált az udvarnál?

Brodrig bólintott, s az ajkát alig észrevehetően lebiggyesztette.

– Tíz évvel ezelőtt a testőrségnél kezdte a szolgálatot. Része volt abban a bizonyos, a Lemul Rajnál történt esetben.

– Lemul Raj? Tudja, az emlékezetem… De nem az volt az, amikor egy fiatal katona két sorhajót megmentett az összeütközéstől… izé… mivel is? – Türelmetlenül intett a kezével. – A részletekre nem emlékszem. Valami hőstett volt, az biztos.

– Riose volt az a katona. Elő is léptették érte – mondta Brodrig kimérten –, és tábori szolgálatra küldték: egy hajót bíztak rá.

– És most egy határvidék katonai kormányzója, holott még mindig fiatalember. Tehetséges, nem, Brodrig?

– Veszélyes, felség. A múltban él. A régi időkről ábrándozik, vagyis inkább azokról a legendákról, amelyekké a régi idők szépültek. Az ilyen emberek önmagukban a légynek sem ártanak, de a reális érzék különös hiánya mások játékszerévé teszi őket. Úgy tudom – tette hozzá –, hogy az embereit teljesen a kezében tartja. Egyike felséged népszerű tábornokainak.

– Úgy? – tűnődött a császár. – Nézd csak, Brodrig, nem szeretném, ha csupa tökfilkó szolgálna engem. Ezektől jobban elvárhatnánk a példamutató hűséget?

– Egy tökfilkó, ha áruló, veszélytelen. A tehetséges emberek azok, akiken rajta kell tartanunk a szemünket.

– Persze te is ezek közé tartozol, ugye, Brodrig? – nevetett II. Cleon, s a fájdalomtól eltorzult az arca. – Jól van no, egyelőre felejtsd el a leckét. Van valami új fejlemény ennek a fiatal hódítónak az ügyében? Remélem, nemcsak a múltat akartad az emlékezetembe idézni.

– Felség, Riose tábornok újabb jelentést terjesztett föl.

– Úgy? És mi van benne?

– Körülszaglászott ezeknek a barbároknak a földjén, s most azt javasolja, hogy indítsunk hadjáratot ellenük. Hosszadalmas és eléggé unalmas érveket hoz föl. Kár lenne untatni vele felségedet, amikor úgyis rossz kedvében van. Annál is inkább, mivel a Lordok Tanácsa részletesen megvitatja. – És sunyin a császárra pillantott.

Cleon a homlokát ráncolta.

– A lordok? Szükség van arra, Brodrig, hogy beleártsák magukat ebbe az ügybe? Megint a Bulla kiterjesztésére fognak kilyukadni. Mindig ez a vége.

– Nem kerülhetjük meg, felség. Jobb lett volna persze, ha felséges atyja az utolsó lázadás leverésekor nem adja ki a Bullát. De mivel kiadta, egy ideig még el kell viselnünk.

– Azt hiszem, igazad van. Legyenek hát a lordok! Mindazonáltal minek kell ilyen nagy feneket keríteni neki? Hiszen csak egy jelentéktelen ügyről van szó. Aligha lehet államügynek tekinteni néhány katona sikeres kiruccanását a távoli határok mentén.

Brodrig feszesen elmosolyodott, s hidegen megjegyezte:

– Egy romantikus bolond ügyéről van szó, de egy romantikus bolond is halálos fegyverré válhat egy józan lázadó kezében. Felség, ez az ember népszerű volt itt, és népszerű ott is. És fiatal. Ha egy-két kósza bolygóra ráteszi a kezét, nyomban hódító válik belőle – márpedig egy ifjú hódító, aki bizonyságát adta azon képességének, hogy lelkesedést tud önteni a hajósokba, tüzérekbe, kereskedőkbe meg hasonló gyülevész népségbe, mindenkor veszélyes lehet. Még ha őbenne nem is ébred föl a vágy, hogy azt cselekedje felségeddel, mint amit kegyes atyja tett Rickerrel, a bitorlóval, könnyen megeshet, hogy egyik-másik hűséges birodalmi főúr fegyverként próbálja fölhasználni őt.

Cleon türelmetlen mozdulatot tett az egyik kezével, ám a fájdalomtól megmerevedett. Lassan magához tért, de a mosolya halvány s a hangja suttogó maradt:

– Nagyra értékelem a szolgálataidat, Brodrig. A kelleténél mindig gyanakvóbb vagy, s nekem, hogy teljes biztonságban érezzem magam, csak a felét kell megfogadnom a javasolt óvintézkedéseidnek. A lordok elé visszük. Meglátjuk, ők mit mondanak, s aszerint fogunk cselekedni. Remélem, a fiatalember még nem kezdte el az ellenségeskedést!

– A jelentése szerint nem. Azonban már erősítést kér.

– Erősítést? – A császár fürkészve nézett rá. – Milyen erőkkel rendelkezik?

– Tíz sorhajóval, felség, meg a szükséges kiegészítő hajóhaddal. Két hajó a régi Nagy Ármádia megmaradt hajtóműveivel van fölszerelve, egynek pedig ugyanonnan származik a tüzérsége. A többi ötvenévesnél fiatalabb, ennek ellenére még eléggé használható állapotban van.

– A tíz hajónak elegendőnek kell lennie mindenféle ésszerű vállalkozáshoz. Az apámnak tíz hajója sem volt, amikor első győzelmeit aratta a bitorló fölött. De hát kik azok a barbárok, akiket meg akar támadni?

A belső titkár fölényesen fölvonta a szemöldökét.

– Úgy emlegeti, hogy „az Alapítvány”.

– Az Alapítvány? Mi legyen az?

– Semmiféle nyoma sincs a följegyzések között, felség. Gondosan átvizsgáltam a levéltárakat. A galaxisnak az a része a régi Anacreon tartomány határain belülre esik, amely két évszázada az útonállás, a barbárság és az anarchia fertőjébe süllyedt. A tartományban azonban nincs Alapítvány nevű bolygó. Találtam viszont homályos utalást arra, hogy egy tudóstársaságot ebbe a tartományba telepítettek, röviddel azelőtt, hogy kiszakadt a védelmünk alól. Valamilyen Encyclopediát akartak létrehozni. – Halvány mosollyal hozzátette: – Azt hiszem, ezt hívták Encyclopedia Alapítványnak.

– Nos – mondta a császár gondterhelten –, a kettőt kapcsolatba hozni… merész következtetés, nem gondolod?

– Eszem ágában sincs erre következtetni, felség. Ahogy az anarchia úrrá lett azon a vidéken, egyetlen szót sem hallottunk többé arról az expedícióról. Ha az utódaik fönnmaradtak, s a nevüket is megtartották, minden bizonnyal ők is a barbárságba zuhantak.

– Szóval erősítést kér. – A császár szeme megvillant. – Hát nem furcsa? Tíz hajó birtokában azt javasolja, hogy rátámad a vadakra, s mielőtt még az első lövést leadná, máris erősítést kér. Kezd már rémleni ez a Riose: lojális családból származó, csinos fiú volt. Brodrig, én valamit nem értek ebben az egész ügyben. Hátha fontosabb, mint ahogy gondolnánk. – Ujjai tétován tapogatták a béna lábszárát borító fényes burkolatot. – Szükségem van ott kinn valakire – mondotta –, akinek a hűsége éles szemmel és ésszel párosul, Brodrig.

A titkár alázatosan fejet hajtott.

– És a hajók, felség?

– Még nem! – A császár halkan nyögdécselt, amint fokról fokra, óvatosan helyet változtatott. Fölemelte reszkető ujját. – Addig nem, amíg nem tudunk többet. Mához egy hétre hívd össze a Lordok Tanácsát. Jó alkalom lesz az új költségvetés beterjesztésére is – keresztülverem, vagy fejek fognak hullani.

Lüktető fejét a párnaerőtér csillapító bizsergésébe hajtotta.

– Menj, Brodrig, és küldd be az orvost. Nála nagyképűbb alakot el se lehet képzelni.

5. A háború megkezdődik

A birodalmi haderők a Siwennáról, mint hangyák a hangyabolyból, nagy óvatosan kirajzottak a Periféria ismeretlen feketeségébe. A galaxis peremének elszórt csillagait elválasztó végtelen térségekben gigászi hajók kószáltak, és próbálták kitapogatni, meddig terjed az Alapítvány befolyása.

Világok, amelyeket két évszázad új barbársága szigetelt el, újból megtapasztalták a birodalmi urak jelenlétét földjükön. A fővárosukra meredő ágyúk sokasága kicsikarta belőlük a hűségesküt.

Helyőrségek maradtak hátra; a katonák birodalmi egyenruhájának vállán az űrhajós-napos jelvény díszelgett. Az öregek látták ezt, és emlékezetükbe idézték ükapáik meséit azokról az időkről, amikor a világmindenség nagy volt, gazdag és békés, s mindenek fölött ugyanez az űrhajó és nap uralkodott.

Azután a nagy hajók eltávoztak, hogy tovább szőjék előőrshálójukat az Alapítvány köré. És mihelyt egy-egy világ elfoglalta a maga helyét ebben a szövedékben, ment a jelentés vissza Bel Rioséhoz, aki az egyik nap nélküli kósza bolygó sziklás pusztaságán ütötte föl parancsnoki álláspontját.

Riose visszavonult, és komoran rámosolygott Ducem Barr-ra.

– Nos, mi a véleménye erről, patrícius?

– Nekem? Mit számít az én véleményem? Én nem vagyok katona. – Egyetlen fáradt, utálkozó pillantással magába itta a sziklafalú helyiség zsúfolt rendetlenségét, ezt a sziklába vájt, mesterséges levegővel, világítással és fűtéssel ellátott barlangot, amely e kietlen világ térségein az élet egyedüli buborékát jelentette. – Ami segítséget én nyújthatok magának – dörmögte –, vagy hajlandó lennék nyújtani, annyi erővel akár vissza is vihetne a Siwennára.

– Majd! Még nem. – A tábornok székét az egyik sarok felé fordította, a nagy méretű, ragyogóan átlátszó gömb irányába, amely a volt birodalmi tartományt, Anacreont és szomszédos szektorait ábrázolta. – Majd ha ennek vége lesz, visszamehet a könyvei közé. Sőt! Gondom lesz rá, hogy családi birtokait ön és a gyermekei örök időkre visszakapják.

– Köszönöm – mondta Barr enyhe iróniával –, de én nem vagyok olyan biztos abban, hogy ez az egész dolog szerencsésen végződik.

Riose élesen fölnevetett.

– Már megint kezdi a baljós károgását?! Ez a térkép ékesebben szól a maga siralmas elméleteinél. – Gyöngéden megsimogatta a gömb láthatatlan felületét. – Kiismeri magát a radikális térképen? Igen? Nos, hát nézze meg a saját szemével. Az aranyszínű csillagok a Birodalom birtokai. A vörösek az Alapítványhoz tartoznak, míg a rózsaszínűek azok, amelyekre minden valószínűség szerint kiterjed a gazdasági befolyása. És most figyeljen ide…

Riose rátette kezét egy gombafejű kapcsolóra, mire egy helyütt a fehér pontocskák fokozatosan kékké változtak; csészeként borultak rá a vörös és rózsaszín mezőre.

– Ezeket a kék csillagokat megszállták a hajóim – mondta Riose csendes megelégedéssel –, és még egyre nyomulnak előre. Nyomát se lelték sehol ellenállásnak. A barbárok meglapulnak. És különösképpen semmi ellenállást nem mutat az Alapítvány. Békésen alussza mély álmát.

– Eléggé szétforgácsolja az erőit, nem? – kérdezte Barr.

– Tulajdonképpen nem, bármit mutasson is a látszat – mondta Riose. – Viszonylag kicsi a száma azoknak a kulcspozícióknak, amelyeken helyőrséget hagyok hátra, vagy amelyeket megerősítek; csakhogy gondosan megválogatom őket. Ennek aztán az az eredménye, hogy bármilyen kevés is a szertehagyott haderő, annál nagyobb a stratégiai nyereség. Ennek sok előnye van, több, mint amire egyáltalán rájönne olyasvalaki, aki nem mélyült el az űrtaktikában; de az például bárkinek azonnal szembeötlik, hogy a bezáruló gömb bármelyik pontjáról támadást indíthatok anélkül, hogy mihelyt célba érek, az Alapítvány oldalba vagy hátba támadhatna. Felőlük nézve ugyanis sem szárnyam, sem hátam nincs.

– Az előzetes bekerítésnek ezt a taktikáját már kipróbálták, nevezetesen VI. Loris mintegy kétezer évvel ezelőtti hadjárataiban, de egyszer sem sikerült tökéletesen kivitelezni, mert az ellenség minden esetben tudott a szándékukról, s megpróbálta megakadályozni a kivitelezését. Most viszont nem ez a helyzet.

– Ahogy a tankönyvben meg van írva? – vetette közbe Barr színtelen, közönyös hangon.

Riose türelmetlenül fölcsattant:

– Még mindig azt hiszi, hogy a haderőim kudarcot vallanak?

– Föltétlenül.

– Hát nem érti, hogy a hadtörténetben nincs rá eset, hogy a támadó erők ne diadalmaskodtak volna, ha egyszer az ostromló gömbhéj bezárult, hacsak kívülről át nem törte egy erős hajóhad?!

– Ha maga azt mondja!

– Maga viszont kitart a meggyőződése mellett.

– Igen.

Riose vállat vont.

– Ahogy tetszik!

És dühös hallgatásba zárkózott. Barr hagyta, aztán egy perc múlva csendesen megszólalt:

– Kapott választ a császártól?

– Riose kiemelt a feje mögötti faliszelencéből egy cigarettát, füstszűrős végét a szájába dugta, és gondosan megvárta, amíg fel nem izzik.

– Mármint erősítési kérésemre? – szólalt meg. – Kaptam, s ez minden. Csak a válasz jött meg.

– Egy hajó sem?

– Egy sem. Félig-meddig számítottam is erre. Nyíltan megmondom magának, patrícius: már eleve nem lett volna szabad hagynom, hogy az elméletei rábírjanak erre a kérésre. Rossz fényt vet rám.

– Rosszat-e?

– Határozottan. Szűkösen állunk hajók dolgában. Az elmúlt két évszázad polgárháborúi a Nagy Ármádiának több mint a felét fölemésztették, s ami megmaradt, az is elég rozoga állapotban van. Tudhatja jól, hogy azok a hajók, amelyeket manapság építenek, nem sokat érnek. Nem hinném, hogy akadna ma ember a galaxisban, aki meg tudna építeni egy elsőrendű hiperatommotort.

– Tudom – mondta a siwennai befelé néző, elgondolkodó tekintettel. – Csak azzal nem voltam tisztában, hogy maga is tudja ezt. Így hát ő császári felsége nem nélkülözhet egyetlen hajót sem. A pszichohistória ezt előre láthatta, nyilván látta is. Azt is mondhatnám, hogy Hari Seldon halott keze megnyerte az első menetet.

Riose hangja ostorként csattant:

– Így is elegendő hajóval rendelkezem! A maga Seldonja semmit sem nyert meg. Ha komolyabbra fordulna a helyzet, akkor lesz több hajóm is. A császár még nem tud mindent.

– Valóban? Mi az, amit eltitkolt előle?

– Világos: a maga elméleteit. – Riose hangja gúnyosra változott: – Minden tiszteletem az öné, de a meséit eleve valószínűtlennek éreztem. Csakis akkor hinnék a halálos veszélyben, ha a fejlemények igazolnák, ha az események alátámasztanák. No meg – tette hozzá mintegy mellékesen – a tények támaszától megfosztott meséinek felségsértés íze van, ami aligha nyerné meg ő császári felsége tetszését.

A vén patrícius elmosolyodott.

– Vagyis nem venné jó néven, ha közölnék vele, hogy felséges trónját a világ végéről egy maroknyi rongyos barbár veszélyezteti? S hogy is hihetné el ezt a figyelmeztetést? Akkor hát nem is vár tőle semmit.

– Hacsak semminek tekinti a különmegbízottat.

– És mi végre lenne a különmegbízott?

– Régi, bevett szokás. A korona közvetlen megbízottja minden olyan hadműveletben részt vesz, amely a kormány égisze alatt zajlik.

– Valóban? És miért?

– Jelképéül annak, hogy minden hadjáratban érvényesül a császár személyes vezérsége. Később aztán olyan feladatot is kapott, hogy biztosítsa a tábornok hűségét. Igaz, nem mindig eredményesen.

– Nem találja ezt kényelmetlennek, tábornok? Mármint a külső beavatkozást?

– Kétségkívül – pirult el kissé a tábornok. – De mit lehet tenni?

– A tábornok keze ügyében levő vevőkészülék meleg fénnyel fölizzott, és a hengeres küldemény diszkrét kattanással a nyílásába hullott. Riose letekerte az üzenetet.

– Ez az! Nagyszerű!

Ducem Barr némi érdeklődéssel fölvonta a szemöldökét.

– Azt tudja – fordult hozzá Riose –, hogy kézre kerítettünk egy ilyen kereskedőfélét? Elevenen, s a hajójának sem esett baja.

– Hallottam róla.

– Nos, hát őt hozták ide, s egy percen belül bevezetik. Csak maradjon ülve, patrícius. Azt akarom, hogy jelen legyen a kihallgatásán. Elsősorban ezért kérettem ma ide magát. Megeshet, hogy én fontos dolgok fölött elsiklok, amiket csak maga ismerhet föl.

A bejárati jelzőberendezés megszólalt, s a tábornok lábujjának egyetlen mozdulatára kinyílt az ajtó. A küszöbön egy magas, szakállas alak jelent meg; puha, bőrszerű műanyagból készült rövid zekét viselt, amelynek a kámzsája hátra volt vetve a nyakánál. A keze nem volt összekötve, s ha észrevette is a körülötte állók kezében a fegyvert, megfigyeléséről nem adott tanújelet.

Közönyösen belépett a szobába, és fürkésző tekintete körbesiklott a helyiségen. A tábornokot kezének apró intésével és rövid biccentéssel üdvözölte.

– A neve? – szögezte neki Riose érdes hangon.

– Lathan Devers. – A kereskedő széles, cifra övébe dugta a hüvelykujját. – Maga itt a főnök?

– Az Alapítvány kereskedője?

– Az volnék. Ide figyeljen, ha maga itt a főnök, akkor mondja meg az embereinek, hogy hagyják békén az árumat.

A tábornok fölkapta a fejét, és hidegen végigmérte a foglyot.

– A kérdéseimre válaszoljon. Itt csak én parancsolok.

– Jól van no, én nem ellenkezem. De az egyik legénye már egy félméteres lyukat vágott a mellén, mert oda nyúlkált, ahova nem kellett volna.

Riose az ügyeletes hadnagyra emelte a tekintetét.

– Igazat beszél ez az ember? Vrank, maga azt jelentette, hogy nem volt semmi vesztesége.

– Nem is volt, uram – válaszolta a hadnagy, feszesen s rosszat sejtető hangsúllyal –, akkor. Később valaki olyan parancsot adott, hogy kutassák át a hajót, mert az a hír terjedt el, hogy nő van a fedélzeten. Ehelyett, uram, nagy mennyiségű, ismeretlen rendeltetésű szerkezetet találtunk; a fogoly azt állítja, hogy ezekkel kereskedik. Egy ilyen ellobbant az egyik katona kezében, aki nyomban meghalt.

A tábornok ismét a kereskedőhöz fordult.

– Van a hajóján nukleáris robbanóanyag?

– Már hogy volna?! Minek? Az a féleszű egy atomlyukasztót vett a kezébe, a rossz végénél fogta meg, és teljes szórásra állította be. Ki csinál ilyesmit? Amennyi esze volt, akár egy neutronpisztolyt is a fejének szögezhetett volna. Visszatartottam volna, de hát öten is ültek a mellemen.

Riose intett a várakozó őrségnek.

– Elmehetnek. Az elfogott hajót lezárni, hogy senki se hatolhasson be. Üljön le, Devers!

A kereskedő helyet foglalt a kijelölt széken, és egykedvűen állta a császári generális szúrósan fürkésző tekintetét s a siwennai patrícius kíváncsi pillantását.

– Maga okos ember, Devers – mondta a tábornok.

– Hálásan köszönöm. Ezt az arcomról olvassa le, vagy akar tőlem valamit? Bár ami azt illeti, jó üzletember vagyok.

– Én nagyjából ugyanaz. Ön megadta magát a hajójával együtt, és nem hagyta, hogy pazaroljuk a lőszerünket, és elektronfüstté lőjük szét magát. Cserébe akár jó bánásmódban is részesülhet, ha továbbra is ezt a magatartást tanúsítja.

– Nincs sóvárabb vágyam, főnök, mint a jó bánásmód.

– Helyes; az én legsóvárabb vágyam pedig az együttműködés – mosolygott Riose, s odasúgta Ducem Barrnak: – Remélem, a „sóvár” szó azt jelenti, amire én gondolok. Hallott valaha is ilyen barbár szójárást?

– Kóser. Én is úgy volnék – felelte Devers nyájasan. – De hát miféle együttműködésről beszél, főnök? Megmondom kerek perec: fogalmam sincs, hol állok – körbejártatta a tekintetét. – Például hol van ez a hely, és egyáltalán: mi akar lenni ez az egész?

– Ó, megfeledkeztem a kölcsönös bemutatkozásról. Elnézést kérek – mondta Riose vidáman. – Ez az úr itt Ducem Barr, a Birodalom patríciusa. Én pedig Bel Riose vagyok, a Birodalom főura és harmadosztályú tábornok ő császári felsége haderőiben.

A kereskedőnek leesett az álla. Aztán így szólt:

– A Birodalom? Mármint a régi Birodalom, amelyikről az iskolában tanultunk? Hűha! Furcsa dolog! Eddig abban a hitben éltem, hogy nem létezik többé.

– Nézzen csak körül! Meglátja, hogy létezik – mondta Riose jelentőségteljesen.

– Bár kitalálhattam volna – szögezte a mennyezetnek Lathan Devers a szakállát. – Kutya fényes egy hajó volt, amely elfogta a teknőmet. Nincs olyan királyság a Periférián, amelyik képes lenne ilyet csinálni. – Összeráncolta a homlokát. – Miben utazik hát, főnök? Vagy jobb szereti, ha tábornoknak titulálom?

– Amiben én utazom, az a háború.

– Mármint a Birodalom háborúja az Alapítvány ellen?

– Úgy van.

– És miért?

– Azt hiszem, tudja, miért.

A kereskedő fürkészve meredt rá, aztán megrázta a fejét.

– Riose hagyta, hogy a másik törje a fejét, aztán barátságosan megismételte:

– Biztos vagyok benne, hogy tudja az okát.

– Meleg van itt – dörmögte Lathan Devers, s fölállt, hogy levesse magáról kámzsás zekéjét. Aztán újból helyet foglalt, és maga elé nyújtotta a lábát. – Ha nem tévedek – szólalt meg otthonosan –, maga arra gondol, hogy most elordítom magam, fölugrom, és kiverem a huppot. Ha akarnám, könnyen elkaphatnám a nyakát, mielőtt egyet is moccanna, és ez az öreg pacák se tudna megakadályozni, aki csak ül itt, mint akinek kivágták a nyelvét.

– De maga nem fog ilyet tenni – mondta Riose magabiztosan.

– Nem fogok – bólintott Devers barátságosan. – Először is: ha magát megölném, ezzel, azt hiszem, nem akadályoznám meg a háborút. Ahonnan maga jött, ott akad még több tábornok is.

– A feltételezése fölöttébb helytálló.

– Azonkívül két másodpercre rá, hogy magát kinyiffantom, engem is lerohannának, és gyorsan vagy lassan, de mindenképpen megölnének; én pedig nem szeretem ezt az eshetőséget bevenni a számításaimba, ha terveket készítek. Nem kifizetődő.

– Megmondtam, hogy maga okos ember.

– Egy dolgot viszont szeretnék, főnök. Szeretném, ha megmondaná, mit ért azon, hogy én tudom, miért ugrik nekünk. Mert én nem tudom, és végtelenül idegesít, ha találgatnom kell.

– Igen? Hallott valaha Hari Seldonról?

– Nem én… Megmondtam, hogy nem szeretem a kitalálósdit.

Riose oldalpillantást vetett Ducem Barr-ra, aki tartózkodóan elmosolyodott; aztán újból visszavonult magába révedő arckifejezése mögé.

– Ugyan, Devers, ne bújócskázzon! – mondta Riose bosszús arccal. – A hagyomány, mendemonda vagy történelmi tény – bánom is én, minek nevezi – arról szól, hogy az Alapítvány létrehozza a Második Birodalmat. Elég részletesen ismerem a Hari Seldon-féle pszichohistóriai halandzsát, továbbá azokat a terveket, amelyek egy idő múlva kezet akarnak emelni a Birodalomra.

– Csak nem? – bólogatott Devers elgondolkozva. – És ki mondta ezt magának?

– Mit számít az? – mondta Riose tigrisnyugalommal. – Maga nem azért van itt, hogy kérdéseket tegyen föl. Mondja el, mit tud a Seldon-meséről.

– De ha csak mese…

– Ne lovagoljon a szavakon, Devers!

– Eszemben sincs. Elmondok én mindent. Bár magának nem újság, amit én tudok. Sületlen ostobaság az egész. Minden világnak megvan a maga mondája, ez ellen nem lehet tenni semmit. Igen, én is hallottam valamit harangozni: Seldon, Második Birodalom, miegymás. Este ezzel a mesével altatják el a gyerekeket. A kamaszok összebújnak a szobájukban a zsebvetítőik előtt, és falják az izgalmas Seldon-történeteket. A felnőttek azonban, legalábbis az értelmesebbje, rá se hederít – csóválta a fejét a kalmár.

A császári tábornok tekintete elsötétült.

– Ne mondja! Csak az időt vesztegeti a hazugságaival, ember. Én is voltam a Terminus bolygón. Ismerem az Alapítványukat. A két szememmel láttam.

– Akkor mért faggat engem? Engem, aki az elmúlt tíz évben két hónapnál többet nem töltöttem ott egyfolytában! Maga vesztegeti az időt. Ám csinálja csak a háborúját, ha annyira érdeklik a mesék.

És végre Barr is megszólalt barátságos hangon:

– Ezek szerint maga meg van győződve arról, hogy az Alapítvány fog győzni?

A kalmár megfordult. Halványan elpirult, a halántékán fehéren világított egy régi sebhely.

– Nicsak, a néma társ! Hogy facsarta ki, dokikám, éppen ezt a szavaimból?

Riose alig észrevehetően biccentett Barr felé, s a siwennai fojtott hangon folytatta:

– Mert bizonyára nyugtalanítaná magát az a tudat, hogy a világa elveszíthetné a háborút, és el kellene szenvednie a vereség keserű megpróbáltatásait. Tudom, mert egykor az én világomnak is ez a sors jutott, s még mindig annak issza a levét.

Lathan Devers a szakállát simogatva egyik ellenfeléről a másikra nézett, majd kurtán fölnevetett.

– Ez mindig így szokott beszélni, főnök? Hallgasson ide! – fordította komolyra a szavát. – Mi az, hogy vereség? Láttam elég háborút, s megértem elég vereséget. Mi történik, ha a győztes átveszi az uralmat? Kit érdekel az? Engem talán? A hozzám hasonló fickókat? – És gúnyosan megcsóválta a fejét. – Hát jól figyelje, amit mondok. – kereskedő hangját átfűtötte a meggyőződés. – Egy átlagbolygót rendszerint öt vagy hat hájfejű irányít. Ezeket szokták aztán fenéken billenteni, de attól én még nyugodtan alszom. Úgy bizony! A nép pedig? A közemberek? Persze van, aki a fűbe harap, a többinek meg egy időre megszaporodik az adója. De aztán minden leülepszik, minden lecsillapodik, és visszatér a régi rend, csupán az az öt vagy hat cserélődik ki.

Ducem Barr orrcimpái megremegtek, jobb keze ráncos bőre alatt rángatóztak az inak, de az ajka néma maradt.

Lathan Devers szeme rajta nyugodott. Figyelmét semmi sem kerülte el.

– Hallgasson ide! Mi az én életem? A világűr – s mi hasznom van belőle? A krajcáros áruiból, valamint abból a borravalóból, amit a Céh visszatérít nekem? Mert odahaza – mutatott hüvelykujjával a háta mögé – a kövér fickók percenként vágnak zsebre annyit, amennyit én egy év alatt, s mindezt tőlem fölözik le, meg a hozzám hasonlóktól. Tegyük föl, hogy maga ül az Alapítvány kormányához! Maga sem lesz meg nélkülünk. Magának még nagyobb szüksége lesz ránk, mint a Céhnek valaha is volt, mivel idegen nálunk, és mert mi hozzuk a kemény valutát. Mi jobb boltot kötnénk a Birodalommal. Igen, jobbat; márpedig én üzletember vagyok, s ha egy százalékkal többet keresek, híve vagyok az ilyen üzletnek.

És gúnyos-kihívó tekintetet vetett a két férfira.

Percekig senki sem törte meg a csendet; ekkor egy újabb henger surrant a nyílásba. A tábornok felkattintotta, átfutott a makulátlanul nyomtatott szövegen, s egyetlen mozdulattal bekapcsolta a távolbalátót.

– Csatarendbe állítani az akcióban részt vevő hajókat! Teljes védelmi készenlétben várni a parancsomat!

A köpenye után nyúlt. Miközben a vállára terítette, mozdulatlan ajakkal Barr felé súgta:

– Magára bízom ezt az embert. Elvárom, hogy eredményre jusson vele. Háború van, és én nem szoktam teketóriázni azzal, aki kudarcot vall. Ezt ne felejtse el. – mindkettőjük felé tisztelgett, és elhagyta a szobát.

Lathan Devers elkísérte a tekintetével.

– Úgy látszik, sürgős neki a dolog. Mi történik?

– Alighanem csata – vetette oda Barr mogorván. – Az Alapítvány erői első ütközetükre sorakoznak fel. Jobb, ha velem jön.

A teremben fegyveres katonák voltak. Tisztelettudóan viselkedtek, de az arcuk merev maradt. Devers a büszke, vén siwennai nyomában elhagyta a termet.

A szoba, ahová vezették őket, kisebb és üresebb volt. Két ágy, képernyő, zuhany és egészségügyi berendezések voltak benne. A katonák magukra hagyták őket, s a vastag ajtó kongva becsapódott mögöttük.

– Hm… – nézett körül Devers elégedetlenül. – Tartósnak ígérkezik.

– Az is! – mondta Barr kurtán, és hátat fordított Deversnek.

– Maga miben sántikál, dokikám? – fakadt ki a kalmár ingerülten.

– Semmiben. Rám bízták magát, ennyi az egész.

A kalmár fölugrott és előrelépett. Alakja toronyként magasodott a mozdulatlan patrícius fölé.

– Úgy! De hát szintén itt van velem ebben a cellában, s idefelé jövet a fegyverek ugyanolyan fenyegetően szegeződtek magára is, mint énrám. Ne is tagadja, egészen felvillanyozódott, amikor én a háborúról meg a békéről elmélkedtem.

Hiába várt a válaszra.

– Rendben van. Hadd kérdezzek hát valamit. Azt mondta, hogy a maga országának is nekimentek valamikor. De kik? Üstökösemberek tán a külső csillagködökről?

Barr föltekintett.

– A Birodalom.

– Igazán? Akkor mi keresnivalója van itt magának?

Barr sokatmondóan hallgatott.

A kereskedő alsó ajkát előrebiggyesztve lassan bólogatott. Jobb csuklójáról lekattintotta a lapos szemekből összefűzött karkötőt, és Barr felé nyújtotta.

– Mit gondol, mi ez? – Bal csuklóján hasonlót viselt.

A siwennai kezébe vette a karperecet. A kereskedő intésére óvatosan a kezére öltötte. Egy pillanatig furcsa bizsergést érzett a csuklójában. Devers hangja nyomban megváltozott.

– Nos, dokikám, most már helyben vagyunk. Beszéljen, mintha mi sem történt volna. Ha lehallgatnak, egy szót sem fognak kivenni. Az ott a kezén egy eredeti Mallow-féle mezőtorzító. Innen a peremvidékekig bárhol megveheti huszonöt tallérért. Önnek ingyen megszámítom. Az ajkait ne mozgassa, ha beszél, és engedje el magát. Meg kell tanulnia a trükkjét.

Ducem Barron egyszerre erőt vett a kimerültség. Érezte, hogy képtelen ellenállni a kereskedő szúrós szemében izzó sürgetésnek.

– Mit akar tőlem? – kérdezte. A szavak sziszegve törtek elő Barr mozdulatlan ajkai közül.

– Megmondtam. Ön itt úgy szájal, mint valami hazafi – ahogy mifelénk mondják az ilyesmit. S noha a földjét földúlta a Birodalom, mégis összeszűri a levet a Birodalom szöszke generálisával. Hogy értsem ezt, nem mondaná meg?

– Én megtettem a magamét – felelte Barr. – A győztes birodalmi alkirály ezektől a kezektől halt meg.

– Igazán? Mostanában?

– Negyven évvel ezelőtt.

– Negyven… évvel… ezelőtt! – méregette a szavak súlyát a kereskedő. – Kicsit hosszú idő ahhoz, hogy az emlékeken rágódjék – vonta össze a szemöldökét. – Ez a tábornoki egyenruhába bújt tacskó tud róla?

Barr bólintott.

Devers tekintetét befelhőzték a gondolatai.

– Szeretné, ha a Birodalom győzne?

A vén siwennaiból hirtelen kirobbant a gyűlölet:

– A világégés pusztítsa el a Birodalmat és minden munkáit! Nap mint nap ezért imádkozik minden siwennai. Egykor fivéreim voltak, nővérem meg atyám. De most gyerekeim meg unokáim vannak. A tábornok tudja, hol keresse őket.

Devers várakozóan tekintett rá. Barr suttogóra fogta a hangját:

– De ez sem tartana vissza, ha az eredmény megérné a kockázatot. Méltó módon halnának meg.

A kereskedő hangja gyengéd volt:

– Valaha megölt egy alkirályt, azt mondja? Tudja, néhány dolog mintha ismerősen csengene. Volt egyszer egy polgármesterünk, akit Hober Mallownak hívtak. Ő a Siwennára is ellátogatott. A maga hazáját így hívják, nem? Ott találkozott egy Barr nevű emberrel.

Ducem Barr tekintete gyanakvóan rámeredt.

– Mit tud maga erről?

– Amit az Alapítvány minden kereskedője tud. Könnyen meglehet, azért küldték ide magát, hogy a bizalmamba férkőzzék. Ugyebár fegyverrel fenyegették, s mivel gyűlöli a Birodalmat, s mindent megtesz a romlására, én szépen bedőlök magának, és kiöntöm a szívemet, a generális legnagyobb örömére. Ebből nem eszik, dokikám! De azért szeretném, ha bebizonyítaná, hogy a siwennai Onum Barr fia, a hatodik, legkisebb fiú, aki megúszta a vérengzést.

Ducem Barr a falifülkéhez lépett, és remegő kézzel fölnyitott egy lapos fémkazettát. Egy fémtárgyat vett ki belőle, amely halkan megcsörrent, amint a kereskedő kezébe nyomta.

– Nézze meg ezt – mondotta.

Devers szeme tágra meredt, ahogy az öv kidudorodó középső láncszemére pillantott; halkan káromkodott magában:

– Űrbeteg újonc legyen a nevem, ha ez nem Mallow névjele, s a típus is legalább ötvenéves. – Mosolyogva fölpillantott. – Csapjon bele, dokikám! Jobb bizonyíték nem is kell ennél az egyszemélyes atompajzsnál. – S felé nyújtotta hatalmas tenyerét.

6. A kegyenc

Az apró hajócskák előbukkantak az űr mélységeiből, és nyílként fúródtak az Ármádia kellős közepébe. Egyetlen lövés vagy energiavillám nélkül átcikázták a hajókkal zsúfolt térségen, és mire a császári hajók lomha baromként utánuk fordultak, már el is tűntek. Két távoli, hangtalan fölvillanás adott hírt arról, hogy két parányi szúnyog atomjaira lobbant, s erre a többiek kereket oldottak.

A nagy hajók keresték őket egy darabig, aztán visszatértek eredeti feladatukhoz: egyik világot a másik után fogták be a nagy kerítőhálóba.

Brodrig egyenruhája méltóságot sugárzott: amilyen gonddal szabták, ugyanolyan gonddal viselte. Ráérősen, komor arckifejezéssel rótta lépteit a Wandának, ennek a jelentéktelen kis bolygónak egy kertjében, amely időlegesen otthont nyújtott a császári főhadiszállásnak.

Bel Riose mellette lépkedett; nyitott gallérú, dísztelen tábori uniformisa szürkésfekete színével gyászos benyomást keltett.

Riose rámutatott egy fekete padra az illatozó páfrányfa alatt, amely nagy, lapos lapátleveleit a fehér nap sugarai alá terítette.

– Látja ezt, uram? A Birodalom öröksége. Ezek a díszes padok, mintha mi sem történt volna, egyre kínálják magukat a szerelmeseknek, mialatt a gyáraknak meg a palotáknak a romjait is betemeti az idő.

Helyet foglalt. II. Cleon belső titkára állva maradt előtte, s elefántcsont botjának kiszámított suhintásaival le-lekaszált egy-egy levelet.

Riose keresztbe rakta a lábát, és cigarettával kínálta a másikat. Maga is kivett egyet, és így folytatta:

– Nem is várhatna mást az ember ő császári felsége fényes bölcsességétől, mint hogy ilyen tekintélyes megfigyelőt küldjön ide, mint ön. Egyből eloszlott minden esetleges aggályom, hogy netán egyéb fontosabb és halaszthatatlanabb ügyek árnyékba szoríthatnák a végeken folyó jelentéktelen kis hadjáratot.

– A császár szeme mindenütt jelen van – mondta Brodrig gépiesen. – Nem becsüljük alá a hadjárat fontosságát, mégis úgy érezzük, mintha túl nagy hangsúlyt kapnának nehézségei. Csak nem állítja, hogy azok az apró hajók akkora akadályt jelentenek, hogy miattuk egy egész kényes bekerítő hadműveletet végig kell csinálni?

Riose elpirult, de megőrizte nyugalmát.

– Nem tehetem kockára hebehurgya támadással az embereim életét – úgyis kevesen vannak – vagy a hajóim épségét; hol kapok helyettük újat? Ha a bekerítés sikerül, negyedére csökken a veszteségem, amikor a döntő ütközetre sor kerül, bármilyen elkeseredett légyen is az. Tegnap már bátorkodtam kifejteni a katonai indokokat.

– Jó, jó, én nem vagyok katona. Ez esetben ön arról biztosít bennünket, hogy ami első látásra és a felszínen helyesnek tűnik, az valójában helytelen. Tegyük föl, hogy így van. Ám az ön óvatossága messze túllő a célon. Második jelentésében erősítést kért. Mindezt egy szegény, kis létszámú és barbár ellenség ellen, amellyel akkor még meg sem ütközött. Ilyen körülmények között újabb haderő kérésének tehetetlenségíze lenne, sőt még rosszabb, ha eddigi pályafutása nem szolgálna elég bizonysággal merészségéről és kezdeményezőkészségéről.

– Hálásan köszönöm – mondta a tábornok hidegen. – Szeretném azonban fölhívni a figyelmét arra, hogy a merészség nem azonos a vakmerőséggel. Van helye a döntést kicsikaró kockázatnak, ha ismerjük az ellenséget, és legalább nagyjából ki tudjuk számítani a tétet. Egy ismeretlen ellenséget megtámadni azonban egyenlő lenne a vakmerőséggel. Hasonlóképpen ahhoz, amikor ugyanaz az ember nappal biztonsággal veszi az akadályverseny buktatóit, míg éjszaka a saját szobája bútoraiba is belebotlik.

Brodrig ujjának kecses mozdulatával félresodorta a másik érveit.

– Hatásos érv, de nem helyénvaló. Maga járt azon a barbár világon. A tetejébe itt totojgatja ezt az ellenséges foglyot, ezt a kalmárt. Nem úgy fest, mintha az éjszaka homályában kellene botorkálnia.

– Nem-e? Nagyon kérem, ne felejtse el, hogy egy világot, amely két évszázadon keresztül magára hagyatva fejlődött, nem lehet egy hónapos kirándulással töviről hegyire kiismerni. Én katona vagyok, és nem valami szubéteri, háromdimenziós krimi szögletes állú, hordómellű főhőse. Aztán meg hogy szedhetném ki az ellenség rejtett stratégiai terveit egyetlen fogolyból, aki ráadásul egy olyan gazdasági csoport jelentéktelen tagja, amelynek alig van kapcsolata az ellenséges világgal?

– Kivallatta legalább az illetőt?

– Ki.

– És?

– Valami eredményt hozott, de nem túl fontosat. A hajója parányi; számításon kívül lehet hagyni. Kisjátékszerekkel kereskedik, csupa mókás holmi, semmi több. A legrafináltabbak közül néhányat kiválasztottam, s az a szándékom, hogy mint különlegességet elküldöm a császárnak. Persze jócskán akad olyasmi a hajón, a hajó működésében, amit nem értek, de hát utóvégre nem vagyok műszaki ember.

– De hisz az emberei között vannak ilyenek, nem? – firtatta Brodrig.

– Ezzel magam is tisztában vagyok – felelte a generális némi éllel. – De egytől egyig csupa tökfilkó, akit semmire sem tudok használni. Már kértem bölcs férfiakat, akik kiismerik magukat a hajó fura atomtér áramköreiben, de válaszra sem méltattak.

– Az ilyen embereket, tábornok, magunk sem nélkülözhetjük. De hát lehetetlen, hogy egyetlen ember se akadjon ebben a kiterjedt tartományban, aki ért az atomerőhöz.

– Ha volna ilyesvalaki, akkor rendbe hozatnám vele anélkül is szűkös hajóhadam két rokkant, gyengélkedő motorját. Mi az a tíz hajó, amennyiből a flottám áll?! És ebből kettőt nem is használhatok nagyobb ütközetre, mivel gyönge az erőforrásuk. Haderőm egyötöde arra a temetőbogár-szerepre van kárhoztatva, hogy biztosítsa a frontvonal mögötti állásokat.

A titkár türelmetlenül legyintett.

– Az ön helyzete, tábornok, nem kivételes ebben a vonatkozásban. A császárnak is hasonló nehézségei vannak.

Bel Riose elhajította gyűrött, meggyújtatlan cigarettáját, másikra gyújtott, és vállat vont.

– És ez, vagyis az elsőrendű műszakiak hiánya még csak nem is a legnagyobb probléma. Sokkal többre mentem volna a foglyommal is, ha a pszichoszondám használható állapotban van.

A titkár szemöldökei magasra ívelődtek.

– Magának van szondája?

– Van egy régi. Egy kivénhedt jószág. Egyszer volna rá szükségem, akkor is csődöt mond. Bekapcsoltam, amikor a fogoly aludt, de nem kaptam semmit. Hát ez van a szondával. Kipróbáltam a saját embereimen, az eredménnyel semmi hiba, de megint csak nincs egyetlenegy sem a műszaki gárdámban, aki meg tudná mondani, miért vall kudarcot a foglyon. Ducem Barr, aki valamelyest elméleti ember, ha nem is műszerész, azt mondja, hogy talán azért nem tud a szonda behatolni a fogoly lelkivilágába, mivel az gyerekkora óta ki volt téve idegen környezetnek és lelki behatásoknak. Lehet, nem tudom. De még talán hasznát vehetjük. Ebben a reményben kímélem meg az életét.

Brodrig a botjára támaszkodott.

– Majd utánanézek, van-e nélkülözhető szakember a fővárosban. Addig is: mi van azzal a másik emberrel, akiről említést tett, ezzel a siwennaival? Túl sok ellenségre osztogatja a kegyeit.

– Ő ismeri az ellenséget. Őt is abban a reményben tartogatom, hátha még a hasznomra lehet.

– De hiszen siwennai, és ráadásul egy száműzött lázadónak a fia!

– Öreg és tehetetlen, ezenkívül a családja a kezem között van.

– Úgy! Mégis azt gondolom, hogy nekem is beszélnem kell ezzel a kalmárral.

– Természetesen.

– Egyedül – tette hozzá a titkár rideg nyomatékkal.

– Természetesen – ismételte meg Riose nyájasan. – Mint a császár hűséges alattvalója, felettesemnek ismerem el az ő személyes megbízottját. Mivel azonban a kalmár az állandó szálláson tartózkodik, el kell hagynia az arcvonalat, méghozzá érdekes pillanatban.

– Igen? Mi lenne az az érdekes?

– Az, hogy ma befejezzük az átkarolást. Az, hogy egy héten belül a 20. határőrflotta megkezdi a behatolást az ellenállás tűzfészke felé. – És Riose mosolyogva elfordult.

Brodrignak olyan érzése volt, mintha magas lóról pottyant volna le.

7. Megvesztegetés

Mori Luk őrmester eszményi katona volt. A Fiastyúk nagy mezőgazdasági bolygóinak egyikéről származott, ahol a föld és az értelmetlen robot béklyóiból egyedül a hadsereg felé nyílt kiút; és ő tipikus képviselője volt közvetlen környezetének. Eléggé híján volt a képzelőerőnek ahhoz, hogy félelem nélkül szembenézzen a veszéllyel, és elég erős és energikus ahhoz, hogy föléje kerekedjék. Habozás nélkül teljesítette a parancsot, hajthatatlan volt az embereivel szemben, és készen állt tűzbe menni a tábornokáért.

És mindez derűs kedéllyel párosult. Ha a kötelesség úgy hozta, ingadozás nélkül embert ölt, áldozata iránt azonban szikrányi gyűlöletet sem táplált.

Luk őrmester részéről még külön tapintatra vallott, hogy mielőtt belépett volna a szobába, szükségesnek tartotta jelezni a szándékát, holott teljes joggal megtehette volna, hogy jelzés nélkül lép be.

A két férfi fölpillantott vacsorája mellől, s az egyikük kinyújtott lábával kikapcsolta az ütött-kopott zseblejátszóból vidám élénkséggel előtörő rekedt hangáradatot.

– Újabb könyvek? – fordult a belépő felé Lathan Devers.

Az őrmester tarkóját vakarva előrenyújtotta a szorosra tekert filmhengert.

– Orre gépmesteré, és vissza kell vinni neki. Mert ugye a gyerekeinek akarja elküldeni, izé… szuvenírként.

Ducem Barr érdeklődéssel forgatta kezében a hengert.

– És a mérnök hol szerezte? Lejátszója van hozzá?

Az őrmester határozottan megrázta a fejét. Ujjával rámutatott az ágy lábánál heverő rozoga ócskaságra.

– Az egész vidéken ez az egyetlen. No mármost: ez az egyén, ez az Orre az egyik disznóólbolygón szerezte, amelyet amott kint elfoglaltunk. Egy nagy épületben őrizték külön, és jó néhány bennszülöttet el kellett intéznie, hogy megkaparinthassa. – vizsla pillantást vetett a tekercsre. – Egész jó emlék a gyerekeknek. – Kis szünetet tartott, majd titokzatosan folytatta: – Különben nagy újság járja. Szóbeszéd, az igaz, de az ilyen jó hír kikívánkozik az emberből. A tábornok megint megcsinálta. – És lassan, ünnepélyesen bólogatott.

– Meg-e? – mondta Devers. – És mit csinált meg?

– Befejezte az átkarolást, úgy bizony. – Az őrmester atyai büszkeséggel elvigyorodott. – Hát nem remek egy pofa? Milyen ügyesen kifundálta! Egy illető, aki szereti cifrázni a szót, azt mondja, olyan simán és zökkenőmentesen ment a dolog, mint a szférák zenéje – csak tudnám, mi az.

– És most jön a nagy támadás? – kérdezte nyájasan Barr.

– Remélem! – hangzott a hetyke válasz. – Szeretnék visszakerülni a hajómra, hogy a kezem megint egy darabban van. Elegem van abból, hogy itt ücsörögjek a kipufogómon.

– Akárcsak én – robbant ki hirtelen Deversből vadul, és az alsó ajkába harapott. Az őrmester tanácstalanul fordult feléje.

– Akkor én el is mennék – mondta. – A kapitány hamarosan megkezdi szemléjét, s jobb, ha nem talál itt. – Az ajtónál megtorpant. – Hogy el ne felejtsem, uram – fordult a kereskedő felé, s hangja egyszerre félszeg feszengést árult el –, beszéltem a feleségemmel. Azt mondja, hogy az a kis fagyasztó, amelyet neki küldött, kitűnően működik. Egy fillérjébe se kerül, s az egész hónapra való élelmet lefagyasztja vele. Hálásan köszönöm.

– Szóra sem érdemes.

– A jókora ajtó hangtalanul bezárult a vigyorgó őrmester mögött. Ducem Barr föltápászkodott a székéből.

– Ami azt illeti, megszolgál a fagyasztóért. Nézzük csak meg ezt az újabb könyvet. Tyű, a címe hiányzik! – Vagy egyméternyit letekert a filmből, és a világosság felé tartotta. – Hm, pöcköt a kipufogómba, hogy az őrmester szavával éljek. Devers, hiszen ez A Summa kertje!

– Az-e? – kérdezte a kereskedő minden érdeklődés nélkül. Félretolta a vacsora maradékát. – Üljön le, Barr! Semmi kedvem, hogy meghallgassam ezt a régi irományt. Figyelte, mit mondott az őrmester?

– Hogyne! No és?

– Megindul a támadás. Mi meg itt ülünk!

– Hát hol akar ülni?

– Ugyan, maga is tudja, miről beszélek. Semmi értelme, hogy itt tébláboljunk.

– Úgy gondolja? – Barr óvatosan kiemelte a lejátszóból a régi filmet, és belehelyezte az újat. – Az elmúlt hónap folyamán sok mindent elmondott az Alapítvány történetéből, és ha jól értem, az előző válságok idején az akkori híres vezetők jószerivel egyebet sem tettek, csak ültek és vártak.

– De hát ők tisztában voltak vele, Barr, hogy mire várjanak.

– Azt hiszi? Szerintem csak akkor mondták, hogy tisztában voltak vele, mihelyt túl lettek rajta, és semmi okom kételkedni abban, hogy így is volt. De mi bizonyítja, hogy a dolgok nem ugyanúgy vagy még jobban alakultak volna, ha fogalmuk sincs, mire számíthatnak? A mélyben ható gazdasági és szociológiai erőket nem egyes emberek mozgatják.

– De honnan tudhatjuk – fintorította el az arcát Devers –, hátha rosszabbul alakultak volna? A maga érvei a fejük tetején állnak. – A tekintete elrévedt. – Tegyük föl, hogy kinyiffantam.

– Kit? Riosét?

– Őt.

Barr mélyet sóhajtott. Öreg szemébe kiült hosszú életének minden megpróbáltatása.

– A merénylet nem megoldás, Devers. Én egyszer megpróbáltam, húszéves koromban; úgy rántottak bele. És mire mentem vele? Siwennát megszabadítottam ugyan egy gazfickótól, a birodalmi iga azonban megmaradt. És a Birodalom igája volt a lényeges, nem az az egy gazfickó.

– De Riose nem csupán egy gazfickó, dokikám. Ő jelenti az egész átkozott hadsereget. Nélküle darabokra hullik. Mindenki úgy csüng rajta, mint a csecsszopók. Az őrmesternek a nyála csorog, valahányszor őt emlegeti.

– Akkor is! Vannak más hadseregek és más hadvezérek. Ásson csak mélyebbre. Itt van példának okáért ez a Brodrig. Nála jobban senki sem bírja a császár bizalmát. Ő hajók százait kérhetné, míg Riose kénytelen megelégedni tízzel. Hírből ismerem jól.

– Ismeri? Mit tud róla? – A kereskedő szemében fölcsillanó mohó érdeklődés kioltotta a csalódottságot.

– Rövid jellemzést akar? Alacsony származású jöttment, aki szüntelen hízelgésével csiklandozta a császár hiúságát. Az udvari arisztokrácia – csupa féreg – szívből gyűlöli, mivel sem a családjával, sem alázatosságával nem kérkedhet. Mindenben a császár tanácsadója, és a legaljasabb dolgokban a császár jobbkeze. Cinikus, mert úgy látja jónak, és hűséges, mert ez az érdeke. Nincs még egy ember a Birodalomban, aki olyan rafinált volna a gazságban és olyan mohó az élvezetekben, mint ő. És azt mondják, hogy a császár kegyeihez nem vezet más út, csak rajta keresztül, míg az ő kegyeihez csak az aljasságon át.

– Ejha! – Devers elgondolkozva huzigálta gondosan nyírt szakállát. – És ő az a pasas, akit a császár ideküldött, hogy tartsa rajta a szemét Riosén. Tudja, hogy van egy ötletem?

– Most már tudom.

– Tegyük föl, hogy ez a Brodrig rossz szemmel fogja nézni a mi ifjú hadsereg-bálványunkat!

– Bizonyára már azt is teszi. Nem úgy ismerik, mint aki valakit is kedvelne.

– Tegyük föl, hogy elmérgesedik a dolog. Tán a császár fülébe is eljut, és Riose benne van a pácban.

– Ühüm, nincs kizárva. De hogy akarja mindezt elérni?

– Nem tudom. Esetleg meg lehetne kenni!

A patrícius vidám kacajra fakadt.

– Igen, meg lehetne, de nem ám úgy, ahogy az őrmestert megvesztegette, nem egy zsebhűtőgéppel. De még ha föl is jutna az ő mértékéig, nem érné meg. Talán senkit sem lehet nálánál könnyebben megvesztegetni, ám belőle még a tisztességes korrupció alapvető betyárbecsülete is hiányzik. Rajta nem fog a baksis, még a legzsírosabb sem. Eszeljen ki valami mást.

Devers a térdére tette a lábát, és lábfejét szaporán ide-oda lengette.

– Mi lenne, ha…

– Hirtelen megtorpant, mert az ajtó fölött megint villódzani kezdett a jelzőlámpa, és az őrmester újból megjelent a küszöbön.

– Uram – kezdte, s lázas erőfeszítésébe telt, hogy tisztelettudónak látsszék –, nagyon hálás vagyok a fagyasztóért, meg hogy ön nagy úr létére mindig tisztességgel szól hozzám, bár én csak egy paraszt fia vagyok.

– Fiastyúkbeli tájszólása egyre erősebben kiütközött, olyannyira, hogy már-már az érthetőség rovására ment: az izgalom fölébresztette benne a busa parasztot, s a semmibe mosta az évek kitartó munkájával belé nevelt katonás feszességet.

– Mi a baj, őrmester? – fordult hozzá a siwennai barátságosan.

– Lord Brodrig fog magukhoz jönni. Holnap! Onnan tudom, hogy a kapitány parancsára föl kell készítenem holnapra az embereimet. Díszszemlét fog tartani. Gondoltam, jó, ha előre figyelmeztetem magukat.

– Köszönöm, őrmester, jól tette – mondta Barr. – De hát nyugodjon meg, azért nem kell…

Luk arca azonban leplezetlen félelemről árulkodott. Hangja érdes suttogássá tompult:

– Maguk nem tudják, miket beszélnek róla a katonák! Eladta a lelkét az űr ördögének. Ne nevessenek! Hátborzongató dolgokat mesélnek róla. Azt mondják, puskás emberek kísérik mindenhová, és ha szórakozni támad kedve, csak szól nekik, hogy durrantsák le az első embert, aki az útjukba akad. És azok meg is teszik, ő meg csak nevet. Azt mondják, hogy még a császár is retteg tőle, és ő beszéli rá a császárt, hogy emelje az adókat, és nem enged senkit hozzá, nehogy a fülébe jussanak a nép panaszai. És gyűlöli a tábornokot, ezt is mondják; és hogy megfojtaná egy kanál vízben a tábornokot, mivelhogy ez ilyen kiváló és bölcs. De nem tudja megtenni, mert a mi tábornokunk bárkivel fölveszi a versenyt, és átlát Lord Brodrig gonoszságán.

Az őrmester pislogni kezdett, majd váratlanul félénk mosollyal próbálta elütni kifakadását. Az ajtó felé hátrálva erőteljesen biccentett.

– Emlékezzenek a szavamra. Legyenek résen! És már nem is volt a szobában.

Devers tekintete megfeszült.

– Ez a mi malmunkra hajtja a vizet, nem igaz, dokikám?

– Brodrigon múlik, nemde? – mondta Barr szárazon. Devers azonban gondolataiba mélyedt, s oda sem figyelt. Feszülten gondolkodott.

Lord Brodrig behúzott fejjel lépett be a kereskedelmi hajó szűk lakófülkéjébe. Két fegyveres testőre a sarkában követte, lövésre kész pisztollyal s arcukon a bérelt fogdmegek jellegzetes, mord elszántságával.

A belső titkáron e pillanatban egyáltalán nem látszott, hogy elveszett lélek lenne. Ha az űr ördöge megvásárolta is, semmi látható nyomot nem hagyott rajta. Inkább olybá vehette volna az ember, hogy Brodrig személyében egy darabka udvari módi volt hivatva némi színt hozni a katonai támaszpont egyhangú ridegségébe.

Fényes, kifogástalan öltönyének szabályos, merev vonalai a valóságosnál magasabbnak mutatták, azt a benyomást keltve, hogy szenvtelen tekintete jeges magasságból siklik alá a kereskedő hosszú orrának lejtőjén. Gyöngyház kézelői fátyolosan megrebbentek, amint elefántcsont botját maga elé helyezte, és kecsesen rátámaszkodott.

– Várjon – mondta kurta mozdulatot téve a kezével –, ön itt marad. Hagyja a játékait, nem érdekelnek.

Magához húzott egy széket, gondosan letörülgette fehér botja végének színjátszó szövetével, s helyet foglalt. Devers a másik székre pillantott, Brodrig azonban hanyagul leintette:

– Maga állva marad a Birodalom főurának jelenlétében.

És elmosolyodott.

Devers vállat vont.

– Ha nem érdekli az árum, akkor mért jöttünk ide? – A belső titkár várakozó, hideg tekintete alatt lassan hozzátette: – Uram.

– Hogy ne zavarjon senki – mondta a titkár. – Csak nem gondolja, hogy kétszáz parszeknyi utat megteszek az űrben, csupán hogy a csecsebecséit lássam? Én magára vagyok kíváncsi. – Egy metszett dobozkából kivett egy rózsaszínű tablettácskát, és óvatosan a fogai közé helyezte. Lassan, élvezettel szopogatta. – Például – folytatta – kicsoda ön? Valóban annak a barbár világnak a polgára, amely miatt ez az egész ostoba katonai cécó végbemegy?

Devers komoran bólintott.

– És magát valóban azután fogta el, miután kitört ez a háborúnak tisztelt kakasviadal? Mármint a mi ifjú tábornokunk?

Devers ismét bólintott.

– Úgy! Rendben van, drága külhoni barátom. Látom, nem nagyon vágták föl a nyelvét. No, akkor majd én segítek. A tábornok – szörnyű erőbevetéssel – egy látszatra értelmetlen háborút folytat itt egy isten háta mögötti világért, amely alig nagyobb egy bolhacsípésnél, s amely értelmes ember szemében nem érne meg egyetlen puskalövést sem. Pedig a tábornok nem ostoba. Ellenkezőleg: merem állítani, hogy fölöttébb értelmes. Érti, amit mondok?

– Nem mondhatnám, uram.

A titkár hosszasan vizsgálgatta az ujjai hegyét, majd így folytatta:

– Figyeljen hát ide. A tábornok nem áldozná föl az embereit meg a hajóit meddő dicsvágyból. Igaz, hogy folyton a dicsőség meg a Birodalom becsülete van a száján, azonban a napnál is világosabb, hogy a Hőskor unalmas, vén félistenei közé kerülni – ó, nem, nem ez lebeghet a szeme előtt. Itt többről van szó, mint dicsőségről. Meg aztán az is különös, ahogyan – ki tudja, miért – kíméli magát. Mert ha ön az én foglyom volna, és nekem is csak annyi használhatót árult volna el, mint a tábornoknak, bizony fölmetszeném a hasát, és saját beleivel fojtanám magába a szuszt.

Devers meg se moccant. Csak a szeme rebbent meg kissé, amint az egyik, majd a másik titkári fogdmegre pillantott. Látszott rajtuk a türelmetlen készenlét. A titkár elmosolyodott.

– Nos hát, néma ördög, a tábornok szerint még a pszichoszonda sem hatott önre. Egyébként itt hibát követett el a tábornok, mert meggyőződtem róla, hogy ez az ifjú lőporzacskó nem mondott igazat. – Egészen jó kedvre derült a saját szavaitól. – Tisztelt kereskedő barátom – folytatta –, nekem is van egy elmeszondám, pontosan magára szabták. Mit szól ehhez?

Hüvelyk– és mutatóujja között hanyagul megvillantott néhány finom művű rózsaszín-sárga négyszöget, amelyek félreérthetetlenül elárulták mivoltukat. Devers nem is tétovázott.

– Pénznek nézem – mondotta.

– Az bizony, pénz, méghozzá a Birodalom legjobb valutája, mivel mögötte vannak a birtokaim, amelyekhez képest a császáréi kismiskák. Százezer tallér. És itt! Az ujjaim között! A magáé!

– De mit kér érte cserébe, uram? Jó kereskedő vagyok, s tudom, hogy az üzletnek két vége van.

– Hogy mit kérek? Az igazságot! Mit akar a tábornok? Milyen célt kerget ezzel a háborúval?

Lathan Devers sóhajtott, és elgondolkozva megsimogatta a szakállát.

– Hogy mit akar? – Szemével követte a titkár ujjait, amint Brodrig gondosan, egyenként leszámolta a pénzt. – Egyetlen szóval: a Birodalmat.

– Hm! Milyen eredeti! A végén mindig oda lyukadunk ki. De hogyan? Melyik az az út, amely innen, a galaxis széléről, szélesen és csábítóan, a Birodalom csúcsára vezet?

– Az Alapítványnak – bökte ki Devers elszántan – vannak titkai. Könyvek, régi könyvek; olyan régiek, hogy csak néhány korifeus érti a nyelvüket. Ám a titkok be vannak öltöztetve a rítus meg a vallás köntösébe, ezért senki sem férkőzhet hozzájuk. Én megpróbáltam, és most itt vagyok; odahaza pedig halálos ítélet vár rám.

– Értem. S azok a régi titkok? Százezerért csak méltó vagyok a bizalmas részletekre!

– Az elemek átalakítása – vetette oda Devers könnyedén.

A titkár szeme résnyire szűkült, s némi érdeklődés csillant meg benne.

– Úgy tudom, hogy az atom törvényei lehetetlenné teszik az átalakítást.

– Ami igaz is, ha atomerőt használunk. De a hajdani öregek ügyes fiúk voltak. Vannak az atomnál hatalmasabb erőforrások is. Ha az Alapítvány hallgatna rám, és kiaknázná ezeket a forrásokat…

Devers enyhe bizsergést érzett a gyomrában. A zsinór megrándult, a hal kezdi már pedzeni.

– Folytassa! – mondta türelmetlenül a titkár. – Biztos vagyok abban, hogy a tábornok mindezzel tisztában van. De mi a szándéka, ha befejezi ezt az operetthadjáratot?

Devers hangja meg se rezzent.

– Az atomátalakítás segítségével kezébe kaparintja a Birodalom egész gazdaságát. A bányabirtokok egy fabatkát sem fognak érni, ha egyszer Riose alumíniumból képes lesz wolframot vagy vasból irídiumot előállítani. Dugába dől az egész termelési berendezkedés, amely egyes elemek ritkaságára és mások bőségére épül föl. A Birodalomra, mióta fönnáll, még nem várt ekkora megpróbáltatás, és egyedül Riose tartja kezében a megoldás kulcsát. Aztán ott van az az új erő, amelyet említettem, és Riosét nem fogja semmiféle vallási aggály visszatartani attól, hogy éljen is vele. Nincs az az erő, amely föl tudná tartóztatni. Már az Alapítvány torkán tartja a kezét; ha végez vele, két év sem telik bele, és ő lesz a császár.

– Nahát! – nevetett Brodrig könnyedén. – Vasból irídium, azt mondta? Hallgasson ide, elárulok magának egy államtitkot. Tud arról, hogy az Alapítvány már kapcsolatba lépett a tábornokkal?

Devers háta megmerevedett.

– Meglepődött? De hát miért ne? Ez a logikus, nem? Évi száz tonna irídiumot ígértek neki a béke fejében. Száz tonna vasat, amelyet, hogy mentsék a bőrüket, vallási elveik megsértésével irídiummá alakítottak át. Tisztes ajánlat, de nem csoda, hogy a mi szilárd és megvesztegethetetlen tábornokunk visszautasította, ha egyszer az irídiummal együtt a Birodalmat is a kezébe kaparinthatja. És szegény Cleon azt hitte, hogy ez az egyetlen becsületes tábornoka. Nagy szakállú kereskedő barátom, megszolgálta a pénzét.

Feléje dobta, s Devers elkapdosta a röpülő bankókat. Lord Brodrig megállt az ajtónál, és visszafordult.

– Még valamit, kereskedő barátom. Az én fegyveres pajtásaimnak hiányzik a középfülük, a nyelvük, a nevelésük és az értelmük. Se nem hallanak, se nem beszélnek vagy írnak, de még a pszichoszonda is hatástalan marad rájuk. Nagyon értenek viszont egyvalamihez: hogy szépen eltegyenek valakit az útból. Én magát, ember, százezer tallérért megvásároltam. És nem is csináltam rossz vásárt. Ha valaha is elfelejtené, hogy eladta magát, és mondjuk… megpróbálná Riose előtt is elismételni a beszélgetésünket, akkor önnek vége. Méghozzá én fogom kitalálni a módját, hogyan.

És ez a kifinomult arc egyszerre megkeményedett: kíméletlen kegyetlenség fagyott rá ajkára, s torzította vigyorrá a kiszámított mosolyt. Devers egy röpke pillanatra fölismerni vélte az űr ördögét, aki az ő vevőjét megvásárolta, és most kiült a tekintetébe.

Brodrig némán elindult lakosztálya felé; „pajtásai” lövésre kész pisztollyal követték.

Ducem Barr kérdésére pedig borús elégedettséggel azt válaszolta:

– Az egészben az a legfurcsább, hogy ő vásárolt meg engem!

A nehéz két hónapja folyó hadjárat nem múlt el nyomtalanul Bel Riose fölött. Mozgása elnehezült, de annál könnyebben dühbe jött. Türelmetlenül ráförmedt az őt istenítő Luk őrmesterre:

– Várj odakint, és kísérd vissza ezeket az embereket a szállásukra, mihelyt végzek velük. Senki emberfia nem léphet be, csak ha én szólítom. Az égvilágon senki, értetted?!

Az őrmester tisztelegve kihátrált a szobából, Riose pedig undorodva fölmarkolta az asztalára készített papírokat, bedobta a fiókba, és rájuk csapta az ajtót.

– Üljenek le – vetette oda foghegyről a két férfinak. – Nincs sok időm. Ami azt illeti, már nem kellene itt lennem, de még látni akartam magukat.

Ducem Barr felé fordult, aki hosszú ujjaival érdeklődéssel simogatta a kristálykockát, benne ő császári felsége, II. Cleon ráncos, szikár arcmásával.

– Először is, patrícius, a maga Seldonja vesztésre áll. Meg kell hagyni, jól hadakozik, mert ezek az alapítványiak úgy rajzanak, akár az ostoba méhek, s ész nélkül verekednek. Minden egyes bolygót elkeseredetten védelmeznek, s ha egyet elfoglalunk, nyomban föllángol rajta a lázadás, s legalább annyi vesződséggel jár a megtartása, mint a megszerzése. De megszerezzük őket, s meg is tartjuk. A maga Seldonja vesztésre áll.

– De még nem veszített – dörmögte Barr tisztelettudóan.

– Az Alapítvány kevésbé derűlátó. Milliókat ígérnek nekem, csak hogy ne vessem alá Seldonjukat a végső próbának.

– Hallottam ezt a szóbeszédet.

– Úgy, tehát a szóbeszéd előttem járt? A legutolsóról is fecsegnek?

– Mi a legutolsó?

– Az, hogy Lord Brodrig, a császár kegyence, saját kérésére a helyettesem lett.

Devers először nyitotta szólásra a száját.

– Saját kérésére, főnök? Hogyhogy? Avagy nem kezdi tán megkedvelni a fickót? – tette hozzá kuncogva.

Riose hangja nyugodt maradt:

– Nem, nem mondhatnám. Mindössze az történt, hogy megítélésem szerint megfelelő árat fizetett a tisztségért.

– Mégpedig?

– Mégpedig azt, hogy erősítést kért a császártól. Devers fölényes mosolya szélesebbre nyílt.

– Beszélt a császárral, mi? És le merném fogadni, főnök, hogy maga alig várja ezt az erősítést, pedig sohasem fog megérkezni. Így van?

– Téved! Már meg is érkezett. Öt sorhajó, fényes és erős egytől egyig, meg a császár személyes jókívánságai újabb hajók ígéretével. Valami baj van, kalmár barátom? – tette hozzá epésen.

Devers nagy nehezen kipréselte hirtelen megmerevedett ajkai közül:

– Semmi.

Riose kilépett az íróasztal mögül, és kezét a pisztolyán tartva a kereskedő elé állt.

– Mondja csak, kereskedő barátom, mi a baj? Úgy tűnik, mintha fölkavarta volna a hír. Csak nem változott meg a véleménye az Alapítványról?

– Egyáltalán nem.

– Ami azt illeti, van egy-két zavaros momentum maga körül.

– Azt mondja, főnök? – Devers mereven elmosolyodott, s a zsebében ökölbe szorult a keze. – Rajta, csak sorolja elő, hadd üssem ki őket sorra-rendre.

– Tessék. Nagyon is könnyen a kezünkbe került. Az első lövésre előbújt átégett pajzsa mögül. Könnyedén kiszáll a háborújából, s még jutalomra sem tart igényt. Hát nem érdekes?

– Minden vágyam az, főnök, hogy a győztes oldalon találjam magam. Lehet velem beszélni, nem maga mondta?

Riose a torka mélyéről préselte ki a szavakat:

– Megengedem. De azóta egyetlen kereskedőt sem sikerült elkapnunk. Csupa olyan kereskedelmi hajóval találkoztunk, amelyik elég gyors ahhoz, hogy kedvére kereket oldjon. Csupa olyan kereskedelmi hajóval, amelyiknek elég erős a pajzsa ahhoz, hogy egy könnyű cirkáló minden tűzerejére fittyet hányjon, ha a harcot választja. És csupa olyan kereskedővel, aki inkább választotta a hősi halált, ha arra került a sor. Vizsgálataink szerint kereskedők szítják és irányítják a megszállt bolygók gerillaharcait meg a megszállt térségeken való rajtaütéseket. Ezek szerint maga lenne az egyetlen józan belátású ember? Aki nem bocsátkozik harcba, de meg sem futamodik, és inkább áruló lesz, noha senki sem kényszerítette rá? Páratlan ember, csodálatosképpen páratlan. Mondhatni: gyanúsan páratlan.

– Nem vitatkozom önnel, bár semmit sem vethet a szememre – felelte Devers nyugodtan. – Hat hónapja, hogy itt vagyok, s igazán jól viseltem magam.

– Ez igaz, de én jó bánásmóddal fizettem ezért. Érintetlenül visszaadtam a hajóját, és minden tiszteletet megadtam magának, mégis adós maradt. Hasznát vehettük volna például, ha önszántából elmond egyet s mást a portékáiról. Az az érzésem, hogy az Alapítvány egyik-másik csúnya fegyverét ugyanazok az atomelvek működtetik. Igazam van?

– Én csak egy kereskedő vagyok – mondta Devers –, nem tartozom azok közé a nagyokos műszakiak közé. Csak eladom a portékát, csinálni nem én csinálom őket.

– Ez mindjárt kiderül. Épp ez az, ami most ide hozott. Például át fogjuk kutatnia hajóját egyszemélyes erőpajzs után. Igaz, hogy ön sohasem hordta, az Alapítvány katonái ellenben viselik. Ez kézenfekvő bizonyítékkal fog szolgálni, hogy egyet s mást eltitkolt előlünk. Igazam van?

Választ nem kapott. Folytatta:

– De lesz egyéb kézenfekvő bizonyság is. Magammal hoztam az elmeszondát. Egyszer ugyan csődöt mondott, de az ellenségtől mindig tanul az ember.

Hangja sima volt, de fenyegető, s Devers érezte, hogy a tábornoki pisztoly, amely eddig a tokjában lapult, keményen a hasfalához nyomódik. A tábornok hanga nyugodt maradt:

– Le fogja venni a karkötőjét és minden egyéb fémdíszét, majd átadja nekem! Óvatosan! Mert ugyebár az atommezőket el lehet torzítani, s az elmeszonda csupa zörejt fog rögzíteni. Helyes! Adja csak ide!

A tábornok asztalán fölvillant a vevőkészülék, s egy üzenethenger kattant be az üregébe, nem messze onnan, ahol Barr még mindig a kezében forgatta a trimenziós császári mellképet.

Riose lövésre kész fegyverrel az íróasztala mögé lépett.

– Maga is, patrícius – fordult Barrhoz. – A karkötője elárulta. De mert korábban jó szolgálatot tett, s én nem vagyok bosszúálló, ezért a családja sorsát attól teszem függővé, hogy mire jutok magával a pszichoszonda segítségével.

Riose előrehajolt az üzenetkapszuláért. Ekkor Barr fölemelte a kristályba foglalt Cleon-mellszobrot, és nyugodtan, módszeresen lesújtott vele a tábornok fejére.

Mindez olyan hirtelen történt, hogy Deversnek felocsúdni sem volt ideje meglepetéséből. Mintha egyszerre ördög költözött volna az öregemberbe.

– Kifelé! – sziszegte a fogai között. – Gyorsan! – Fölkapta Riose elejtett fegyverét, és az ingébe rejtette.

Luk őrmester feléjük fordult, amint a lehető legkeskenyebb ajtórésen kisurrantak. Barr könnyedén rászólt:

– Vezessen, őrmester!

Devers becsukta maguk mögött az ajtót.

Luk őrmester szó nélkül elindult előttük a szállásuk felé, majd pillanatnyi habozás után tovább vezette őket, mivel a bordái között érezte egy sugárpisztoly csövét, s a fülébe süvöltött egy kemény hang:

– A kereskedőhajóhoz!

Devers előrement, hogy kinyissa a légzsilipet; ezalatt Barr a katonához fordult.

– Luk, maga itt marad! Rendesen viselkedett, ezért nem öljük meg.

Az őrmester azonban fölismerte a pisztolyon a monogramot. Elfúló hangon ordítani kezdett:

– Maguk megölték a tábornokot!

Artikulátlan, állati üvöltéssel vakon a pisztoly tűzokádó csöve elé vetette magát, és cafatokra tépve a földre rogyott.

A kereskedelmi hajó a kietlen bolygó fölé emelkedett, még mielőtt a jelzőlámpák kísérteties fénye fölvillant volna, de hamarosan több fekete árny is kirajzott a tejszínű pókhálógubanc, a nagy galaxis irányába.

– Kapaszkodjon meg, Barr – mondta Devers komoran –, és meglátjuk, van-e olyan hajójuk, amely fölvehetne velem a versenyt.

Jól tudta, hogy nincs ilyen.

És mihelyt kiértek a nyílt űrbe, a kereskedő hangja tompán és színtelenül koppant:

– Brodrig nagyon is mélyen lenyelte a horgot. Úgy látszik, osztozni akar a tábornok sorsában.

– Hajójuk sebesen szelte az űrt, amerre a galaxis csillagtömkelege derengett a messzeségben.

8. A Trantor felé

Devers közel hajolt az élettelen kis gömbhöz, s az élet jele után kutatott benne. Az iránykereső lassan és módszeresen végigpásztázta tűhegyes jeleivel az űrt. Barr szótlanul leste őt alacsony lócájáról a sarokban.

– Lemaradtak? – érdeklődött kíváncsian.

– A birodalmi fiúk? Le. – A kereskedő dörmögésében érződött a türelmetlenség. – A teknőtől rég megugrottunk. Nagy ég! Amilyen vakon nekivágtunk a hipertérnek, csoda, hogy nem valamelyik napnak a gyomrában kötöttünk ki. Akkor sem érhettek volna utol bennünket, ha gyorsabbak nálunk, pedig hát nem azok.

Hátradőlt, és egyetlen rántással lazított a gallérján.

– Csak tudnám, mit kerestek azok a birodalmi gyerekek itt! Lehet, hogy egyik-másik elkalandozott volna?

– Ezek szerint az Alapítványra akar eljutni.

– Az Egyesülettel akarok kapcsolatba lépni, legalábbis szeretnék.

– Az Egyesülettel? Az meg micsoda?

– A Független Kereskedők Egyesülete. Nem hallott még róla? Különben nem maga az egyetlen. Még nem terjedt el a híre.

Egy ideig csönd telepedett a néma vevőkészülék köré.

– Belül van a hatósugáron? – kíváncsiskodott Barr.

– Nem tudom. A leghalványabb fogalmam sincs, hol vagyunk, csak vaktában száguldozunk. Ezért kell használnom az iránykeresőt. Évekbe is beletelhet, mire valahová kilyukadunk.

– Csak nem?

Barr mutatóujja fölemelkedett. Devers fölugrott, és igazított a fülhallgatókon. A kicsiny, homályos gömb belsejében remegni kezdett egy halvány fehér pontocska.

Devers fél órán keresztül babusgatta ezt a törékeny, tétova fonalat, amely a hipertéren át összekötötte őt egy távoli ponttal, ahová a lusta fény ötszáz év alatt érne csak el.

Aztán reményét vesztve hátravetette magát a székén. Fölemelte a fejét, és lecsapta a fejhallgatót.

– Harapjunk valamit, dokikám! Ha kedve van, vehet egy tűzuhanyt, csak csínján bánjon a forró vízzel.

Leguggolt az egyik faliszekrény elé, és végignézte a tartalmát.

– Remélem, nem vegetáriánus?

– Mindenevő vagyok – felelte Barr. – De mi van az Egyesülettel? Megszakadt vele a kapcsolat?

– Úgy látszik. Jóval kívül van a hatótávolságon. De mindegy. Amit akartam, megtudtam.

– Felegyenesedett, és két fémdobozt helyezett az asztalra.

– Várjon öt percet, dokikám, aztán ezzel a kapcsolóval fölnyithatja. Tányért, villát, ételt, mindent megtalál benne. Praktikus, ha sietős az ember dolga, és nem ad olyan csekélységekre, mint a szalvéta. Gondolom, kíváncsi rá, mit sikerült megtudnom az FKE-től.

– Ha nem titok…

Devers megrázta a fejét.

– Magának nem. Riose igazat mondott.

– A váltságdíj felajánlásáról?

– Ühüm. Felajánlották, aztán visszavonták. Rosszul állnak a dolgok. Loris külső napjainak tájékán csata dúl.

– Loris az Alapítvány közelében van?

– Hogy? Persze, maga nem tudhatja. A régi Négy Királyság egyike. Úgy is mondhatnám, a belső védelmi vonal része. De nem ez a legrosszabb. Olyan nagy hajókkal találták szemközt magukat, amilyeneket korábban nem láttak. Ez azt jelenti, hogy Riose nem a levegőbe beszélt. Valóban kapott új hajókat, Brodrig valóban köpönyeget fordított, én meg valóban megkavartam a kását.

Zord tekintettel megnyomta az ételtartó kapcsolóját, és leste, amint lassan szétnyílik a doboz. A sűrű, levesszerű étel illata betöltötte a fülkét. Ducem Barr már javában falatozott.

– Vagyis benne vagyunk a pácban – szólt. – Itt semmit sem tehetünk. Az Alapítvány felé képtelenek vagyunk áttörni a birodalmi vonalat. Az egyetlen okos dolog, amit tehetünk, hogy ülünk és várunk. Ám ha Riose már a belső vonalaknál tart, akkor azt hiszem, nem kell sokáig várakoznunk.

Devers lecsapta a villáját.

– Még hogy várni? – csattant föl dühösen. – Maga megteheti. Maga nem kockáztat semmit.

– _ Úgy gondolja? – mondta Barr keserű mosollyal.

– Igenis úgy gondolom. – Deversből kitört a düh. – Nyíltan megmondom, elegem van abból, hogy ezt az egészet úgy szemléljem, mint valami bolhacirkuszt a nagyító alatt. Valahol arrafelé barátaim esnek el, és egy egész világ: a hazám sorsa is kockán forog. Maga kívülálló, miért is bánná?

– Én is láttam a barátaimat elhullani – mondta az öregember lehunyt szemmel, kezét élettelenül az ölében nyugtatva. – Nős?

– A kereskedők nem házasodnak – mondta Devers.

– Nos, nekem két fiam van, meg egy unokaöcsém. Figyelmeztettem őket, de több ok miatt nem tehettek semmit. A mi megmenekülésünk az ő halálukat jelenti. A lányomnak meg a két unokámnak, remélem, sikerült biztonságban elhagyniuk a bolygót, de még így is többet kockáztattam és vesztettem magánál.

Devers mord és kegyetlen volt.

– Tudom. De választhatott. Ha akart volna, együttműködhetett volna Rioséval. Én egy percig se kértem magát…

Barr megrázta a fejét.

– Nem választhattam, Devers. Hogy megnyugtassam a lelkiismeretét, nem magáért tettem kockára a fiaim életét. Ameddig csak mertem, Riose kezére játszottam. De ott volt a pszichoszonda.

A siwennai patrícius kinyitotta a szemét, s tekintetében fájdalom izzott.

– Egyszer már fölkeresett Riose; ennek több mint egy éve. Valami varázslókról meg a körülöttük kialakult kultuszról beszélt, az igazságra azonban nem jött rá. Többről van itt szó, mint a kultuszról. Tudja, már negyven éve, hogy a hazám abban a kegyetlen igában sínylődik, amely a maga világát is fenyegeti most. Öt fölkelést vertek le. Akkor én rábukkantam Hari Seldon régi történetére – és most ez a „kultusz” vár.

– Várja a „varázslók” eljövetelét, s készül a napra. A fiaim vezetik a várakozók táborát. Ez az a titok, amely bennem lakozik, s amelyet féltettem a szondától. Ezért a fiaimnak túszokként kell meghalniuk. A másik lehetőség az, hogy felkelőkként pusztulnak el, s velük együtt a fél Siwenna. Amint látja, nem volt választásom. És kívülálló sem vagyok.

Devers lesütötte a szemét, s Barr csendesen folytatta:

– A Siwenna minden reménységét az Alapítvány győzelmébe veti. Fiaim az Alapítvány győzelméért áldozták fel életüket. És Hari Seldon a Siwenna elkerülhetetlen megmenekülését nem számította ki előre, mint az Alapítványét. Az én népemért csak reménységem van, semmi bizonyosságom.

– Mégis megelégszik a várakozással, jóllehet a birodalmi hajóhad Lorist ostromolja.

– Teljes bizodalommal várakoznék akkor is – válaszolta Barr póztalanul –, ha magán a Terminus bolygón landoltak volna.

A kereskedő reménytelenül elfintorította a száját.

– Nem tudom. Nem hinném, hogy csak úgy magától rendbe jönne minden, mint valami varázslattól. Pszichohistória ide vagy oda, tény, hogy azok szörnyen erősek, mi pedig gyengék vagyunk. Mit tud itt Seldon csinálni?

– Itt semmit se kell csinálni. Már meg van csinálva. Már folyamatban van. Az, hogy maga nem hallja a kerék nyikorgását, meg hogy nincs semmi csinnadratta, nem von le semmit a bizonyosságból.

– Lehetséges. Mégis amondó vagyok, hogy jobban tette volna, ha a biztonság kedvéért szétveri Riose fejét. Veszélyesebb ellenség, mint az egész hadsereg.

– Szétverni a fejét? Amikor Brodrig a helyettese? – Barr arca eltorzult a gyűlölettől. – A hazám itta volna meg a levét. Brodrig régen kimutatta a foga fehérjét. Van egy világ, ahol öt évvel ezelőtt megtizedelték a férfi lakosságot csak azért, mert elmaradtak az adóval. És ki volt az adószedő? Ugyanez a Brodrig. Hadd éljen csak Riose. Százszor kegyetlenebb büntetés vár rá.

– De hát hat hónap – hat hónap! – az ellenség fellegvárában, és mit tud fölmutatni? – Devers ökölbe szorította izmos tenyerét, hogy beleropogtak az ujjai. – Az égvilágon semmit!

– Várjon csak. Erről jut eszembe… – Barr kotorászni kezdett a zsebében. – Ezt tán beszámíthatja. – És az asztalra tette a kis fémhengert.

– Mi ez? – kapta föl Devers mohón.

– Az az üzenetkapszula, amelyet Riose kapott, mielőtt fejbe kólintottam volna. Ezt a javamra tudja írni?

– Nem tudom. Attól függ, mi van benne. – Devers leült, és óvatosan forgatta kezében a kis fémtokot.

Amikor Barr kilépett a hideg zuhany alól, és jólesően átadta magát a szárító langyos légáramának, Deverst méla tűnődésben találta a munkaasztala mellett.

A siwennai ütemesen csapkodni kezdte a testét a tenyerével, s az egyes csattanások közé betűzött egy-egy szót:

– Mi az, mit csinál?

Devers fölemelte a fejét. Szakállában izzadságcseppek csillantak meg.

– Föl akarom bontani ezt a kapszulát.

– Föl tudja bontani Riose egyéni kombinációja nélkül? – kérdezte a siwennai némi meglepetéssel a hangjában.

– Ha nem tudom, akkor kilépek az Egyesületből, és soha életemben nem fogok többé hajókormányhoz ülni. Már a kezemben van a belsejéről kapott háromrétegű elektronikus analízis, aztán meg vannak olyan micsodáim, amelyeknek hírét sem hallották a Birodalomban, speciálisan a kapszulák felnyitására. Ha nem tudná, azelőtt betörő voltam. Egy kereskedőnek mindenhez konyítania kell valamelyest.

Mélyen a kis tokocska fölé hajolt. Egy apró, lapos műszerrel óvatosan meg-megérintette, és a szerszám minden futó érintésre vörösen fölszikrázott.

– Egyébként is durva munka ez a kapszula – folytatta. – Ezek a birodalmi gyerekek nem valami erősek a finom munkában. Csak rá kell nézni. Látott már alapítványi kapszulát? Feleakkora, mint ez, és mindamellett elektronikus vizsgálóval sem lehet hozzáférni.

Egyszerre megdermedt; a zekéje alatt láthatóan megfeszültek a vállizmai. A parányi műszert óvatosan odanyomta, és…

Zajtalanul történt az egész, csak Devers megkönnyebbült sóhaja hallatszott. A csillogó gömböcske föltárta üzenetét, mint valami pergamentekercset.

– Brodrig küldte – mondta. Majd fitymálva hozzátette: – Az, amin az üzenet van, tartós anyagból készült. Az alapítványi kapszulában egy percen belül gázzá illan.

Ducem Barr azonban csendre intette. Gyorsan átfutotta a szöveget.

AMMEL BRODRIGTÓL, Ő CSÁSZÁRI FELSÉGE RENDKÍVÜLI KÖVETÉTŐL, TITKOS BELSŐ TANÁCSOSTÓL, A BIRODALOM FŐURÁTÓL

BEL RIOSÉNAK,

SlWENNA TARTOMÁNY

KATONAI KORMÁNYZÓJÁNAK,

A BIRODALMI HADERŐK TÁBORNOKÁNAK,

A BIRODALOM FŐURÁNAK

ÜDVÖZLET!

Az 1120. sz. BOLYGÓ BESZÜNTETTE AZ ELLENÁLLÁST. A TÁMADÁS AZ ELŐZETES TERVNEK MEGFELELŐEN AKADÁLYTALANUL FOLYTATÓDIK. Az ELLENSÉG SZEMMEL LÁTHATÓAN GYENGÜL. A REMÉLT VÉGCÉLT BIZONNYAL ELÉRJÜK.

Barr fölemelte fejét a csaknem mikroszkopikus írásról, és dühösen kifakadt:

– A hülye! Az átkozott, gyalázatos piperkőce! Ez neki üzenet?

– He? – fordult feléje bizonytalan csalódottsággal az arcán Devers.

– Se füle, se farka! – mondta Barr mérgesen. – A mi tányérnyaló követünk tábornokot játszik. Riose távollétében most ő a hadsereg-főparancsnok, és hitvány lelkének jólesik, ha cikornyás jelentéseket böfög föl a katonai ügyekről, amikhez egyébként semmit sem konyít. „Ez és ez a bolygó beszüntette az ellenállást!” „A támadás folytatódik!” „Az ellenség gyöngül!” Az üresfejű páva!

– Egy pillanatra! Várjon csak!

– Dobja el! – Az öregember sértődötten elfordult. – A galaxis a tanúm rá, egy percig sem reméltem, hogy világrengető fontosságú lesz, de azt azért elvárhatja az ember, hogy háború idején a legközönségesebb üzenet elfogása is porszem lehet a hadigépezetben, és később komplikációkat okozhat. Emiatt vágtam zsebre. De ez?! Inkább hagytam volna ott, ahol volt. Legalább elvett volna egy percet Riose idejéből, amelyet most sokkal hasznosabban fog fölhasználni.

Devers azonban felegyenesedett.

– Abbahagyná végre a hiábavaló fecsegést? Seldonra…

Az írott szalagot Barr orrá alá nyomta.

– Olvassa csak el még egyszer! Hogyan értelmezi a „remélt végcél” szavakat?

– Az Alapítvány meghódítása. Nem?

– Igen? És ha a Birodalom meghódításáról van szó? Hisz tudja, hogy ez a végcél lebeg a szeme előtt.

– És ha így van?

– És ha így van! – Devers féloldalas mosolya elveszett a szakállában. – Nos, ide figyeljen, majd én megmutatom.

A cikornyás aláírású tekercset egy ujjal visszacsúsztatta a nyílásába, ahol az halk surranással eltűnt, s a gömböcske újból visszanyerte előbbi érintetlenségét. Valahol belül lágyan ciripelni kezdett a szerkezet, amint fölbomlott a beállított kombináció.

– Tehát aki nem ismeri Riose egyéni kombinációját, semmilyen módszerrel nem tudja fölbontani ezt a kapszulát, ugye?

– A Birodalomra, senki – hagyta rá Barr.

– Akkor hát a benne foglalt bizonyítékot sem ismerhetjük, s a megbízhatóságához sem férhet kétség.

– A Birodalomra, igen – mondta Barr.

– És a császár föl tudja bontani, nemde? Az állami tisztviselők egyéni kombinációit nyilván szokták tartani – Alapítványnál legalábbis ez a helyzet.

– A Birodalom központjában is – bólintott Barr.

– Így ha maga, mint siwennai patrícius és a Birodalom főura, tudomására hozza ennek a Cleonnak, vagyis a császárnak, hogy kedvenc papagája meg a legfényesebb tábornoka összeszűri a levet az ő megdöntésére, és bizonyítékul átnyújtja neki a kapszulát, vajon hogyan fogja ő értelmezni a Brodrig-féle végcélt?

Barr kóválygó fejjel a székre hanyatlott.

– Várjon, nem tudom követni. – Sovány arcát tapogatva kifakadt: – Ugye, ezt nem gondolja komolyan?

– De igen. – Deversben fölforrt a düh. – Figyeljen ide! Az utóbbi tíz császár közül kilencnek valamelyik nagyra törő tábornoka vágta át a torkát, vagy fordította ki a belét. Hisz maga mondta ezt nemegyszer. A jó öreg császár nem sokat teketóriázna, s Riose feje már röpülne is lefelé.

Barr tanácstalanul dünnyögött az orra alatt:

– Ez valóban nem tréfál. A galaxisra, ember, csak nem gondolja, hogy egy Seldon-válságot elháríthat egy ilyen erőszakolt, regénybe illő, hebehurgya ármánykodással? És ha a kapszula nem kerül az ön kezébe? Ha Brodrig nem használja a „végső” kitételt? Seldon nem bízta magát a vak véletlenre.

– Ha a vak véletlen nekünk kedvez, hol az a törvény, amely megtiltaná, hogy Seldon is a javára fordítsa?

– Bizonyára. De… de… – Barr megtorpant, majd látszott, hogy nyugalmat próbál erőltetni magára. – Hallgasson ide! Először is: hogyan akar maga a Trantorra jutni? Azt se tudja, hol keresse; én sem emlékszem a koordinátáira, nem is beszélve a változóiról. Hisz még azzal sincs tisztában, pillanatnyilag melyik pontján tartózkodunk az űrnek.

– Az űrben nem lehet eltévedni – mosolygott Devers. Már ott is volt a kormánynál. – Irány a legközelebbi bolygó, és máris a kezünkben van a pontos helymeghatározás meg a legjobb hajóstérkép, amelyet Brodrig százezer bagóján csak venni lehet.

– Meg egy golyó a hasunkban. Személyleírásunkat a Birodalomnak ebben a sarkában nyilván minden bolygóra eljuttatták.

– Dokikám, ne legyen már olyan értetlen! – mondta Devers türelmesen. – Riose azt mondta, hogy a hajóm túl könnyen megadta magát, és higgye el, nem beszélt a levegőbe. Ennek a járműnek van akkora tűzereje, és van olyan erős pajzsa, hogy bármivel szembe merjünk nézni a határnak ezen a tájékán. Azonkívül személyi pajzsaink is vannak. A birodalmi legények, elárulom magának, nem találtak rájuk; de éppen ezt akartuk, nem?

– Jól van – mondta Barr –, jól van. Mondjuk, eljut a Trantorra. De hogy kerül a császár elé? Azt hiszi tán, hogy fogadóórákat tart?

– Ezen ráérünk törni a fejünket, ha odaértünk – mondotta Devers.

– Hát jó! – dörmögte Barr lemondóan. – Már egy fél évszázada az a vágyam, hogy mielőtt meghalok, még meglássam a Trantort. Legyen a maga akarata szerint.

A lámpák pislogni kezdtek, amint a hiperatommotorok földübörögtek. A gyomrukban érzett enyhe nyomás adta a tudtukra, hogy a hipertérbe siklottak át.

9. A Trantoron

A csillagok olyan sűrűn követték egymást, mint a gyom a gondozatlan földön, és Lathan Deversnek első ízben kellett élnie a tizedesponttól jobbra következő számokkal, amikor a hiperrégiókon át vezető útvonalakat kiszámította. Szinte bezártnak érezte magát, hiszen egy-egy alkalommal fényévnyi távolságnál nagyobb ugrást nem engedhetett meg. Volt valami fenyegetően félelmetes az égboltban, amely minden irányban összefüggő ragyogással vette körül őket. Mintha egy végtelen sugártengerben hajóztak volna.

És egy tízezer csillagból álló raj közepén, amely cafatokra tépte a környék sápadt sötétségét, ott keringett a Trantor, a hatalmas császári bolygó.

Több volt ez, mint egy bolygó: a húszmillió csillagrendszerből álló Birodalom eleven szívverése lüktetett rajta. Egyetlen funkciója volt: a kormányzás, egyetlen célja: a kormány, és egyetlen terméke: a törvény.

Eltorzult világ volt ez. Az embereken kívül semmilyen élőlény nem lakta, ha nem számítjuk az ölebeiket s azok élősködőit. A császári palota több száz négyzetkilométeres területén kívül egyetlen fűszálat, egyetlen tenyérnyi fedetlen földet sem lehetett látni. A palotán kívül víz is csak a roppant, föld alatti ciszternákban volt, amelyekben az egész bolygó vízkészletét tárolták.

Az elpusztíthatatlan, rozsdamentes, fényes fémburkok, amelyek a bolygó egész felületét befedték, alapjául szolgáltak a bolygót behálózó fémépítmények tömkelegének is. Függőhidak füzére, folyosók csipkehálója, hivatali helyiségek sejtrengetege, kilométerekre terjedő üzletalagutak, az esténként csillogó vidámságra éledő tetőteraszok – mindez összefüggő fémlabirintussá állott össze.

Bejárhattad az egész bolygót anélkül, hogy kiléptél volna ebből az épületlabirintusból, vagy megpillantottad volna magát a várost.

Egész hajóhad, nagyobb, mint ahány hadihajója valaha is volt a Birodalomnak, rakta ki terhét naponta, hogy táplálja azt a negyvenmilliárd emberi lényt, aki cserébe nem tett mást, mint hogy kibogozta azt a miriádnyi fonalat, amely ide, az emberiség valaha is ismert legkomplexebb kormányzati rendszerének adminisztrációs központjába összefutott.

Húsz mezőgazdasági világ volt az éléskamrája. Egy egész világegyetem szolgált neki.

A két roppant fémkar két oldalról szorosan közrefogta a kereskedőhajót, és gyöngéden lecsúsztatta a hangár felé lejtő jókora rámpán. Devers már átevickélt azon a számtalan bonyolult akadályon, amelyet egy papírban fogant és négy példányban kitöltendő űrlapoknak élő világ képes volt föltornyozni.

Már az űrben elkezdődött, ahol meg kellett állniuk, hogy a mintegy száz kérdőív közül az elsőt kitöltsék. Aztán ugyanannyi kihallgatás, egy kötelező rutinszondázás, a hajó lefényképezése, a két utas kombinációjának alapos megvizsgálása, majd a kombináció rögzítése, a vámvizsgálat, a leszállási illeték lerovása, végül a személyi okmányok és a látogatóvízumok ellenőrzése.

Ducem Barr, mint siwennai, a császár alattvalója volt, Lathan Deverst azonban a megfelelő okmányok nélkül nem tudták hova sorolni. Az ügyintéző hivatalnok odavolt a bánattól, de Deversnek nem tudta engedélyezni a belépést. Sőt közölte, hogy igazság szerint hivatalos vizsgálat végett le kellene őt tartóztatnia.

Valahonnan előkerült egy vadonatúj, ropogós száztalléros bankó, amelynek Lord Brodrig birtokai szolgáltak fedezetül, és feltűnés nélkül gazdát cserélt. A megfelelő fiókból új kérdőív került elő. Ez gyors és pontos kitöltést nyert, s Devers kombinációja megfelelően és illően csatoltatott hozzá.

A két férfi, a kereskedő meg a patrícius a bolygóra lépett.

A hangárban a kereskedőhajó csupán egyike volt a sok járműnek, amelynek helyet kellett találni, amelyet le kellett fényképezni, nyilvántartásba venni, a rakományát följegyezni, az utasok személyazonossági iratait lemásolni, és mindezekért behajtani, elkönyvelni és nyugtázni a megfelelő illetéket.

Ezután Devers egy tágas teraszon találta magát, ahol a tűző fehér napfényben nők csevegtek, gyerekek hancúroztak, és férfiak bámulták tunyán egy-egy pohár ital társaságában a Birodalom híreit szerteharsogó jókora képernyőket.

Barr leszurkolt egy megfelelő értékű irídiumérmét, s birtokába vette az egyik újsághalom, a Trantoron megjelenő Birodalmi Hírek, a hivatalos kormánylap legfelső példányát. Az újságbolt belsejéből kihallatszott a gépek lágy kattogása, amint a folyosón tízezer, légi úton hatezer mérföldre levő központi szerkesztőség gyors gépeivel szinkronban nyomták az újabb és újabb kiadásokat, mint ahogyan ezzel egy időben bolygószerte tízmillió hasonló hírlapirodában tízmillió gép ontotta ugyanazt a kiadást.

Barr átfutotta a címeket, s csendesen megszólalt:

– Mit csinálunk először?

Devers megpróbált úrrá lenni levertségén. Otthonától messzire sodródott, idegen környezetbe, amely lesújtotta bonyolultságával, olyan emberek közé, akiknek az élete ugyanolyan rejtély volt számára, mint jószerivel az a nyelv is, amelyet beszéltek. Körös-körül a csillogó fémtornyok végeláthatatlan sokasága nyomasztóan hatott rá; a világegyetem központjának ez a szüntelen nyüzsgése a magány és a törpe jelentéktelenség hátborzongató érzésével töltötte el.

– Magára bízom, dokikám – mondta. Barr hangja nyugodt volt, szinte suttogó:

– Próbáltam én magyarázni magának, de hát tudom, hogy úgysem hiszi el, ha a saját szemével nem látja. Tisztában van maga azzal, hányan szeretnének naponta bejutni a császárhoz? Körülbelül egymillióan. És tudja, hányat fogad? Körülbelül tízet. Nekünk a hivatalnokok seregén kell átvergődnünk, ami még jobban megnehezíti a dolgunkat. De hát az arisztokráciára nekünk nem telik.

– A kevés híján százezerből sem?

– Egyetlen birodalmi főúr belekerülne annyiba, és legalább háromra vagy négyre volna szükségünk, hogy járható hidat verjünk a császárig. Ugyanehhez főbiztosból meg főfelügyelőből legalább ötven kell, ezek fejenként mindössze egy százast ha kóstálnak. Majd én viszem a szót. Egyrészt úgysem értenék meg a maga nyelvjárását, másrészt pedig fogalma sincs a Birodalom vesztegetési etikettjéről. Biztosíthatom magát: valóságos művészet. No nézd csak!

A Birodalmi Hírek harmadik oldalán végre megtalálta, amit keresett, s az újságot átnyújtotta Deversnek.

Devers minden szót megrágott. A szavak furcsák voltak, de azért megértette őket. Szemét fölemelte az újságról, s a tekintete gondterheltnek látszott. Keze fejével dühösen az újságra csapott.

– Gondolja, hogy készpénznek lehet venni?

– Kellő fenntartással! – felelte Barr nyugodtan. – Távolról sem valószínű, hogy az Alapítvány hajóhadát megsemmisítették volna. Erről nyilván már jó néhányszor hírt adtak, amennyiben tartották magukat ahhoz a módszerhez, ahogyan a hadszíntértől messze eső főváros össze szokta állítani hadijelentéseit. Ami azonban emögött van, az az, hogy Riose megint megnyert egy ütközetet, ami nem is volt olyan váratlan dolog. Ez itt azt mondja, hogy elfoglalta a Lorist. Ez a Lorisi Királyság központja, nemde?

– Igen – tűnődött Devers –, vagyis a Lorisi Királyságé. És ez húsz parszekre sincs az Alapítványtól. Dokikám, sietnünk kell.

– Itt nem lehet sietni – vonta meg a vállat Barr. – Ha erőszakoskodik, könnyen egy sugárpisztoly csövével találhatja szembe magát.

– Mégis, mennyi időbe kerülhet?

– Amennyiben szerencsénk van, egy hónapba meg a százezer tallérunkba, ha egyáltalán elég lesz. És ez is csak akkor, ha a császárnak közben nem jut eszébe a Nyári Bolygókra vonulni, ahol aztán senkit sem fogad.

– De hát az Alapítvány…

– Gondoskodik magáról, mint eddig. Jöjjön, valahogy a vacsorát is meg kell oldanunk. Megéheztem. Utána miénk az este, s miért ne használnánk ki?! Úgyse lesz több alkalmunk, hogy ilyen vagy ehhez hasonló világot lássunk.

A külső tartományok kormánybiztosa tehetetlenül tárta szét kövérkés kezét, és rövidlátó bagolyszemét a kérvényezőkre meresztette.

– De hát, uraim, a császár nem érzi jól magát. Higgyék el, semmi értelme, hogy feletteseim elé vigyem a dolgot. Ő császári felsége már egy hete senkit sem fogad.

– Bennünket fogad majd – erősködött Barr a meggyőződés nyomatékával a hangjában. – Csak azon múlik, hogy a belső titkár hivatalából szót érthessünk valakivel.

– Lehetetlen – mondta a kormánybiztos nyomatékkal. – Az állásomba kerülne, ha megpróbálkoznék vele. Mi lenne, ha részletesebben tájékoztatnának arról, milyen ügyben járnak? Értsék meg, szívesen segítek maguknak, de hát ehhez valamilyen megfoghatóbb támpontra van szükségem; valamire, amivel a feletteseim előtt meg tudom indokolni, hogy mért karoltam fel az ügyet.

– Ha olyan ügyben járnék – mondta Barr szelíden –, amelyet a legfőbb fórumon kívül másnak is elmondhatnék, akkor aligha lenne ennyire fontos, hogy ő császári felségétől kihallgatást kérjek. Javaslom, kockáztassa meg. Felhívom a figyelmét, hogy amennyiben ő császári felsége is fontosnak véli az ügyet – és én kezeskedem érte, hogy annak fogja megítélni –, akkor biztosra veheti, hogy a segítségért méltó jutalmat kap majd.

– Igen, de… – És a kormánybiztos tehetetlenül vállat vont.

– Kockázat, persze hogy az – bólintott Barr. – Természetesen a kockázatvállalásnak kell hogy legyen ellenértéke. Igen nagy kegyet kérünk öntől, bár már így is nagy hálára kötelezett bennünket azzal, hogy eddig is meghallgatott bennünket. Ám ha megengedné nekünk, hogy lerójuk hálánkat egy csekély…

Devers savanyú arcot vágott. Ezt a szóáradatot – kisebb-nagyobb változtatásokkal – már hússzor végighallgatta az elmúlt hónap folyamán. A vége mindig az lett, hogy a félig rejtett bankók sietve gazdát cseréltek. Itt azonban másképp fordult a dolog. A bankók rendszerint azon nyomban eltűntek, ezúttal viszont szem előtt maradtak, amíg a kormánybiztos minden egyes bankjegyet színéről és visszájáról gondosan megvizsgálva, hosszasan megszámolta a pénzt.

Hangja árnyalatnyit megváltozott.

– A belső titkár fedezi őket, mi? Jó pénz!

– A tárgyra visszatérve… – szólalt meg Barr sürgetően.

– Várjon, kérem – szakította félbe a kormánybiztos. – Kezdjük csak az elején. Én valóban szeretném tudni, milyen ügyben sürgölődnek. Itt van ez a pénz: vadonatúj, bizonyára üzlet rejlik mögötte, mert hallottam, hogy előttem más tisztviselőknél is jártak. Halljuk, mi van a dolog mögött?

– Nem értem, mire akar kilyukadni – mondta Barr.

– Ide hallgassanak! Kiderülhet, hogy törvényellenesen tartózkodnak a bolygón. Hiszen nyilvánvaló, hogy hallgatag barátjának nem a legmegfelelőbbek a személyazonossági és beutazási papírjai. Nem is a császár alattvalója.

– Ezt tagadom.

– Az mit sem változtat a dolgon – mondta a kormánybiztos egyszerre nyersre változott hangon. – A tisztviselő, aki száz tallérért aláírta az igazolványokat, kényszer alatt bevallott mindent, s így többet tudunk magukról, mint gondolnák.

– Ha arra célozna, uram, hogy a kockázatra való tekintettel kevés az az összeg, amelyet fölajánlottunk…

– Ellenkezőleg: több, mint elég – mosolygott a kormánybiztos, és félrelökte a bankjegyeket. – Visszatérve az előbb mondottakra: a császár is érdeklődik az ügyük iránt. Vagy tán nem igaz, uraim, hogy nemrég Riose tábornok vendégei voltak? És nem igaz, hogy enyhén szólva meglepő könnyedséggel kereket oldottak a hadsereg kellős közepéből? Nem igaz, hogy egy kisebb vagyon van a kezükben Lord Brodrig birtokaival fedezett bankjegyekben? Röviden: maguk kémek és gyilkosok, akiket azért küldtek ide… nos, majd szépen elmondják, ki bérelte föl magukat, és mire!

– Tudja meg – fakadt ki Barrból az alig türtőztetett harag –, nem tűrhetjük, hogy egy senki kis kormánybiztos vádoljon bennünket. Alászolgája!

– Itt maradnak! – állt föl a kormánybiztos; a szeme többé nem tűnt rövidlátónak. – Nem kell most kérdésekre válaszolniuk, erre majd később – és nyomósabb körülmények között – sor fog kerülni. És nem kormánybiztos, hanem a Császári Rendőrség hadnagya vagyok. Letartóztatom önöket!

Mosolygott, s nyomatékul megcsillant egy pisztoly a kezében.

– Maguknál nagyobb emberek is letartóztatásban vannak mostanában. Egész darázsfészket füstölünk ki.

Devers kivicsorította a fogát, és lassan a fegyvere után nyúlt. A rendőr hadnagy mosolya szélesebbre nyílt, és meghúzta az érintkezőt. A pusztulás keskeny sugara izzón nekilövellt Devers mellének – és ártalmatlanul fényes szikrákká fröccsent szét a pajzsáról.

Most Devers tüzelt, és a hadnagy feje lehullott semmivé foszlott felsőtestéről. Arca még mosolygott a fal friss hasadékán besurranó napfénynyalábban. A hátsó kijáraton át távoztak.

– Gyorsan a hajóhoz – mondta Devers rekedten. – Minden pillanatban megszólalhat a vészjelző. – Ádázul szitkozódni kezdett. – Ez a tervünk is füstbe ment. Mérget mernék rá venni, hogy maga az űr ördöge esküdött össze ellenem.

Már kint lettek figyelmesek rá, hogy a nagy képernyők körül zsibongó tömeg kezd gyülekezni. Egy percig sem várhattak tovább. Nem is próbálták kihámozni a bömbölve hozzájuk is elhatoló hangfoszlányok értelmét. Barr azonban még fölkapott egy Birodalmi Híreket, mielőtt elnyelte volna őket a hangár roppant hodálya, ahonnan hajójuk fürgén kereket oldott a minden teketória nélkül a tetőbe perzselt nyíláson keresztül.

– El tud iszkolni előlük? – aggályoskodott Barr.

A forgalmi rendőrség tíz hajója vette vadul üldözőbe az ámokfutó járművet, amely semmibe vette a rádiósugárral kijelölt kötelező fölszállási pályát, és minden létező sebességi élőírást áthágott. Hátrább a titkosszolgálat csillogó hajói röppentek föl, hogy utánaeredjenek a részletesen leírt hajónak, fedélzetén a két gyilkossal, akikről szintén megvolt a pontos személyleírásuk.

– Vigyázzon! – mondta Devers, és vadul átsiklott a hipertérbe, háromezer kilométernyire a Trantor felszínétől. A bolygó tömegéhez ilyen közel végrehajtott ugrás következtében Barr elvesztette az eszméletét, s Devers agyát is ködbe borította a fájdalom; fényévekkel odébb azonban tiszta volt az űr fölöttük.

Devers nem tudta visszafojtani a hajója fölött érzett büszkeségét.

– Nincs az a birodalmi hajó – hencegett –, amely a nyomomba érne! Majd keserűen hozzátette: – De hát hová fussunk? Súlyukkal lepipálnak bennünket. Mit tehetünk? Mit lehet itt tenni?

Barr bágyadtan megmozdult a heverőjén. A hiperugrás utóhatásaként még mindig hasogattak a tagjai.

– Semmit sem kell tenni – mondta. – Vége a háborúnak. Ide nézzen!

– Feléje nyújtotta a Birodalmi Híreket, amelyet még mindig a kezében szorongatott, és a kereskedőnek elég volt egy pillantást vetnie a címekre.

– Riosét meg Brodrigot visszahívták és letartóztatták – dörmögte magában Devers. – De miért? – meresztette rá a szemét Barr-ra.

– Az újság nem árulja el, de hát mit számít az? Az Alapítvánnyal vívott háborúnak vége, Siwenna tartomány pedig fölkelt. Tessék, olvassa el! – Majd álmosan hozzátette: – Valamelyik tartományban megállunk, és megtudjuk a részleteket. Ha nem haragszik, én álmos vagyok.

És már aludt is.

– A kereskedőhajó, útban hazafelé az Alapítványra, egyre hosszabbodó szöcskeugrásokkal szelte a galaxist.

10. A háború vége

Lathan Devers kényelmetlenül feszengett, és alig bírta türtőztetni a bosszúságát. Ő már megkapta a kitüntetését, és néma megadással hallgatta végig a polgármester fellengzős szóáradatát, amellyel a bíborszalagot átadta neki. Ezzel az ő szerepe véget is ért a szertartáson, a formaság azonban úgy kívánta, hogy végig ott maradjon. Pedig hát elsősorban éppen a formaság – amely nem tűrte, hogy hangosan ásítson, vagy kényelmesen a székre helyezze a lábát – üldözte ki őt annak idején az űrbe, ahol az otthonát meglelte.

– A siwennai delegáció – az egyszerre híressé vált Ducem Barr-ral a tagjai sorában – aláírta a megállapodást, amelynek értelmében Siwenna lett az első olyan tartomány, amely a Birodalom politikai uralma alól közvetlenül átkerült az Alapítvány gazdasági fennhatósága alá.

Öt birodalmi sorhajó húzott el súlyos méltósággal a fejük fölött – akkor zsákmányolták őket, amikor a tartomány fölkelt a birodalmi határőrflotta hátában –, és dübörgő üdvlövést adott le a város fölött.

Aztán már csak ivás, etikett, bájcsevegés…

Valaki a nevén szólította. Forell volt; az a Forell, villant át Devers agyán az irigy gondolat, aki félnapi hasznából hússzor is megvásárolhatná őt – ezúttal azonban joviális leereszkedéssel integetett feléje.

Devers kilépett az erkélyre a hideg éjszakai szélben, és illendően meghajolt, bozontos szakálla alá rejtve bosszús arcát. Barrt is itt találta.

– Devers – üdvözölte őt mosolyogva Barr –, jöjjön már, húzzon ki a pácból. Képzelje, mivel vádolnak! Szerénységgel, ezzel a rettenetes és fölöttébb természetellenes bűnnel.

– Devers – mondta Forell, vastag szivarját kivéve a szája csücskéből –, Lord Barr azt állítja, hogy Cleon székhelyére történt utazásuknak semmi köze sem volt Riose visszahívásához.

– Az égvilágon semmi, uram – mondta Devers ridegen. – Nem is láttuk a császárt. Már az úton visszafelé hallottuk a per hírét, és abból azt vettük ki, hogy hamisan vádolják. Mindenfélét a nyakába varrtak, többek között azt, hogy alattomban összeesküvést szőtt az udvarnál.

– És ártatlan volt a tábornok?

– Riose? – kapta föl a szót Barr. – Igen! A galaxisra mondom, igen. Brodrig elvben áruló volt, azt azonban, amit fölhoztak ellene, sosem követte el. Bírósági komédia volt az egész, de szükségszerű, előre látható és elkerülhetetlen komédia.

– Pszichohistóriai szükségszerűség, nemdebár? – Forell a beavatottak komikus könnyedségével görgette a szót.

– Pontosan! – komolyodott el Barr. – Kezdetben nem tudtam, hányadán állok, de mihelyt vége lett, és… hogy úgy mondjam… a könyv végére lapozhattam a feleletekért, a probléma egyszerre megvilágosodott. Most már láthatjuk, hogy a Birodalom társadalmi háttere lehetetlenné teszi számára a hódító háborúkat. Ha gyenge a császár, a Birodalmat megbénítja a tábornokok értelmetlen marakodása a mit sem érő trónért, amely bizonyosan a vesztüket okozza. Ha viszont erős a császár, a Birodalom megint csak bénult görcsbe merevül; ez ugyan pillanatnyilag elejét veszi a széthullásnak, de azon az áron, hogy minden lehetséges fejlődésnek vége.

– Nem világos, amit mond, Lord Barr – dörmögte Forell bosszúsan, nagyokat szippantva a szivarjából.

Barr kelletlenül elmosolyodott.

– Hm, elismerem. Így van az, ha az ember nem kapott pszichohistóriai képzést. A szavak csak halvány árnyékai a matematikai egyenleteknek. De hát lássuk csak…

Barr gondolataiba mélyedt, miközben Forell a korlátra könyökölt, Devers pedig a bársonyos eget kémlelte, és gondolatai a Trantoron kalandoztak.

– Nézze, uram, ön is meg Devers is – és nyilván mindenki más – azon a véleményen volt, hogy ha le akarjuk győzni a Birodalmat, akkor először is éket kell vernünk a császár és tábornoka közé. Önnek, Deversnek és mindenki másnak kezdettől fogva igaza volt, már ami a belső meghasonlás megítélését illeti. Ott tévedtek azonban, amikor azt hitték, hogy ezt a meghasonlást egyéni akciókkal, pillanatnyi ötletekkel elő lehet idézni. Vesztegetéssel meg hazugsággal próbálkoztak. Meglovagolták a nagyravágyást meg a félelmet. Mi lett azonban az igyekezetük vége? Minden egyes kísérletük után csak rosszabbodott a helyzet. És miközben ez a vad csapkodás a felszínt is alig borzolta, a seldoni áradat csendesen, de ellenállhatatlanul tört előre.

Ducem Barr elfordult, tekintete a mellvéd mögé tévedt, s megpihent az ujjongó város fényein.

– Egy halott kéz terelt bennünket előre – mondta –, a nagy hatalmú tábornokot és a nagy császárt, az én világomat meg a magukét: Hari Seldon rég elporladt keze. Ő tudta, hogy a Riose-féléknek kudarcot kell vallaniuk, mivel a kudarcukat maga a sikerük hordozta; és minél nagyobb a sikerük, annál bizonyosabb a kudarcuk.

– Nem mondhatnám, hogy a szavai most világosabbak – mondta Forell hidegen.

– Egy pillanat – folytatta Barr megfontoltan. – Mert mi is történt valójában? A napnál is világosabb, hogy egy gyenge tábornok semmiféle veszélyt sem jelentett volna számunkra. Hasonlóképpen veszélytelen lett volna egy erős tábornok egy gyenge császár alatt, mivel sokkal ígéretesebb célra tört volna a hadaival. Az események tanúsága szerint az elmúlt két évszázad folyamán a császárok kétharmada rebellis tábornokokból és rebellis álkirályokból emelkedett a császári trónra.

– Így hát csak egy erős császár meg egy erős tábornok együtt veszélyeztetheti az Alapítványt; ugyanis az erős császárt nem lehet egykönnyen megdönteni, az erős tábornok viszont arra kényszerül, hogy kifelé, a határokon túlra fordítsa a tekintetét.

– No mármost mi az, ami erőssé tesz egy császárt? Mi az, ami erőssé tette Cleont? Nyilvánvaló. Attól erős, hogy nem tűr meg erős alattvalókat. Egy udvaronc, aki túlontúl megszedi magát, vagy egy tábornok, aki túlontúl népszerű lesz, kezd veszélyes lenni. A császár ezt olvashatja ki a Birodalom legújabb történetéből, ha elég értelmes ahhoz, hogy erős tudjon lenni.

– Riose győzelmet győzelemre halmozott – s ez elég volt ahhoz, hogy a császár gyanúja fölébredjen. A kor egész levegője arra sarkallta, hogy gyanakvó legyen. Riose nem hagyta megvesztegetni magát? Fölöttébb gyanús: magasabb céljai vannak. Legbizalmasabb udvaronca egyszerre Riose mellé állj? Fölöttébb gyanús: magasabb céljai vannak. Nem a konkrét cselekedetek voltak a gyanúsak. Bármi megtette volna – ezért volt teljesen fölösleges és hiábavaló a mi ármánykodásunk. Riose sikere maga táplálta a gyanút. Következésképpen visszahívták, vád alá vonták, elítélték és kivégezték. Az Alapítvány pedig megint fölülkerekedett.

– Ugyanis nem lehet az eseményeknek olyan kombinációját elképzelni, amelyből ne az Alapítvány került volna ki győztesen. Ez elkerülhetetlen volt, és sem Riose, sem mi nem tudtuk befolyásolni az események menetét.

Az alapítványi hatalmasság nehezen adta be a derekát.

– Úgy! De mi van akkor, ha történetesen a császár meg a tábornok ugyanaz a személy? Mi? Akkor mi van? Ezt az eshetőséget számításon kívül hagyta, így hát mit sem bizonyít az eszmefuttatása.

Barr vállat vont.

– Én nem tudok semmit sem bizonyítani; ehhez nincs meg a matematikai apparátusom. Én csak a józan észt hívhatom segítségül. Mi lehet a sorsa egy mégoly erős császárnak is, aki belebonyolódik a galaxis legszélén folyó háborúkba egy olyan Birodalomban, ahol bármely főúr, bármely erős ember vagy akár az utolsó kalóz is versenyre kelhet a trónért, s a történelem tanúsága szerint nem is eredménytelenül? Mennyi ideig maradhat távol a fővárostól, mielőtt valaki kibontaná a polgárháború zászlaját, és ezzel hazakényszerítené őt? A Birodalom társadalmi körülményeiből kifolyólag ez az idő igencsak rövid. Egyszer azt mondtam Riosénak, hogy a Birodalom egész ereje sem volna képes rá, hogy elhárítsa Hari Seldon halott kezét.

– Helyes! Helyes – mondta Forell megjátszott elégedettséggel. – Ezek szerint ön oda akar kilyukadni, hogy a Birodalom többé sohasem fenyegethet bennünket.

– Igen, ez az érzésem – mondta Barr. – Az igazat megvallva, nem biztos, hogy Cleon megéri az év végét, s utána szinte természetes, hogy megindul a versengés a trónjáért; könnyen meglehet, hogy a Birodalom az utolsó polgárháború elé néz.

– Ezek szerint – mondta Forell – nincs több ellenségünk.

Barr eltűnődött.

– Ott van a Második Alapítvány.

– A galaxis túlsó szélén? Egypár évszázadig még nyugodtan alhatunk.

Devers hirtelen megfordult, és az arca baljós kifejezést öltött.

– És ha az ellenség belül van? – meredt rá Forellre.

– Belül? Kikre gondol? – nézett vele farkasszemet Forell.

– Például azokra, akik szívesen vennék, ha a gazdagság egyenletesebben oszlanék meg, és tennének is róla, nehogy túlzottan fölhalmozódjék olyan kezekben, amelyek nem dolgoztak meg érte. Érti, mire gondolok?

Forell tekintetéből lassan eltűnt a fölény, s helyét átvette a Deverséből átsugárzó düh.

A. K. 270-BEN JÁTSZÓDIK HARRY TURTLEDOVE TRANTOR FALLS C. NOVELLÁJA. MEGTALÁLHATÓ A FOUNDATION'S FRIENDS C. KÖTETBEN.

Második rész

AZ ÖSZVÉR

A. K. 310

11. Ifjú házasok

AZ ÖSZVÉR – Kevesebbet tudunk az Öszvérről, mint a galaktikus történelem bármely más, jelentőségben hozzá mérhető alakjáról. Valódi neve ismeretien; előélete puszta találgatás. Még hírneve csúcsán is elsősorban csak az ellenfelei szemével látjuk, meg főleg az ifjú menyasszonyéval…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

Amikor Bayta először megpillantotta a Menedéket, a látvány minden volt, csak nem lenyűgöző. Férje hívta föl a figyelmét erre a galaxis peremén a semmibe enyésző, homályos csillagra. Az utolsó ritka halmazokat is maguk mögött hagyták, s már csak néhány árva fénypont erőtlen pislogása viaskodott a sötétséggel. De még ezek között is szürke és jelentéktelen volt.

Toran tisztában volt azzal, hogy a vörös törpénél látványosabb színteret is el lehetne képzelni házaséletük nyitányául, s a bűntudattól hosszúra nyúlt az arca.

– Bay, elismerem, hogy nem a legjobb cserét csináltad. Mármint az Alapítványhoz képest.

– Rettenetes cserét csináltam. Nem kellett volna férjhez mennem hozzád.

És amikor a férfi arcára egy pillanatra, még mielőtt észbe kapott volna, kiült a sértődöttség, a fiatalasszony elővette az ilyen alkalmakra szóló turbékoló hangját:

– Jól van, no, bolondos fiú. Biggyeszd csak le a szádat, és vedd elő azt a haldoklókacsa-tekintetedet, azt, amelyik után a vállamra szoktad hajtani a fejedet, s én addig simogatom a hajadat, amíg meg nem telik statikus elektromossággal. Azt vártad, hogy most meghatódom, mi? Arra számítottál, hogy most ömlengeni fogok, hogy „Toran, én akárhol boldog lennék veled”, vagy hogy a „csillagközi mélységekben is otthon érezném magam, édesem, csak te légy mellettem”. Valld be, erre vártál.

És a fiú orra alá dugta az ujját, de nyomban visszarántotta, mielőtt még az bekapta volna.

– Ha megadom magam, s elismerem, hogy igazad van, akkor elkészíted a vacsorát?

Az asszonyka elégedetten bólintott; a férfi pedig mosolyogva legeltette rajta a tekintetét.

– Mások szemében talán nem volt világszépe – vallotta be magának –, habár meg kell hagyni, mindenki megfordult utána. Hollószínű haja fényes, bár egyenes szálú; a szája szélesebb a kelleténél – ellenben a fehér, ránctalan homlok és a meleg, örökké mosolygó mahagóni szempár között két gondosan kirajzolt, sűrű szemöldök ívelt.

Aztán a gyakorlatias, józan, hidegfejű életszemlélet szilárdan megépített és elkeseredetten oltalmazott homlokzata mögött összegyűlt a szelídség apró tavacskája, amely azon nyomban elapadt, ha valaki óvatlanul feléje nyúlt, de mindenkinek fölkínálkozott, aki megtalálta a hozzá vezető ösvényt – no meg főleg akkor, ha nem árulta el, hogy ebből a tavacskából akarja oltani a szomját.

Toran, csak hogy csináljon valamit, igazított a kormányberendezésen, de még korainak látta a beavatkozást. Még egy csillagközi ugrás és néhány millimikro-parszeknyi út, s csak akkor kell a kézi irányítást átvennie. Hátrahajolt, és az éléskamra felé pillantott, ahol Bayta a vacsora előkészületeivel foglalatoskodott.

Volt egy jó adag önelégültség Baytához való viszonyában; annak az embernek az öntelt megilletődöttsége, aki – miután három éven keresztül az alsóbbrendűségi komplexus minden gyötrelmét végigélte – végre diadalt aratott.

Mert végül is ki volt ő? Vidéki, de nem elég, hogy vidéki: egy renegát kalmárnak a fia. A lány meg? Magáról az Alapítványról való, s nem is akárki: egészen Mallowig vissza tudja vezetni az őseit.

Volt hát elég oka a benső nyugtalanságra. Nem elég, hogy a Menedék II.-re viszi őt, erre a kopár, barlangvárosokkal teli kőbolygóra barlangjaival. De ami még rosszabb: a feleségének szembe kell néznie azzal a mélyen gyökerező ellenséges érzéssel is, amellyel a kereskedők viseltetnek az Alapítvánnyal – a nomádok a városlakókkal – szemben.

Ám lesz, ahogy lesz… Vacsora után az utolsó ugrás!

A Menedék haragos bíbor lángolás volt; a második bolygó vörös fényfoltja és megvilágítatlan féltekéje köré derengő koszorút vont a légkör. Bayta a nagy megfigyelőasztal fölé hajolt, amelyen a vonalak pókhálószerű szövevényében piheként lebegett a Menedék II. képmása.

– Bárcsak előbb találkoztam volna az apáddal! – sóhajtott szomorúan. – Ha ellenszenvet ébresztek benne…

– Akkor – fejezte be a mondatot Toran könnyedén – te lennél az első csinos lány aki azt ébresztene benne. Mielőtt az egyik kezét elveszítette, nyugtalan vére a galaxis egyik végéről a másikra űzte. Különben kérdezd meg tőle magad, lyukat fog beszélni a hasadba a kalandjaival. Idővel rájöttem, hogy fantáziál az öreg, mert egy-egy történetet sohasem mondott el kétszer ugyanúgy.

A Menedék II. rohanvást közeledett. A szárazföld övezte tenger súlyosan vonult el alattuk, palaszürkén a leszálló alkonyatban, és helyenként eltűnt a felhőpamacsok mögött. A part mentén hegyláncok meredeztek tépetten.

Közelről fodros volt a tenger, és a peremén, ott, ahol a látóhatár mögé bukott, egy pillanatra fölvillantak a partot ölelő jégmezők.

– Bekapcsoltad az űrruhádat? – kérdezte Toran a kíméletlen lassulástól eltorzult arccal.

Bayta pufók arca kikerekedett és kivörösödött a belső fűtésű, testhez álló habszivacs öltözék alatt.

A hajó csikorogva leszállt a kősivatagban, nem messze onnét, ahol a síkság emelkedőbe ment át.

Esetlenül kikecmeregtek a galaxisszéli éjszaka tömör sötétjébe, és Baytának elállt a lélegzete, olyan váratlanul mart bele az örvénylő pusztai szél jeges hidege. Toran könyéken ragadta, és bukdácsolva futni kezdtek a simára döngölt talajon a távolban pislákoló mesterséges fények felé.

Félúton találkoztak az eléjük futó őrökkel, és miután suttogva néhány szót váltottak velük, a kíséretükre bízták magukat. A szél és a hideg egyszerre eltűnt, mihelyt a sziklába vájt ajtó becsukódott mögöttük. A jól fűtött s a falakból áradó fénnyel megvilágított termet szokatlan sürgés-forgás zümmögő zsivaja töltötte meg. Az asztalok mögül várakozó tekintetek villantak feléjük, s Toran átnyújtotta az irataikat.

A tisztviselők alig vetettek egy pillantást a papírokra, máris intettek, hogy továbbmehetnek. Toran oda is súgta a feleségének:

– Apu alighanem elintézte a formaságokat. Itt öt óra a szokásos várakozási idő. Feltárult előttük az ajtó, és Bayta az ámulattól fölkiáltott.

A barlangváros nappali fényben úszott, méghozzá egy fiatal nap fehér fényében. Napnak persze híre sem volt – az eget egyenletes ragyogás helyettesítette. A langyos levegő kellően sűrű volt, és a zöld növényzet illatával terhes.

– Toran, de hisz ez gyönyörű! – álmélkodott Bayta. Toran mosolyába némi aggodalom is vegyült.

– Hát igen, Bay, ahhoz képest persze, ami az Alapítványon van, ez semmi, de ez a legnagyobb városa a Menedék II.-nek, húszezer lakos, és majd meg fogod kedvezni. Sajnos, szórakozópaloták nincsenek, viszont titkosrendőrség sincsen.

– Ó, Toran, akár egy játékváros! Csupa fehér meg rózsaszín; és milyen tiszta!

– Hát… – Toran is végighordozta tekintetét a városon. A legtöbb ház kétemeletes volt, és a helyben található sima, eres kőzetből épült. Az Alapítvány tornyai hiányoztak, meg a régi királyságok roppant kultúrpalotái, a kis méretek azonban nem falták föl az egyéniséget – a személyiség érvényesülésének utolsó szigete volt ez a tömegéletformára berendezkedett galaxisban.

– Bay, ott van apu! – ocsúdott föl hirtelen Toran. – Nézd csak, ott, ahol mutatom, csacsi! Még most se látod?

De látta. Helyesebben: látott egy testes férfialakot, aki viharosan integetett a kezével, ujjait szétterpesztve, mintha vadul a levegőt markolászná. Elnyújtott kiáltás mennydörgése hullámzott feléjük. Bayta követte a férjét, aki a rövidre nyírt pázsiton rohant lefelé. Megpillantott egy kisebb, ősz hajú férfit is, aki szinte eltűnt a félkarú, egyre integető és kiáltozó óriás háta mögött.

Toran hátrakiáltott:

– Apám féltestvére. Az, aki járt az Alapítványon.

A pázsit közepén összefutottak, összefüggéstelen szavakat váltottak, nevettek, s Toran apja örömében megeresztett még egy utolsó kurjantást. Rántott egyet rövid zekéjén, s megigazította fémveretes övét – ez az öv volt az egyetlen fényűzés, amelyet megengedett magának.

Egyik fiatalról a másikra hordozta tekintetét, s kissé elfulladva megszólalt:

– Rohadt egy napot választottál, fiam, a hazajövetelre!

– Hogyhogy? Vagy úgy! Seldon születésnapja van, mi?

– Az, az! Gépkocsit kellett bérelnem, aztán alig bírtam rávenni Randut, hogy kihozzon. Se égen, se földön egy busz!

A szeme Baytára tévedt, s rajta is feledkezett. Hangja megenyhült.

– Van nálam egy kristálykép rólad, elég jó, de csak most látom, hogy az illető, aki csinálta, kontár volt.

Elővette a kis diakockát a kabátja zsebéből, s a ráeső fényben a csöpp kis mosolygó arcocska egyszerre színesen életre kelt, mint Bayta miniatűr hasonmása.

– Hogy Torannak épp ezt a karikatúrát kellett elküldenie! – mondta Bayta ajkbiggyesztve. – Még jó, hogy apámuram közel engedett magához.

– Még hogy mit nem! Különben hívj Frannak. Csak semmi ostoba formaság! Akár belém is karolhatsz a kocsiig. Eddig nem nagyon föltételeztem a fiamról, hogy megvan a magához való esze, de azt hiszem, változtatok a véleményemen. Változtatnom kell a véleményemen.

Toran a nagybátyjához fordult.

– Hogy tartja magát az öregem az utóbbi időben? Még mindig fut a szoknya után? – kérdezte halkan.

Randu mosolyra nyílt arca csupa ránc lett.

– Amikor csak tud, Toran, amikor csak tud. Néha eszébe jut, hogy a legközelebbi születésnapja a hatvanadik lesz, s ilyenkor elszontyolodik. De aztán elhessegeti ezt a kellemetlen gondolatot, és visszatér a régi énje. Nemhiába régi vágású kereskedő. De mondd csak, Toran, hol tettél szert ilyen csinos feleségre?

A fiatalember elnevette magát, és összefonta a mellén a karját.

– Csak nem akarod, bácsikám, hogy egy hároméves históriát egy szuszra elmeséljek neked?

Bayta otthon, a kicsiny nappaliban lehámozta magáról az utazóköpenyét, s haját kiszabadította a kámzsa alól. Leült, keresztbe rakta a lábát, és mosollyal nyugtázta a nagydarab, pirospozsgás férfi mustráló tekintetét.

– Tudom, mire próbál rájönni – mondta. – Hadd segítsek. Életkor: huszonnégy, magasság: százhatvankettő, súly: ötven, szakképzettség: történelem. – Észrevette, hogy a férfi igyekezett mindig úgy fordulni, hogy elrejtse előle hiányzó karját.

– Ha már megemlítette, hát a súlya: ötvenöt – hajolt közel a lányhoz. Hangosan nevetett a lány pirulásán. Aztán a többiekhez fordulva hozzátette: – Egy nő súlyát mindig meg lehet mondani a felsőkarjáról; persze megfelelő tapasztalat kell hozzá. Megkínálhatlak valami itallal, Bay?

– Itallal is – mondta a lány, s együtt hagyták el a szobát, mialatt Toran a könyvespolcokon matatott az új szerzemények után.

Fran egyedül tért vissza, s közölte, hogy a lány később jön le. Nehéz testét lezökkentette a sarokban álló öblös karosszékbe, s merev térdű bal lábát a zsámolyra fektette. Vörhenyes arcáról leolvadt a nevetés, s Toran feléje fordult.

– Hát itthon vagy, fiam – mondta Fran. – Örülök neki. Tetszik az asszonyod. Nem az a csacska-nyafka nőszemély.

– Feleségül vettem – vágta ki Toran egyszerűen.

– Az egészen más dolog, fiam. – A tekintete elsötétült. – Ostobaság így lekötni a jövődet. Öregebb és tapasztaltabb vagyok, nem is csináltam soha ilyesmit.

Randu közbeszólt a sarokból, ahol eddig csöndesen meghúzódott:

– Nono, Franssart, hogy hasonlíthatod magad őhozzá? Hat évvel ezelőttig, a kényszerleszállásodig, sehol sem állapodtál meg annyi időre, hogy házasságra adhattad volna a fejed. Azóta meg kinek kellenél?

A félkarú férfi kiegyenesedett a székében, és méltatlankodva kifakadt:

– Akárkinek, te vén trotty!

Toran mentegetőzve közbevetette:

– Az egész főleg csak jogi formaság, apu. De vannak előnyei is.

– Elsősorban az asszony számára – dörmögte Fran.

– Még ha úgy lenne is – vitatkozott Randu –, a fiú dolga, hogy mit csinál. A házasság régi szokás az alapítványiaknál.

– Az Alapítvány nem példa egy tisztes régi kereskedő számára – tüzelt tovább Fran.

Megint Toran próbálta csillapítani az öreget:

– A feleségem alapítványi. – Egyikről a másikra hordozta a tekintetét, majd halkan hozzátette: – Már jön is.

A társalgás semlegesebb területre sodródott, miután befejezték a vacsorát, amelyet Fran három kalandja fűszerezett. (A kalandokban egyenlő arányban keveredtek a nők, a vér, a zsákmány és a fantázia.) A kis méretű televízió be volt kapcsolva, s valamilyen klasszikus drámát sugárzott; senki sem figyelt a suttogóra állított hangra. Randu kényelmesen elhelyezkedett az alacsony kereveten, és a hosszú pipájából renyhén kavargó füstfelhőn át a puha, fehér állatbőrön térdeplő Baytát nézegette. (Valamikor régen hozta a prémet egyik kereskedelmi útjáról, és csak a legünnepibb alkalmakkor terítette a padlóra.)

– Történelmet végeztél, lányom? – kérdezte szívélyesen. Bayta bólintott.

– Megkeserítettem a tanáraim életét, de azért végül is sikerült valamit megtanulnom.

– Ösztöndíjra terjesztették föl – vetette közbe Toran dicsekvően –, ennyi az egész.

– És mit tanultál meg? – folytatta Randu barátságosan.

– Mindent? Most? – nevetett a lány. Az öregember nyájasan elmosolyodott.

– Akkor hát mi a véleményed a galaktikus helyzetről?

– Az a véleményem – mondta Bayta röviden és velősen –, hogy küszöbön áll egy Seldon-válság, ha egyáltalán van még olyasmi, hogy Seldonterv. Mert megbukott.

(Ejha! – dörmögte Fran a sarokban. – Hogy beszél ez Seldonról?! – Fennhangon azonban nem szólt semmit.)

Randu elgondolkodva szívta a pipáját.

– Valóban? Miből gondolod? Mert ifjabb éveimben én is jártam az Alapítványon, és valaha nekem is megfordultak rendhagyó gondolatok a fejemben.

– Hát – kezdte Bayta gondolkodástól elhomályosult tekintettel, miközben csupasz lábujjaival a dús szőrmét markolászta, és aprócska állát dundi kezében nyugtatta –, szerintem a Seldon-tervnek az lett volna a legfőbb értelme, hogy jobb világot teremtsen a régi Galaktikus Birodalom helyébe. Ez három évszázaddal ezelőtt, amikor Seldon létrehozta az Alapítványt, széthullóban volt; ha a történelem igazat mond, a tehetetlenség, a zsarnokság, valamint a világegyetem javainak igazságtalan elosztása volt az a hármas kór, amely szétzüllesztette.

Randu elgondolkodva bólogatott, Toran a büszkeségtől csillogó szemmel falta a feleségét, Fran pedig a kuckójában csettintett a nyelvével, és gondosan újratöltötte a poharát.

– Ha igaz, akkor Seldon a pszichohistóriai törvényeivel előre látta a Birodalom teljes összeomlását, és azt is megmondta, hogy harmincezer évnyi barbárságnak kell eltelnie, mielőtt létrejön a Második Birodalom, amely visszavezeti az emberiséget a civilizáció és a kultúra világába. Életét annak szentelte, hogy az előfeltételek fölvázolásával meggyorsítsa az újjászületést.

Fran bikahangja harsant közbe:

– És evégett hozta létre a két Alapítványt, tiszteltessék az ő neve.

– És evégett hozta létre a két Alapítványt – erősítette meg Bayta. – A mi Alapítványunkat a haldokló Birodalom tudósai vetették meg, hogy új magaslatokra emelje az emberi tudást és tudományt. És az Alapítvány űrrajzi helyzetét, történelmi környezetét Seldon úgy választotta meg, hogy gondos számítások alapján azt a zseniális következtetést vonhatta le, hogy egyezer év is elég az új, hatalmasabb Birodalom összekovácsolódásához.

Áhítatos csend ült a szobára. A lány halkan folytatta:

– Régi história ez. Maguk is ismerik. Jószerivel három évszázada az Alapítvány minden lakója betéve tudja. Úgy gondolom, mégsem árt, ha röviden átfutunk rajta. Ma van Seldon születésnapja, és hiába vagyok én az Alapítványról, maguk meg innen, ebben osztozunk.

Lassú mozdulatokkal cigarettára gyújtott, és szórakozottan bámulta a parazsat.

– A történelem törvényei ugyanolyan abszolút törvények, mint a fizikáéi, és ha a hibalehetőségek itt nagyobbak, az csak azért van, mivel a történelem tárgya az ember, a fizikáé meg az atom, és az előbbi számban meg sem közelíti az utóbbit, épp ezért az egyéni változatok jelentősége nagyobb. Seldon az ezeréves fejlődési szakaszra egész sor válságot jövendölt meg, amelyek sorra – mint a váltók a vonatot – ráterelik a történelmet az előre kiszámított sínekre. Ezek a válságok az útjelzőink, és most jött el az ideje a következőnek.

– Most! – ismételte nyomatékosan. – Majdnem száz év telt el az utolsó óta, és ez alatt a száz év alatt a Birodalom minden nyavalyája megismétlődött az Alapítványon. Tehetetlenség! Az uralkodó osztályunk csak egy törvényt ismer: semmi változtatás. Zsarnokság! Egyetlen szabálya: az erőszak. Igazságtalan elosztás! Egyetlen vágy mozgatja: megtartani, ami az övé.

– Miközben mások éheznek! – üvöltött fel Fran, és hatalmasat sújtott öklével a fotel kartámlájára. – Te lány, minden szavad gyöngyszem. A nagy hasú pénzeszsákok tönkreteszik az Alapítványt, miközben a vitéz kereskedők ganéjdombokon rejtegetik a szegénységüket. Ez Seldon meggyalázása, arca besározása, szakálla leköpése. – Magasba lendítette a karját, aztán elszontyolodott képpel hozzátette:

– Ha megvolna a másik karom! Ha csak egyetlenegyszer hallgattak volna a szavamra!

– Nyugodj meg, apu – csillapította Toran.

– Nyugodj meg, nyugodj meg! – vicsorgatta fogát az öreg. – Itt fogunk megdögleni, és ő csak „nyugodj meg!”-ezik nekem!

– A mai idők Lathan Deverse – bökött felé Randu a pipájával –, ez a mi Franunk. Devers nyolcvan évvel ezelőtt azért pusztult el a férjed dédapjával együtt rabszolgaként a bányákban, mert esze nem volt, csak szíve.

– Igen, a galaxisra mondom, az ő helyében én is azt tenném – káromkodott Fran. – Devers minden idők legnagyobb kereskedője volt, nagyobb, mint az a fölfújt hólyag, az a Mallow, az alapítványiak bálványa. Ha az Alapítvány urai, azok az útonállók, megölték, mert szerette az igazságot, csak súlyosbítja a lelkükön száradó bűnt.

– Folytasd, lányom – szólt közbe Randu. – Folytasd, különben átbeszéli az éjszakát, és holnap egész nap dühöngeni fog.

– Nincs mit folytatni – mondta a lány egyszerre elkomorodva. – Muszáj válságnak lenni, csak nem tudom, hogy kell megcsinálni. Az Alapítvány haladó erőit kegyetlenül elnyomják. A kereskedőkben hiába van meg az akarat, ha üldözik őket, és nem egységesek. Ha az Alapítványon belül és kívül minden jóakaratú ember egyesülne…

Fran fergeteges kacajra fakadt.

– Figyelj csak oda, Randu, mit mond! Az Alapítványon belül és kívül, azt mondja. Lányom, lányom, a tespedt alapítványiakra keresztet vethetsz. Egyeseknek korbács van a kezükben, a többieknek meg a hátukon csattog a korbács, nem is akárhogyan. Az egész rohadt világon nem maradt annyi virtus, amennyiből egy jó kereskedő kitelne.

Bayta próbált közbeszólni, de igyekezete megtört a háborgó tengerrel szemben. Toran odahajolt hozzá, és rátette tenyerét a lány szájára.

– Apu – hűtötte le az öreget –, te sohasem jártál az Alapítványon. Fogalmad sincs, mi megy ott végbe. Biztosíthatlak, hogy az ottani földalatti mozgalom elég bátor és merész. Elárulhatom, hogy Bayta is közéjük tartozott.

– Jól van, no, fiam, tegyük le a fegyvert, semmi ok a dühösködésre – mondta Fran egészen feldúlva.

– Az a bajod, apu – folytatta Toran szenvedélyesen –, hogy vidéki szemmel nézed a dolgokat. Azt hiszed, mert százezer kereskedő beássa magát a világ végén néhány gazdátlan bolygó gyomrába, attól egyszerre nagy emberek lesznek. Persze ha az Alapítványról idetéved egy-egy adószedő, nyoma vész, de hát ez csak olcsó hősködés. Mit csinálnátok, ha az Alapítvány hajóhaddal jönne rátok?

– Bombákkal fogadnánk – hencegett Fran.

– És bombákat kapnátok, méghozzá kamatostul. Számban, fegyverzetben, szervezettségben messze elmaradtok az Alapítványtól – s erre magatok is rá fogtok döbbenni, mihelyt az Alapítvány úgy látja jónak. Jobban tennétek hát, ha szövetségesek után néznétek, méghozzá magán az Alapítványon, ha szerét ejthetitek.

– Randu – fordult Fran segélykérően a bátyjához, egy csapdába esett öreg bika tekintetével.

Randu kivette pipáját a szájából.

– A fiúnak igaza van, Fran. Ha a lelked mélyére figyelsz, az ott rejtőző gondolatfoszlányokra, magad is belátod ezt. Csakhogy ezek kellemetlen gondolatok ám, ezért azzal a bikaüvöltéseddel visszaűzöd őket a rejtekhelyükre. De hiába, nem tudsz megszabadulni tőlük. Megmondom neked, Toran, mért hoztam föl ezt a témát.

Elgondolkozva pöfékelt egy darabig, aztán belemerítette pipáját a tálka nyílásába, megvárta a hangtalan lobbanást, és a pipát tisztán kivette. Kisujja kimért, pontos mozdulatával újból megtöltötte.

– Jó, hogy említetted, Toran, hogy az Alapítvány érdeklődést mutat irántunk. Nemrég két alkalommal is kaptunk látogatót adóügyben. A nyugtalanító a dologban az, hogy a második látogatót egy könnyű őrhajó is elkísérte. Gleiarban szálltak le – a változatosság kedvéért bennünket most kihagytak –, és persze sohasem szálltak föl újból. De mérget vehetünk rá, hogy megint eljönnek. Az apád is tisztában van ezzel, Toran, és őt sem hagyja békén a dolog.

– Nézd meg jól ezt az önfejű vén kujont! Tudja, hogy a hazája bajban van, azt is tudja, hogy kilátástalan a helyzetünk, de ő csak köti az ebet a karóhoz. Könnyebb a lelkének, ha ezt teheti. De ha egyszer kiöntötte a szívét, világgá üvöltötte az ellenzékiségét, és úgy érzi, hogy ezzel megtette azt, amivel annak a dúvadlelkének tartozik, akkor ő is ugyanolyan megfontolt ember lesz, mint akármelyikünk.

– Akármelyikünk? Kik? – kérdezte Bayta.

– Létrehoztunk egy kis csoportot, Bayta – somolygott az öreg –, csak itt a városban. Egyelőre semmit sem tettünk. Még addig sem jutottunk el, hogy kapcsolatot teremtsünk más városokkal; ám ez csak az elindulás.

– De merrefelé? Randu megrázta a fejét.

– Még nem tudjuk. Csodára várunk. Azt eldöntöttük magunkban, hogy – mint mondtad – egy Seldon-válságnak kell kibontakoznia. – Vadul hadonászott a mennyezet irányába. – A galaxis hemzseg a széthullott Birodalom szilánkjaitól és törmelékétől. Nyüzsög a tábornokoktól. Elképzelhetőnek tartod, hogy jöhet idő, amikor valamelyiket megszállja a merészség?

Bayta megrágta magában a kérdést, aztán határozottan megrázta a fejét, hogy hosszú, sima hajának egyetlen befelé kunkorodó tincse ide-oda röpdösött a füle előtt.

– Nem, ki van zárva. Ezek között a tábornokok között egyetlenegy sincs, aki ne lenne tisztában azzal, hogy az Alapítvány elleni támadás egyenlő az öngyilkossággal. Nyomába sem léphetnek ezek Bel Riosénak, aki az egész galaxis erejét fölvonultatta, mégsem jutott semmire a Seldonterv ellenében. Akad olyan tábornok, aki ne lenne ezzel tisztában?

– És ha feltüzeljük őket?

– Mire? Bele egyenesen az atomkemencébe? És mivel tudná, ha szabad kérdeznem, feltüzelni őket?

– Hát volna éppen valami, egy új dolog. Az utóbbi egy-két évben híre kelt egy különös embernek, akit Öszvérnek hívnak.

– Öszvér? – A lány az emlékezetében kutatott. – Hallottál valaha róla. Toran?

Toran tagadólag intett a fejével. A lány folytatta:

– Mi van vele?

– Nem tudom. De azt mondják, hogy lehetetlen helyzeteken is felülkerekedik. Lehet, hogy a szóbeszéd túloz, de azért mindenesetre érdekes lenne megismerkedni vele. Nem minden jó képességű és megfelelő becsvággyal rendelkező ember hisz Hari Seldonban és pszichohistóriai törvényeiben. Talán még bátoríthatnánk is ezt a szkepticizmusát. Hátha rászánná magát a támadásra.

– És az Alapítvány győztesen kerülne ki.

– Igen, de nem biztos, hogy egykönnyen. Lehet, hogy válságra kerül sor, és mi kihasználhatnánk ezt a válságot arra, hogy kompromisszumot csikarjunk ki az Alapítvány kényuraiból. A legrosszabb esetben pedig legalább annyi időre megfeledkeznének rólunk, amíg a további akciókat kitervelhetnénk.

– Mit szólsz hozzá, Toran?

Toran halványan elmosolyodott, és az egyik szemére hulló barna hajtinccsel játszadozott.

– Ahogy elmondja, van benne fantázia. De hát kicsoda az az Öszvér? Mit tudsz róla, Randu?

– Egyelőre semmit. De te segíthetnél, Toran. Meg a feleséged, ha hajlandó. Az apáddal már beszéltünk erről. Alaposan meghánytuk-vetettük a dolgot.

– Milyen értelemben? Mit kívánnál tőlünk, Randu? – A fiatalember gyors, kérdő pillantást vetett a feleségére.

– Nászúton voltatok már?

– Hát… izé… ha nászútnak veheted az Alapítványról idefelé vezető utat.

– Mit szólnátok egy igazihoz, a Kalganon? Szubtropikus éghajlat, strandok, vízi sportok, madárlövészet – minden, ami az üdüléshez kell. Körülbelül hétezer parszekre van innen, vagyis itt van a szomszédban.

– Miért éppen a Kalgan?

– Mert ott van az Öszvér! Vagy legalábbis az emberei. A múlt hónapban kaparintotta kézre, méghozzá harc nélkül, jóllehet annak hadura azzal fenyegetőzött a rádióban, hogy inkább ionfelhővé robbantja szét a bolygót, semmint hogy feladja azt.

– Hol van most a hadúr?

– Sehol – vont vállat Randu. – Nos, mit szólsz hozzá?

– De hát mit vártok tőlünk?

– Nem tudom. Fran meg én már kiöregedtünk, meg vidékiek is vagyunk. A menedéki kereskedők alapjában véve mind vidékiek. Magad is megmondtad. A kereskedelmünk is eléggé korlátozott. Hol vagyunk mi a galaxist becserkésző őseinktől?! Hallgass, Fran! De ti ketten ismeritek a galaxist; Bayta meg kiváltképpen a szép alapítványi nyelvjárást beszéli. Csak azt kívánhatjuk, hogy alaposan nézzetek körül. Ha kapcsolatot tudtok teremteni… de ezt nem is várhatjuk el tőletek. Gondoljátok át a dolgot. Ha akarjátok, összehozunk benneteket a csoportunkkal… de ehhez meg kell várni a jövő hetet. Szusszannotok is kell egyet.

Elhallgatott, s a csendet Fran bömbölő hangja törte meg:

– Kinek tölthetek még? Mármint kívülem?

12. A kapitány és a polgármester

Han Pritcher kapitány nem volt szokva a fényűzéshez, és nem is hatódott meg tőle. Általában ellene volt az önvizsgálódásnak, valamint minden olyan filozófiának meg metafizikának, amely közvetlenül nem kapcsolódott a munkájához.

Ez sokat segített.

Munkája jórészt abból állt, amit a hadügyminisztérium „földerítésnek”, a széplelkek „hírszerzésnek”, a regényes hajlamúak meg egyszerűen „kémkedésnek” titulálnak. És sajnos, hiába a televízió szájtépő handabandázása, a „földerítés”, a „hírszerzés” meg a „kémkedés” a legjobb esetben is megmarad a közönséges árulás és hitszegés piszkos ügyletének. A társadalom eltűri, mert „az állam érdekében” valónak ismeri el, de mivel a filozófia rendszerint azt sugallta Pritcher kapitánynak, hogy a társadalmat azon szent cél érdekében sokkal könnyebb kiengesztelni, mint az ember saját lelkiismeretét – ezért hát ellene volt a filozófiának.

És most a polgármester fényűző előszobájában, elveivel ellentétben, saját magára terelődtek a gondolatai.

El kellett ismernie, hogy nálánál gyengébb képességű emberek egyre-másra megelőzték a ranglétrán. Vég nélkül záporoztak rá a letolások és a hivatali fegyelmik, de túlélte őket. És makacsul ragaszkodott az elveihez abban a szilárd meggyőződésben, hogy ugyanannak a szent „államérdeknek” a szolgálatában elkövetett függelemsértést valóban annak fogják elismerni, ami (vagyis a szent cél szolgálatának).

Itt ült hát a polgármester előszobájában – öt katona díszkíséretében és a hadbíróság fenyegetésével a feje fölött.

A súlyos márványajtók simán, hangtalanul kettényíltak, s előtűntek az atlaszfényű falak, a piros műanyag szőnyegek s belül újabb fémveretes kettős márványajtó. Két hivatalnok lépett ki a háromszáz évvel korábbi divat szögletes vonalú öltözékében, és kihirdette:

– Kihallgatásra következik Han Pritcher kapitány az Információtól.

Szertartásos meghajlással félreléptek, s utat engedtek a kapitánynak. A belső ajtón már egyedül lépett be.

Az ajtón túl, egy furcsán dísztelen nagy teremben, egy furcsán négyszögletes, nagy íróasztal mögött egy kis ember ült, szinte elveszve az óriási méretek között.

Indbur polgármester – ezen a néven sorban a harmadik –, unokája az első Indburnak, aki kegyetlen és tehetséges volt; kegyetlenségéről tanúbizonyságot tett azzal, hogy a szabad választások utolsó, bohózatba illő maradványaival is leszámolt; ügyességéről pedig azzal, hogy uralmát viszonylagos békében fönn tudta tartani.

Indbur polgármester ezenkívül fia volt a második Indburnak – az Alapítvány első örökletes polgármesterének –, aki csak félig ütött az apjára, mert egyszerűen csak kegyetlen volt.

Így Indbur polgármester harmadik volt ezen a néven, és második, aki a születés jogán örökölte a hivatalát. Mindkét elődjénél kevesebbel volt megáldva, mivel sem kegyetlen, sem tehetséges nem lévén, egy rossz helyre született ragyogó könyvelő veszett el benne.

Harmadik Indbur önmagán kívül mindenki más számára furcsa ötvözete volt a pótjellemvonásoknak.

Számára a mértani pedantéria maga volt a „rend”; a napi ügyintézés legjelentéktelenebb részletei iránt tanúsított fáradhatatlan és lázas érdeklődése maga volt a „szorgalom”; a habozás, amikor igaza van: az „óvatosság”; a süket önfejűség, amikor nincs igaza: az „eltökéltség”.

És mindamellett nem volt pazarló, és szükségtelenül nem ölt, és a legjobb szándékok vezérelték.

Még ha Pritcher komor gondolatai ezen az ösvényen futottak is, mialatt tiszteletteljesen állva maradt a testes íróasztal előtt, arcvonásainak tuskómerevsége semmit sem árult el erről a tényről. Nem köhintett, nem helyezte át a testsúlyát egyik lábáról a másikra, s meg sem moccant, amíg a polgármester ványadt arca lassan föl nem emelkedett az asztalról, miután fürge ceruzája bevégezte a széljegyzetelést, és egy sűrűn teleírt papírlap az egyik szabályos oszlop tetejéről átvándorolt egy másik szabályos oszlop tetejére.

Indbur polgármester óvatosan összekulcsolta maga előtt a kezét, gondosan ügyelve, nehogy megbontsa az íróasztal pedáns rendjét.

– Han Pritcher kapitány az Információtól – mondta tudomásul vevőleg.

És Pritcher kapitány, a protokoll előírásait szigorúan betartva, egyik térdét csaknem a padlóig hajlította, a fejével pedig bókolt, amíg meg nem hallotta a föloldó szavakat:

– Álljon föl, Pritcher kapitány!

A polgármester hangjában megrebbent némi meleg együttérzés, amikor folytatta:

– Azért hívattam, Pritcher kapitány, mert az elöljárói fegyelmi eljárást indítottak maga ellen. Az eljárásra vonatkozó iratok annak rendje s módja szerint hozzám kerültek, és mivelhogy az Alapítvány semmilyen ügye sem érdektelen a számomra, vettem magamnak a fáradságot, és pótlólagos vizsgálatot rendeltem el a maga ügyében. Remélem, nem érez meglepetést.

– Nem, excellenciás uram – felelte Pritcher kapitány minden érzelem nélkül. – Az ön igazságossága közmondásos.

– Igen? Igen? – A hangjában hiúság érződött, színes kontaktlencséi viszont olyan szögben verték vissza a fényt, hogy a tekintete kemény, hideg kifejezést kapott tőle. Precízen maga elé sorakoztatott egy csomó fémfedelű irattartót. A pergamenívek harsányan megzörrentek, amint tovább lapozott bennük. Hosszú ujjával követte a sorokat, mialatt beszélt:

– Itt van a teljes anyaga, kapitány. Negyvenhárom éves, és tizenhét éve a tisztje. A Lorison született, anacreoni szülőktől, semmilyen komolyabb gyermekbetegsége nem volt, kivéve egy myo… Különben nem érdekes… A hadsereg előtt a Tudományos Akadémián tanult, a hiperhajtóművekből abszolvált, tanulmányi eredményei… hm… kitűnőek, csak gratulálhatok… Altisztként belépett a hadseregbe az Alapítványi Kor 293. évének százkettedik napján.

Egy pillanatra föltekintett, amíg az első irattartót odébb tolta, és fölnyitotta a másodikat.

– Mint látja, az én irányításom alatt semmit sem bízunk a véletlenre. Rend! Rendszeresség!

A szájához emelt egy rózsaszínű, illatos zselégolyócskát. Ez volt az egyetlen szenvedélye, ám ezt is csak módjával engedte meg magának. Meg kell viszont jegyeznünk, hogy a polgármester asztaláról hiányzott a szinte kötelező atomláng az elhasznált dohány eltüntetésére. A polgármester ugyanis nem dohányzott.

Következésképpen a látogatói sem.

A polgármester egyre beszélt; megszakítás nélkül, álmosító egyhangúsággal zsongott a hangja, s csak hellyel-közzel tűzött közbe egy-egy halk és amilyen langyos, olyan hatástalan dicsérő vagy megrovó megjegyzést.

Az irattartók lassan visszakerültek az eredeti szabályos kötegbe.

– Nos, kapitány – élénkült föl a hangja –, az anyaga egyedülálló. Kimagasló képességekről tanúskodik, és nem hagy kétséget hasznos szolgálatai felől. Nem kerülte el a figyelmemet, hogy kötelességteljesítés közben kétszer is megsebesült, és a kötelesség határait túllépő bátorságáért megkapta az Érdemrendet. Ezek olyan tények, amelyeket nem egykönnyen lehet kisebbíteni.

Pritcher kapitány kifejezéstelen arca semmit sem árult el: megőrizte feszes merevségét. A protokoll előírta, hogy ha a polgármester egy alattvalóját kihallgatására méltatta, az nem ülhetett le – s ezt az előírást talán fölöslegesen is hangsúlyozta az a tény, hogy a polgármesterén kívül egyetlen szék sem volt a teremben. A protokoll azt is előírta, hogy az illető csak akkor szólalhatott meg, ha egy föltett kérdésre válaszolt.

A polgármester tekintete megkeményedett, és a szavai is súlyossá és élessé váltak:

– Ezzel szemben tíz éve nem léptették elő, és a följebb valói egyre-másra az ön hajthatatlan makacsságáról adnak számot. Azt jelentik, hogy rendszeresen megszegi a parancsot, nem képes korrekt magatartást tanúsítani a fölöttesei iránt, a jelek szerint nem törődik azzal, hogy a kollégáival súrlódásmentes viszonyt alakítson ki, ezenkívül javíthatatlan bajkeverő. Mivel magyarázza mindezt, kapitány?

– Excellenciás uram, én azt teszem, amit helyesnek ítélek meg. Az állam nevében végrehajtott cselekedeteim s az érte elszenvedett sebeim tanúsítják, hogy amit én helyesnek látok, az az állam érdekét szolgálja.

– Katonás érv, kapitány, ám veszélyes elv. Erről még lesz szavam. A konkrét vád ön ellen az, hogy háromszor is megtagadott egy megbízatást, holott a parancsot az én törvényes megbízottaim írták alá. Mi erről a mondanivalója?

– Excellenciás uram, a megbízatásnak semmi értelme sem volt ezekben a kritikus időkben, amikor elsőrendű fontosságú ügyeket viszont mellőznek.

– Úgy! És ki ítéli meg, hogy ezek az ügyek, amelyekről beszél, elsőrendű fontosságúak, továbbá honnan veszi, hogy mellőzve vannak?

– Excellenciás uram, ezekben a dolgokban én tökéletesen eligazodom. A tapasztalatom és a helyzetismeretem – s a följebbvalóim egyiket sem tagadják meg tőlem – a legjobb kalauzom.

– De hát nem látja be, kedves kapitányom, hogy azzal, hogy magának sajátítja ki a hírszerzési irányvonal meghatározásának a jogát, belegázol fölöttesének a hatáskörébe?

– Excellenciás uram, én mindenekfelett az államot szolgálom, és nem a fölöttesemet.

– Helytelen, mert a maga fölöttesének is van fölöttese, és ez a fölöttes én vagyok, és én vagyok az állam. Ám nem akarom, hogy csorba essék az én igazságszolgáltatásomon, amelyről azt mondta, hogy közmondásos. Fejtse ki saját szavaival, miben áll az a fegyelemsértés, amely ezt az egészet megindította.

– Excellenciás uram, én mindenekfölött az államot szolgálom, és nem az a kötelességem, hogy egy kiszolgált kereskedelmi hajós életét éljem a Kalganon. Az volt a feladatom, hogy az Alapítvány ottani tevékenységét irányítsam, s hozzak tető alá egy olyan szervezetet, amely kézben tarthatná a rendszer hadurát, különösen ami a külpolitikáját illeti.

– Tudok róla. Folytassa!

– Excellenciás uram, jelentéseimben szüntelenül hangsúlyoztam a Kalgan és az ellenőrzése alatt álló rendszerek stratégiai helyzetét. Beszámoltam a hadúr becsvágyáról, erőforrásairól, hódítási törekvéseiről, és hogy alapjában véve barátságos vagy legalábbis semleges az Alapítvány iránt.

– Gondosan elolvastam a jelentéseit. Folytassa!

– Excellenciás uram, két hónapja, hogy visszajöttem. Akkor semmi jele nem volt a küszöbönálló háborúnak; minden azt mutatta, hogy nyomasztó fölénnyel képesek visszaverni bármily lehetséges támadást. Egy hónappal ezelőtt egy ismeretlen kalandor mégis harc nélkül elfoglalta, s egykori hadura, úgy látszik, nincs az élők sorában. Senki sem emleget árulást. Ha beszélnek valamiről, akkor csak ennek a különös szerencselovagnak, az Öszvérnek a hatalmáról és lángelméjéről.

– Kiének? – hajolt előre a polgármester értetlenül.

– Excellenciás uram, úgy emlegetik, hogy az Öszvér. Kevés megfoghatót mondanak róla, de én összegyűjtöttem a hézagos ismeretfoszlányokat, és kiszűrtem belőlük a leginkább hitelt érdemlőket. Úgy tűnik, hogy sem öröklött, sem szerzett méltósága nincsen. Az apja ismeretlen. Anyja belehalt a szülésbe. Úgy nőtt fel, mint egy vándorcigány. Neveléséről a csavargók világa és az űr sikátorai gondoskodtak. Eredeti nevét nem ismerik, csak azt, hogy Öszvér, s azt mondják, ezt is maga akasztotta magára; a népszerű magyarázat szerint hatalmas testi erejére és konok céltudatosságára akar vele utalni.

– És mondja, kapitány, mekkora haderővel rendelkezik? Hagyja a testi adottságait.

– Excellenciás uram, hatalmas hajóhadakról beszélnek, bár ebben a híresztelésben nyilván közrejátszik a Kalgan különös eleste is. Az a terület, amelyet a kezében tart, nem nagy kiterjedésű, ámbár lehetetlen megállapítani a pontos határait. Mindazonáltal utána kell nézni ennek az embernek.

– Hm… hm… Úgy… úgy… – A polgármester elmélázott, és huszonnégy gondos ceruzavonással hat négyzetet rajzolt föl hatszögletű elrendezésben az egyik jegyzetfüzet felső, üres lapjára, aztán letépte, gondosan háromba hajtotta, és a jobb keze ügyében levő papírgyűjtő nyílásba süllyesztette. Ott tisztán és hangtalanul atomjaira bomlott.

– Mondja csak, kapitány, milyen más lehetőséget lát? Azt elmondta, hogy minek kell utánanéznünk. De mi az, aminek elrendelte a kivizsgálását?

– Excellenciás uram, van ott az űrben egy patkánylyuk, amely a jelek szerint kibújik az adófizetés alól.

– Úgy! És ez minden? Maga nem tudja, senki sem mondta meg magának, hogy ezek az emberek, akik nem fizetik az adót, a régi idők kóbor kereskedőinek a leszármazottjai – csupa anarchista, lázadó és társadalomellenes elem –, az Alapítványról származtatják magukat, és gyalázzák az Alapítvány kultúráját? Maga nem tudja, és senki sem mondta meg magának, hogy ezekből a patkánylyukakból több van, mint ahányról tudomással bírunk?! Hogy ezek a patkánylyukak összeszűrik a levet, egyik a másikkal, és valahányan az Alapítvány területén még meglévő bűnöző elemekkel?! Bizony, kapitány, még itt is vannak ilyen elemek!

A polgármester pillanatnyi heve gyorsan ellobbant.

– Erről nem tud, kapitány?

– Excellenciás uram, én ezt mind nagyon jól tudom. De az állam szolgájaként hűséggel kell szolgálnom – és az szolgál a leghűségesebben, aki az igazságot szolgálja. Bármi legyen is a politikai szándéka az egykori kereskedők söpredékének, a hatalom azoké a hadvezéreké, akik a régi Birodalom foszlányain uralkodnak. A kalmároknak se fegyverük, se kitartásuk, de még csak nem is egységesek. Én nem vagyok adóvégrehajtó, hogy ilyen komolytalan megbízatással fecséreljem az időmet.

– Pritcher kapitány, maga katona, és ágyúkban számol. Hiba volt, hogy odáig engedték fajulni a dolgot, amikor már velem szemben is megtagadta az engedelmességet. Vigyázzon! Az én igazságosságom nem a gyengeségből táplálkozik. Kapitány, már bebizonyosodott, hogy a birodalmi kor tábornokai és a mostani idők hadvezérei egyaránt tehetetlenek velünk szemben. Seldon tudománya, amely megszabja az Alapítvány útját, nem az egyéni hősiességre épít, mint maga gondolja, hanem a történelem társadalmi és gazdasági tendenciáira. Eddig már négy válságon sikeresen átlábaltunk, vagy nem?

– De igen, excellenciás uram. Ennek ellenére Seldon tudományát egyedül Seldon ismeri. Nekünk magunknak csak a hitünk van. Mint azt alaposan megtanultam, az első három válság idején olyan bölcs vezérek álltak az Alapítvány élén, akik megfelelő intézkedéseket foganatosítottak, mivel előre látták a válság természetét. Egyébként ki tudja, mi történt volna?!

– Igen, igaz, kapitány, de megfeledkezik a negyedik válságról. Ismerje el, kapitány, hogy akkor semmilyen valamirevaló vezetéssel nem rendelkeztünk, holott a legravaszabb ellenféllel, a legnehezebb fegyverekkel és a legnagyobb haderővel akkor kellett szembenéznünk. A történelmi szükségszerűség folytán mégis mi győztünk.

– Ez igaz, excellenciás uram. De a történelem, amelyről említés tesz, csak akkor ért szükségszerűvé, miután már egy éve verekedtünk elkeseredetten. Elkerülhetetlen győzelmünk félezer hajónkba és félmillió emberünkbe került. Excellenciás uram, a Seldonterv segít azon, aki önmagán segít.

Indbur polgármester a homlokát ráncolta, s egyszerre megelégelte a vég nélküli, meddő vitát. Belátta, hogy a jóindulat nagy hiba, mert gyakorta úgy fogják föl, mint engedélyt a véget nem érő érvelésre, az ellenszegülésre, a vitatkozás mocsarában való fetrengésre.

– Mégis azt mondom, kapitány, hogy Seldon szavatolja a győzelmet a hadvezérek fölött, és én ilyen nehéz időkben nem engedhetem meg az erők szétforgácsolását. Azok a kereskedők, akiket maga olyan könnyen elintéz, az Alapítványról származnak. Ha hadra kelnénk ellenük, az polgárháborút jelentene. Seldon Terve itt semmiről sem kezeskedne, mivel ők is meg mi is az Alapítványhoz tartozunk. Ennélfogva észre kell térítenünk őket. A parancsot megkapta.

– Excellenciás uram…

– Nem tettem föl kérdést, kapitány! Megkapta a parancsot. Engedelmeskedni fog a parancsnak. Minden további vitát velem vagy a képviselőimmel úgy fogunk tekinteni, mint árulást. Elmehet.

Pritcher kapitány újra térdet hajtott, azután lassan kihátrált a teremből.

Indbur polgármester, ezen a néven a harmadik, és második olyan polgármesterként az Alapítvány élén, aki örökölte a méltóságát, visszanyerte a nyugalmát, és fölemelt egy lapot a bal keze felőli szabályos halomról. Ez egy jelentés volt arról a megtakarításról, amelyet azzal értek el, hogy a rendőrök egyenruháján csökkentették a fémszivacs szegély mennyiségét. Indbur polgármester áthúzott egy fölösleges vesszőt, kijavított egy helyesírási hibát, három megjegyzést írt a margóra, és a jelentést a jobb keze felőli szabályos halom tetejére helyezte. Újabb papírlapot emelt le a bal keze felőli szabályos halomról.

Amikor Han Pritcher hírszerzőkapitány visszaérkezett a kaszárnyába, egy személyes kapszula várt reá. Szigorú hangú parancs volt benne, vörös SÜRGŐS bélyegzővel átnyomva, az aláírás helyén egy szabályos nagy I betűvel.

Han Pritcher kapitányt a legszigorúbban utasították, hogy keljen útra „a Menedéknek nevezett lázadó világra”.

Han Pritcher kapitány egyedül ült könnyű, egyszemélyes naszádjában, és hidegvérű nyugalommal a Kalganra állította be az útirányt. Azon az éjszakán az igazukban biztos önfejűek nyugodt álmát aludta.

13. A hadnagy és a pojáca

Ha Kalgannak az Öszvér seregei által történt meghódítása hétezer parszeknyi távolságban akkora visszhangot vert is, hogy az egy öreg kereskedő kíváncsiságát, egy önfejű kapitány aggályát és egy pedáns polgármester bosszúságát is képes volt fölkavarni, magán a főbolygón az égvilágon semmilyen hatást nem keltett, és senkit sem zökkentett ki a nyugalmából. Örök tanulság az emberiség számára, hogy az idő is, a tér is gyűjtőlencse: minél messzebb van valami, annál sűrűbb ponttá zsugorítja. Egyébiránt nincs följegyezve, hogy ezt a tanulságot valaha is tartósan megszívlelte volna az emberiség.

A Kalgan az a Kalgan volt. A galaxisnak ezen a fertályán, úgy tűnt, csak ez a világ nem tudott arról, hogy a Birodalom letűnt, hogy a Stannellek uralma megszűnt, a nagyság elenyészett, s vele tovatűnt a béke.

Ez a világ a fényűzésnek élt. Az emberiség épülete enyészetnek indulhatott; ez a világ, mintha mi sem történt volna, tovább gyártotta az élvezeteket, s aranyért kényelemmel fizetett.

A történelem megpróbáltatásai elkerülték; mert ugyan ki az a hódító, aki lerombolná vagy nagyobb kárt tenne egy ilyen világban, ahol még a fákon is pénz terem, amelyen mindig megvásárolhatta a sérthetetlenségét.

Ám a Kalgant is utolérte az a sors, hogy egy hadvezér ütötte föl rajta a szállását, és a lágy bolygót a háború vastörvényeihez idomította hozzá.

Szelíd őserdei, lankás partjai, rikítóan csábos városai az idegen zsoldosok és a népfölkelők menetelő lépteit visszhangozták. A tartomány bolygói, történelmük során először, fegyvert fogtak, és a pénzüket megvesztegetés helyett csatahajókba fektették. Uralkodójuk nem hagyott kétséget aziránt, hogy foggal-körömmel megvédi, ami az övé, és elszántan ráteszi a kezét arra, ami a másoké.

A galaxis nagy férfiainak sorát folytatta: háború és béke ura, birodalomépítő, dinasztiaalapító hadúr volt.

És lám, egy ismeretlen, nevetséges előnevű senkinek kellett őt leigáznia s megkaparintania a hadait, a csírázó birodalmát – méghozzá egyetlen puskalövés nélkül.

Így hát a központi bolygó is megint olyan volt, mint régen: mundérba bújt polgárai sietve visszatértek előbbi elfoglaltságukhoz, míg a külföldről behozott hivatásos hadfiak minden teketória nélkül beolvadtak az újonnan lezúdult ármádiákba.

Mintha mi sem történt volna, tovább folytatódtak az őserdők szelídített vadjaira körültekintően megrendezett, fényűző vadászatok, amelyek sohasem követeltek emberéletet, meg a légi robogóval űzött madárhajszák, amelyek egyedül a nagy madarak számára jelentettek veszélyt.

A városokban a galaxis minden rendű és rangú kikapcsolódni vágyó turistája megtalálta a pénztárcájához mért szórakozást, az éteri felhőpalotáktól kezdve – melyek egy féltalléros pénzérme csörrenésére bárkit beavattak fantáziát megmozgató látványosságaikba – egészen az eldugott és exkluzív búvóhelyekig, amelyeket csak a krőzus ínyencek engedhettek meg maguknak.

Az utasok végtelen áradatában Toran és Bayta egy csepp nem sok, de annyit sem jelentett. A Keleti-félsziget hatalmas közhangárjában számba vétették hajójukat, azután útnak eredtek a középosztálybeli kompromisszum kedvelt helye, a Belső-tenger felé, ahol a gyönyör még törvényes, sőt tiszteletreméltó, a tömeg pedig elviselhető volt.

Bayta a fény ellen sötét szemüveget, a meleg ellen pedig lenge fehér köpenyt viselt. Melegbarna, a naptól enyhe pírt kapott karjával átölelte fölhúzott térdét, és rebbenéstelen, méla tekintetét férje hosszan elnyúlt s a ragyogó napfényben szinte vibráló testén nyugtatta.

– Ne vidd túlzásba – intette a férjét, de Toran egy haldokló nap bolygójának lakója volt. Az Alapítványon eltöltött három év ellenére még mindig fényűzésnek érezte a napot, és előzetesen sugárvédő kezelésben részesült bőre egy rövidke nadrágon kívül már negyedik napja nem érezte magán a ruha durvaságát.

Bayta a fiú mellé kuporodott a homokba, és suttogó társalgásba fogtak. Toran hangja álmosan vánszorgott föl hozzá a bágyadt arc mögül:

– Elismerem, hogy sehol sem tartunk. De hát hol van? Kicsoda ő? Ez a bolond világ semmit sem árul el róla. Talán nem is létezik.

– De létezik – erősködött Bayta mozdulatlan ajakkal. – Csakhogy ravasz, ennyi az egész. És a nagybácsidnak igaza van. Ez az ember kapóra jön nekünk – ha nem futunk ki az időből.

Percnyi hallgatás után Toran ernyedten suttogta:

– Tudod, mivel foglalkozom, Bay? Hagyom, hogy a nap lassacskán valamiféle éber álomba ringasson. Minden olyan egyszerűnek, problémátlannak tűnik. – A hangja szinte elenyészett, majd újból visszatért. – Emlékszel rá, Bay, miket mondott az egyetemen dr. Amann? Az Alapítvány soha nem veszíthet, ami nem jelenti azt, hogy az Alapítvány vezetői nem húzhatják a rövidebbet. Avagy nem azzal kezdődött-e meg az Alapítvány igazi történelme, hogy Salvor Hardin kipenderítette az enciklopédistákat, és első polgármesterként átvette a Terminus bolygó irányítását? Aztán a következő évszázadban Hober Mallow csaknem olyan drasztikus módszerekkel jutott uralomra. Vagyis a vezetők kétszer is megbuktak. Miért ne próbálkoznánk mi is?

– Toran, ez az okoskodás olyan régi, mint a világ. Hiába vesztegeted az álmaidat.

– Hiába-e? Gondold csak végig. Mert micsoda a Menedék? Nem része-e az Alapítványnak? Mondhatni, nem más, mint a külső proletariátusa. Ha mi fölülkerekednénk, akkor is az Alapítvány győzne, és csupán a mostani vezetők veszítenének.

– Micsoda szakadék van a szándék és a lehetőség között! Csak a szádat jártatod.

Toran nagyot nyelt.

– Hülyeség, Bay, rád jött a bolondóra. Mért akarod az én hangulatomat is elrontani? Ha nincs ellene kifogásod, alszom egyet.

Bayta azonban egyszerre kinyújtotta a nyakát, és se szó, se beszéd elkacagta magát; még a szemüvegét is levette, és csupán a tenyerével árnyékolva be a szemét, a part felé bámult.

Toran felnézett, majd a könyökére támaszkodott, s törzsét elfordítva követte Bayta tekintetét.

A szeme megakadt egy nyakigláb alakon, aki égnek meredő lábakkal a kezein lépkedett, az alkalmi nézőközönség osztatlan gyönyörűségére. A strand nagyszámú tányérozó mutatványosa közé tartozott, akik az eléjük vetett pénzdarabok ellenében kígyóként hajlítgatták és tekergették gumitagjaikat.

Egy arra sétáló őrszem intett neki, mire a bohóc, egyik kezén meglepő könnyedséggel egyensúlyozva, hüvelykujját az orrára tette, és csúfolódva legyezett a tenyerével. Az őr fenyegetően közelebb lépett, ám a hasába kapott rúgástól nyomban vissza is hőkölt. A bohóc a rúgás ívét befejezve talpra pattant, és kereket oldott, miközben a tajtékzó őr útját elállta a csöppet sem vele érző tömeg.

A bohóc tétova útja a part mentén vezetett. A legtöbb embert figyelemre sem méltatta, másoknál habozott; de meg sehol sem állt. Az alkalmi közönség szétszéledt, s az őr is eltávozott.

– Fura egy alak – nevetett Bayta, s Toran közönyösen rábólintott. A bohóc a közelükbe ért, s jól szemügyre vehették az alakját. Sovány arca elöl jókora cimpákkal megáldott, húsos orrban végződött, amely már-már ormány benyomását keltette. Az öltözéke még jobban kihangsúlyozta ösztövér alakját és pókszerű tagjait, amelyekkel – jóllehet az volt az ember érzése, mintha villával hányták volna rá – fürgén és kecsesen mozgott.

Már a látványa is nevetésre ingerelt.

Úgy látszik, a komédiás észrevette, hogy érdeklődéssel szemlélik, mert előttük elhaladva megtorpant, és éles fordulatot téve feléjük lépett. Nagy barna szemét Baytára szegezte.

Bayta zavarba jött.

A bohóc elmosolyodott, de ettől csak szomorúbb lett csőrös arcának kifejezése; lágy, gondosan ejtett beszéde a központi szektorok nyelvjárásáról árulkodott:

– Hiába erőltetem jó szellemek adta eszemet, csak arra lyukadok ki: ez a hölgy itt nem létezhet. Mert ki az, aki józanul az álmát valóságnak tekintené? De hess, józan ész: inkább hiszek megbabonázott, elvarázsolt szememnek.

Bayta szeme tágra meredt, és a száját meglepett kiáltás hagyta el. Toran elnevette magát.

– Ó, de elbűvölő! Csak rajta, Bay ez megér egy ötöst. Add oda neki.

A bohóc azonban egyetlen ugrással előtte termett.

– Nem, asszonyom, ne értsen félre. Szavaim nem a pénz reményétől, hanem a ragyogó szempártól meg az édes orcától ittasulnak meg.

– Hálásan köszönöm. – Majd Toranhoz fordult: – A csodába is, csak nem vakította el a nap a szemét?

– És nemcsak a szemektől meg az orcától – folytatta a bohóc, s mámoros szavai sebesen ömlöttek a szájából –, hanem a szellemtől, amely ragyogó és szilárd, ám egyúttal gyöngéd is.

Toran feltápászkodott, fehér köpenye után nyúlt, amely az elmúlt négy napban egyetlen öltözéke volt, és magára terítette.

– Idefigyelj, öregem! – szólt. – Mondd meg, mit akarsz, és hagyd békén a hölgyet.

A bohóc riadtan hátralépett, s kútágas-alakja meggörnyedt.

– Nem akartam én semmi rosszat. Idegen vagyok itt, s azt mondják rólam, hogy habókos vagyok; ennek ellenére tudok az arcokban olvasni. Ennek a hölgynek a szépségén meleg szív sugárzik át, s azért bátorkodom megszólítani, mert érzem, hogy segít a bajomon.

– Öt tallér kisegít a bajból? – vetette oda Toran félvállról, és feléje nyújtotta a pénzdarabot.

A bohóc azonban nem nyúlt a pénz után, mire Bayta vette át a szót:

– Majd én beszélek vele, Toran. – Aztán súgva gyorsan hozzátette: – Mért kell megsértődnöd a bolondos beszédén? Ez a nyelvjárása; a mi beszédünk nyilván ugyanolyan furcsán hangzik az ő fülének. Mi a baja? – fordult a bohóchoz. – Csak nem az őr miatt aggódik? Ne féljen, nem fogja bántani.

– Dehogyis, nem ő. Ő csak egy árva szellő, amely a bokám körül meglibbenti a port. Másvalaki elől futok én: egy szélvész elől, aki világokat söpör szerteszét, vagy sodor pehelyként egymásnak. Egy hete, hogy megugrottam, s azóta a város utcái az ágyam, s a sokadalom a búvóhelyem. Sok arcról próbáltam segítőkészséget leolvasni. Itt végre rátaláltam. Itt végre rátaláltam – ismételte meg az utolsó mondatot az izgalomtól fojtott hangon, s szarvasszemébe aggodalom ült ki.

– Figyeljen ide, barátom – mentegetőzött Bayta –, én szívesen segítenék magán, de hát micsoda menedék vagyok én egy világot fölforgató szélvész ellenében? Az igazat megvallva, tudnék használni…

Egy erőteljes, parancsoló hang vágott a szavába:

– Itt vagy hát, te koszos kurafi!

A partőr rohant feléjük tűzvörös arccal, acsarogva. Kis hatósugarú kábítópisztolyát célzásra emelte.

– Fogjátok meg, ti, ott! Nehogy elmeneküljön! – Súlyos tenyerét a bohóc vézna vállára helyezte, mire ő felnyögött.

– Mit követett el? – érdeklődött Toran.

– Mit követett el? Mit követett el? Jól van, no! – Az őr előhúzott az övén csüngő iszákjából egy bíborszínű kendőt, s megtörölgette vele csupasz tarkóját. – Megmondom, mit követett el – mondta megkönnyebbülten. – Meglógott! Kalgan-szerte körözik, s már az előbb is fölismertem volna, ha a lába van alul, és nem az a vércsepofája. – És bőszen megrázta zsákmányát.

Bayta mosolyogva megkérdezte:

– És honnan lógott meg, uram?

Az őr felemelte a hangját. Bámészkodó, csacska tömeg kezdett köréjük gyülekezni, és amilyen mértékben nőtt az őr hallgatósága, olyan mértékben nőtt saját fontosságának a tudata.

– Hogy honnan lógott meg? – szavalta maró gúnnyal a hangjában. – Feltételezem, hogy hallott az Öszvérről, nemde?

A zsivaj elült, és Bayta úgy érezte, mintha egy darab jég húzódna lefelé a gyomrába… A pojáca ráfüggesztette a tekintetét, és egyre remegett az őr kemény szorításában.

– És ki ez a pokolfajzat – folytatta az őr szenvedélyesen –, ha nem őlordsága saját szökevény udvari bolondja? Beismered, te pojáca? – rázta meg foglyát kíméletlenül.

Válasz helyett csak a fogoly félelemtől halálra vált arcát látta. Bayta hangtalanul susogott Toran fülébe.

Toran barátságos szándékkal az őr elé lépett.

– Figyeljen ide, jóember! Mi lenne, ha egy pillanatra elvenné a kezét? Ez a színész itt nekünk táncolt, és még nem szolgált meg a béréért.

– De hát díj van kitűzve rá! – védte az őr a jogait emelt hangon.

– Meg fogja kapni, ha be tudja bizonyítani, hogy ez valóban a maga embere. Mi lenne, ha addig is nyugton hagyná? Ha nem tudná, a vendégjogba üti bele az orrát, amiért könnyen pórul járhat.

– Maga meg őlordsága dolgába üti bele az orrát, és ezért jár pórul! – Újból megrázta a bohócot. – Add vissza a béredet, te keselyű!

Toran villámgyors mozdulatot tett, s kicsavarta a pisztolyt az őr kezéből; vele kis híján a fél ujját is. Az őr felüvöltött a dühtől meg a fájdalomtól. Toran teketória nélkül félrelökte, és a keze szorításából kiszabadult bohóc gyorsan megmentője háta mögé iszkolt.

A szinte végeláthatatlanná növekedett tömeg alig figyelt föl az újabb fejleményekre. Néhányan a nyakukat nyújtogatták, a legtöbben azonban széledezni kezdtek, mintha a tett színhelyéről menekülnének.

Ekkor a távolban mozgolódás támadt, és nyers parancs csattant. A tömeg kétfelé vált, és a folyosón, idegkorbácsaikat hanyagul lóbázva, két férfi közeledett. Bíborszínű ingeiken cikázó villámtól szertehasadó bolygó volt a jelvény.

Mögöttük egy sötét óriás lépkedett hadnagyi egyenruhában; sötét volt a bőre, a haja, sötét az arckifejezése.

A sötét férfi azzal a vészjósló fojtottsággal beszélt, amelyből érződött, hogy tudatában van: nincs szüksége nagy hangra az akarata keresztülviteléhez.

– Te vagy az, aki értesítettél bennünket? – kérdezte.

Az őr, aki még egyre kicsavart ujját dajkálgatta, fájdalomtól eltorzult arccal nyöszörögte:

– Igényt tartok a jutalomra, hatalmas úr, és bevádolom ezt az embert.

– A jutalmad megkapod – mondta a hadnagy anélkül, hogy ránézett volna. – fogjátok meg! – intett az embereinek parancsolóan.

Toran érezte, hogy a bohóc eszeveszett kétségbeeséssel kapaszkodik a köpenyébe.

– Sajnálom, hadnagy – szólalt meg emelt hangon, s igyekezett visszafojtani hangja remegését –, de ez az ember az enyém.

A katonák szeme meg se rebbent e kijelentés hallatán. Egyikük hanyagul fölemelte a korbácsát, a hadnagy azonban rászisszent, mire leengedte.

Ő sötét hatalmassága előrenyomult, és szögletes alakja oszlopként magasodott Toran fölé.

– Maga kicsoda?

– Az Alapítvány polgára! – csendült a válasz.

A szó megtette a hatását, legalábbis a tömegre. A feszült csendet zúgó moraj törte meg. Lehet, hogy az Öszvér neve félelmet ébresztett, ám még új volt, és nem tudott lehatolni a zsigerekig, mint az Alapítványé, amely elpusztította a Birodalmat, s a nevétől való rettegés könyörtelen zsarnokként uralkodott egy egész galaxisnegyed fölött.

A hadnagy megőrizte méltóságát.

– Tisztában van azzal, ki az az ember a háta mögött? – kérdezte.

– Azt mondják, hogy a vezérük udvarából szökött meg; én azonban csupán egyben vagyok biztos, hogy a barátom. Csak akkor kapja meg, ha minden kétséget kizáróan igazolja a személyazonosságát.

A tömeg soraiból hangos sóhajok törtek föl, a hadnagy azonban rá sem hederített.

– Láthatnám az alapítványi polgárságát igazoló papírjait?

– A hajómon vannak.

– Tudatában van annak, hogy az eljárása törvényellenes? Agyonlövethetném önt.

– Minden bizonnyal. De ebben az esetben az Alapítvány polgárát lövetné agyon, és egészen bizonyos, hogy a jóvátétel egy részeként az ön felnégyelt testét is az Alapítványra vitetnék. Más hadurak is megtették ezt.

A hadnagy megnyalta az ajkait. Igazat kellett adnia a jövevénynek.

– A neve? – tette föl a kérdést. Toran kihasználta fölényét.

– Csak a hajómon vagyok hajlandó további kérdésekre válaszolni. A hangárban megmondják a rekesz számát. Bayta néven van bejelentve.

– A szökevényt nem adja ki?

– Az Öszvérnek talán. Küldje hozzám a gazdáját!

A további szóváltás suttogásba fulladt, s a hadnagy hevesen elfordult.

– Szétoszlatni a tömeget! – adta ki a parancsot az embereinek dühtől fuldokolva. Az idegkorbácsok suhogni kezdtek. A nép sikoltozva meglódult, és vadul szerteiramodott.

A hangár felé visszatérőben Toran csak egyszer szakította meg elmélázó hallgatását.

– A galaxisra, Bay, mit éltem át! – mondta alig hallhatóan. – Majd meghaltam a félelemtől!

– Igen – felelte a lány, akinek a hangja még mindig remegett, és a szeme szinte imádattal tekintett föl rá. – Egyáltalán nem ismertem rád.

– Még mindig nem jutott el a tudatomig, mi is történt tulajdonképpen. Egyszer csak ott volt a kezemben a kábítópisztoly, amelyről azt sem tudtam, hogyan kell használni, és visszafeleseltem. Fogalmam sincs, mért tettem.

Miközben elhagyták a strand körzetét, a légi busz hátsó ülésére pillantott, az Öszvér álomba kuporodott bohócára, és utálkozva hozzátette:

– Ez volt életem legnehezebb munkája.

A hadnagy tiszteletteljesen megállt a helyőrség ezredese előtt, aki ráemelte a tekintetét, és azt mondta:

– Helyesen cselekedett. Leléphet.

A hadnagy azonban tétovázott.

– Az Öszvért lejáratták a csőcselék szemében, uram – mondta komoran. – Büntetőakciót kell foganatosítani, hogy helyreálljon a kellő tisztelet iránta.

– Erről már gondoskodtunk.

A hadnagy félig elfordult, aztán némi nehezteléssel a hangjában azt mondta:

– Elismerem, uram, hogy a parancs az parancs, de életem legnehezebb munkája az volt, ahogy ott álltam az előtt az ember előtt, és szó nélkül le kellett nyelnem az arcátlanságát.

14. A MUTÁNS

A hangárnak nevezett sajátos kalgani intézményt az a szükség hozta létre, hogy el tudják látni az ide látogató rengeteg turistahajót, s egyúttal gondoskodni tudjanak a látogatók sokrétű szükségleteiről. Az az okos ember, akinek először eszébe jutott a kézenfekvő megoldás, rövid időn belül milliomos lett. Örökösei – a születés vagy a vagyon jogán – a leggazdagabb polgárok közé emelkedtek.

A hangár testes épülete kilométerekre terjed; s a hangár szó egyáltalán nem fedi a lényegét. Tulajdonképpen hajószállodának lehetne nevezni. Az utas előre leszurkolja a díjat, s ezért kiutalnak a hajójának egy rekeszt, ahonnan tetszés szerinti időben útra kelhet az űrbe. A látogató aztán továbbra is a hajóján lakik. Természetesen élvezi a rendes szállodai szolgáltatásokat, kedvezményes áron fölújítják az élelmiszer– és gyógyszerkészletét, ellátják a hajó egyszerű szervizelését, névleges díjazásért járművet bocsátanak a rendelkezésére a kalgani közlekedéshez, és így tovább.

Végeredményben a látogató kevesebbel megússza a hangártér és a szállodaszámla kombinálásával. A tulajdonosok jókora haszonnal bérbe adják földterületüket. A kormány tetemes adókhoz jut. Mindenki jól jár. Senki sem veszít. Egyszerű!

A férfi, aki a hangár számtalan szárnyát összekötő széles folyosók árnyékfala mentén bandukolt, valaha el-eltűnődött a fentebb leírt rendszer újdonságán és praktikusságán; a tétlenség ezen hiú gondolatainak azonban csöppet sem kedvezett a jelen pillanat.

A katonás rendben sorakozó rekeszek hosszú sorában ott terpeszkedtek a testes hajók, s a férfi egyik sort a másik után járta végig.

Mestere volt annak a munkának, amelyet most végzett, és ha a hangárnyilvántartás előzetes tanulmányozása semmiféle közelebbi adatot nem is szolgáltatott azon túl, hogy nagyjából közölte vele azt a szárnyat, amely a hajók százainak adott helyet, szaktudása módot adott neki arra, hogy megtalálja azt az egyetlenegyet.

Röpke sóhajtás törte meg a csöndet, amikor a hivatalnok megállt, majd eltűnt az egyik folyosóban – parányi féreg a fenyegetően magasodó fémszörnyek lábánál.

Itt-ott fény szűrődött ki az ablakokból, jelezvén, a hajó gazdája korán otthagyta a szervezett örömöket, hogy a maga egyszerűbb – vagy diszkrétebb – szórakozásainak áldozzon.

A férfi megtorpant, és elmosolyodott volna, ha az arca ismeri ezt a készséget. Tény, hogy az agytekervényeiben megjelent a mosoly lelki megfelelője.

A hajó, amely előtt megtorpant, karcsú volt, és szemlátomást gyors járatú. A hajótest jellegzetességei érdekelték. Nem volt közönséges típus, jóllehet a galaxisnak ebben a negyedében akkortájt minden hajó vagy alapítványi volt, vagy az Alapítvány hajóit majmolta, még ha nem alapítványi műszerészek építették is. Ez azonban más volt. Az biztos, hogy alapítványi hajó – ha más nem, elárulták ezt azok a dudorok a felületén, amelyek csak az alapítványi hajókat védő ernyő csomópontjait jelezték. De egyéb jelek is voltak.

A férfi nem habozott.

A hajók magányát védő elektronikus korlát – amelyet az igazgatóság figyelmessége húzott föl a sorok előtt – nem jelentett akadályt számára. Különleges semlegesítővel rendelkezett, amely könnyedén rést vágott azon, anélkül hogy működésbe hozta volna a riasztóberendezést.

Így a hajó belsejében a külső betolakodóról az a finom és szinte barátságosan diszkrét berregés adott először hírt, amely annak nyomán, hogy a főlégzsilip egyik oldalán egy tenyér eltakarta a parányi fotocellát, a nappali szobában fölhangzott.

És mialatt a hajót ilyen sikeres vallatásnak vetették alá, Toran meg Bayta teljes biztonságban érezte magát annak acélfalai mögött. Az Öszvér bolondja, aki elárulta, hogy vézna porhüvelye a hangzatos Magnifico Giganticus névre hallgat, az asztal fölé görnyedve nyelte az eléje rakott ételt.

Szomorú barna szemét csak azért vette el a tányérjáról, hogy kövesse vele Bayta sürgését-forgását az étkezőül szolgáló közös konyha-éléskamrában.

– Gyarló a hála, ha gyarló, aki adja – dünnyögte –, ám ami tőlem telik, mind a magáé, mert hát ezen a héten csak morzsákon tengődtem, holott e cingár testet gigászi étvágy mardossa.

– Hát akkor egyék – mosolygott Bayta –, ne vesztegesse az idejét hálálkodásra. Hogy is van az a középgalaxisi közmondás a háláról? Úgy tűnik, mintha hallottam volna egyszer.

– Meglehet, asszonyom. Mert az egyszeri bölcs férfiú, hallomásból tudom, azt mondotta volt: „Az a hála az igazán jó, amely nem illan el üres frázisokban.” De sajnos, asszonyom, úgy tűnik, én üres frázisokból vagyok gyúrva. Amikor üres szavaim megnyerték az Öszvér tetszését, udvaroncöltönnyel fizetett értük, meg hangzatos névvel – mert a köznapi Bobo, az eredeti nevem, nem tetszett neki –, ám amikor üres szavaim nem vívták ki a tetszését, szegény csontjaim rögvest megtapasztalták ökle és korbácsa ütéseit.

Toran lépett be a vezetőfülkéből.

– Nincs mit tennünk, Bay, csak várnunk. Remélem, az Öszvér megérti, hogy az Alapítvány hajója alapítványi terület.

Magnifico Giganticus, az egykori Bobo, tágra nyílt szemmel kiáltotta:

– Vajh mi nagy lehet az Alapítvány, amely előtt még az Öszvér kegyetlen szolgái is megjuhászodnak!

– Maga is hallott az Alapítványról? – kérdezte Bayta csöppnyi mosollyal.

– Ki ne hallott volna? – suttogta Magnifico titokzatosan. – Úgy emlegetik, mint a nagy csodák világát, a bolygókat elemésztő tüzeket, ahol hatalmas, titokzatos erők lakoznak. Úgy hírlik, hogy a galaxis legfőbb urai sem kapják meg azt a tiszteletet és hódolatot, amely az egyszerű embert is természettől fogva megilleti, legyen az akár az űr szemétgyűjtője vagy egy hozzám hasonló senki, ha azt mondhatja magáról, hogy „az Alapítvány polgára vagyok”.

– Jól van, Magnifico – szakította félbe Bayta –, sohasem lakik jól, ha szónokol közben. Tessék, itt van egy kis ízesített tej. Finom.

Az asztalra tett egy korsóval, és néma jellel kihívta Torant a helyiségből.

– Toran, mit fogunk csinálni vele? – bökött a konyha felé.

– Hogyhogy mit fogunk csinálni vele?

– Ha idejön az Öszvér, kiadjuk neki?

– Mi mást tehetnénk, Bay? – mondta zaklatott hangon, s gondterheltségét elárulta az a mozdulat is, amellyel homlokába hulló nyirkos hajtincsét hátrasimította. – Mielőtt idejöttem volna – folytatta idegesen –, az a homályos elképzelés élt bennem, hogy csak az Öszvér elé kell kérnünk magunkat, és nyomban elkezdhetjük vele az érdemi tárgyalást, de hogy miről, azt persze magam sem tudtam volna megmondani.

– Tudom, mire gondolsz, Toran. Én magam nem sok reményt tápláltam aziránt, hogy az Öszvér elé kerülünk, de bíztam benne, hogy sikerül legalább első kézből megtudni valamit az itteni kalamajkáról, s ezt továbbadjuk azoknak, akik valamivel jobban kiigazodnak ebben a csillagközi ármánykodásban. Én nem születtem regényhős kémnek.

– Én se vagyok különb nálad, Bay. – Összefonta a karját, és komor arccal kifakadt: – Micsoda helyzet! Ha nincs ez a fura közjáték, azt sem tudjuk, hogy egyáltalán létezik-e az Öszvér. Mit gondolsz, eljön a bolondjáért?

Bayta ráemelte a tekintetét.

– Magam sem tudom, kívánom-e, hogy eljöjjön. Egyáltalán nem tudom, mit mondjak vagy tegyek. És te?

A belső csengő szaggatottan fölberregett. Bayta hangtalanul, csak az ajkával mondta:

– Az Öszvér!

Magnifico tágra nyílt szemű arca jelent meg az ajtóban, és panaszosan nyüszítette:

– Az Öszvér?

Toran szinte suttogva szólalt meg:

– Be kell bocsátanom őket.

Egy kapcsoló kinyitotta a légzsilipet, és becsukta a jövevény mögött a külső ajtót. Az ernyő csak egyetlen homályos alakot mutatott.

– Csak egy ember – mondta Toran leplezetlen megkönnyebbüléssel, és alig tudta visszafojtani hangjának remegését, amint a szócső fölé hajolt:

– Kicsoda ön?

– Engedjen be, és majd meglátja, jó? – hangzott a cérnavékony hangú válasz.

– Fölhívom a figyelmét, hogy ez alapítványi hajó, következésképpen a nemzetközi egyezmény értelmében alapítványi területnek számít.

– Tudom.

– Tegye le a fegyverét, különben lövök. Jól föl vagyok fegyverkezve.

– Megtörtént!

Toran kinyitotta a belső ajtót, és élesre zárta a sugárpisztolyát, hüvelykujját a kapcsológomb fölött lebegtetve. Léptek zaja hallatszott, majd kivágódott az ajtó, és Magnifico fölkiáltott:

– Ez nem az Öszvér! Ez csak egy ember.

Az ember ünnepélyesen meghajolt a bohóc előtt.

– Pontos a megfigyelése. Én nem az Öszvér vagyok – mondotta, és széttárta a karját. – Nincs nálam fegyver, és békés küldetésben járok. Nyugodjon meg, és tegye félre a sugárpisztolyát. Az ön keze nem elég nyugodt ahhoz, hogy biztonságban érezzem magamat.

– Kicsoda ön? – szögezte neki a kérdést Toran nyersen.

– Én ugyanezt kérdezhetném öntől – mondta az idegen fagyosan –, mivelhogy ön az, aki másnak adja ki magát, nem én.

– Hogyhogy?

– Ön az, aki alapítványi polgárnak mondja magát, holott nincs a bolygón egyetlen hites kereskedő sem.

– Ez nem igaz. Honnan tudhatná ön?

– Onnan, hogy én alapítványi polgár vagyok, és ezt okmányokkal is igazolni tudom. De hol vannak a maga papírjai?

– Jobban tenné, ha elkotródna.

– Nem hinném. Ha ismeri az alapítványi szokásokat, ami könnyen meglehet, még ha szélhámos is, akkor tudhatná, hogy ha megadott időn belül nem térek vissza élve a hajómra, a legközelebbi alapítványi kirendeltségen fölhangzik egy jeladás – és akkor, hogy tárgyilagos legyek, nem sok hasznát fogja venni a fegyverének.

Szavait tanácstalan hallgatás fogadta, amelyet Bayta nyugodt szavai törtek meg:

– Tedd el a pisztolyodat, Toran, és vedd őt annak, akinek kiadja magát. Nincs okom kételkedni a szavában.

– Köszönöm – mondta az idegen.

Toran a közeli székre helyezte a fegyverét.

– Lenne szíves megmagyarázni?

– Az idegen állva maradt. Csontjai nyúlánkak, végtagjai izmosak voltak. Arca csupa kemény, lapos síkból állott, és valamiképp természetesnek tűnt, hogy sohasem mosolygott. A szeméből azonban hiányzott a keménység.

– A hír szárnyakon jár – mondta –, különösen akkor, ha nélkülöz minden hihetőséget. Nem hiszem, hogy akadna még valaki a Kalganon, aki ne értesült volna arról, hogy ma egy alapítványi turista fenéken rugdosta az Öszvér embereit. Még le sem ment a nap, én már részletesen ismertem az esetet, s mint említettem, rajtam kívül nincsenek alapítványi turisták a bolygón. Mi ne tudnánk erről?

– Kik azok a „mi”?

– Azok mi vagyunk. Többek között jómagam. Megtudtam, hogy a hangárban vannak; valaki kihallgatta önöket, amikor erről beszélgettek. Ismertem az útját-módját, hogy bepillantsak a jegyzékbe, és megtaláljam a hajójukat.

Hirtelen Baytához fordult.

– Ön az Alapítványra való; ott született, nem?

– Mármint én?

– Ön a demokratikus ellenzékhez tartozik, vagyis mint mondják, a földalatti mozgalomhoz. Nem emlékszem a nevére, az arcára azonban igen. Csak nemrégen jött el onnan – ám ha fontosabbnak tartják, akkor nem sikerült volna kereket oldania.

– Ön sok mindent tud – vont vállat Bayta.

– Úgy van. Egy férfival lépett meg. Ő az?

– Számít valamit, amit én mondok?

– Nem. Csak azt szeretném, ha pontosan megértenénk egymást. Ha jól tudom, azon a héten, amelyen olyan sietve elillantak, „Seldon, Hardin és Szabadság” volt a jelszavuk. Porfirat Hart volt az ön körzetvezetője.

– Honnan tudja mindezt? – tört ki egyszerre Baytából a düh. – Lefogta tán őt a rendőrség? – Toran próbálta visszatartani, de kitépte magát a keze közül, és előrelépett.

Az Alapítványról jött férfiú hangja nyugodt maradt:

– Senki sem fogta le. Csak hát a földalatti mozgalom messzire terjed, és különös helyekre is eljutnak a csápjai. Han Pritcher kapitány vagyok az Információtól, és körzetvezető magam is – hogy milyen néven, az nem fontos.

– Kis szünetet tartott, majd folytatta:

– Nem fontos, hogy higgyenek nekem. A mi szakmánkban jobb, ha a kelleténél gyanakvóbb az ember, mint a fordítottja. De talán essünk túl a bemutatkozáson.

– Helyes – egyezett bele Toran –, essünk túl.

– Leülhetek? Köszönöm. – Pritcher kapitány hosszú lábát keresztbe rakta a térdén, és karját a szék támlája mögé lógatta. – Azzal kezdem, hogy nem értem, mi keresnivalójuk van itt. Önök nem az Alapítványra valók, de nem nehéz kitalálni, hogy valamelyik független kereskedővilág az otthonuk. Nem mintha különösképpen izgatna a dolog. De azért kíváncsi lennék rá, mit akarnak kezdeni azzal a fickóval, azzal a pojácával, akit idemenekítettek. Az életükkel játszanak, ha ragaszkodnak hozzá.

– Ezt nem árulhatjuk el.

– Hmmm… Nem is számítottam rá. De ha arra várnak, hogy az Öszvér csinnadrattával, dobszóval és orgonazenével fog megjelenni, akkor rosszul számítanak! Az Öszvérnek mások az útjai.

– Micsoda? – kiáltott föl Toran és Bayta egyidejűleg, és a sarokból is, ahol Magnifico hegyezte szinte szemmel láthatóan megnyúlt füleit, megkönnyebbült sóhaj kelt szárnyra.

– Úgy van. Magam is mióta próbálkozom már kapcsolatba lépni vele, s ráadásul jóval alaposabban fogtam neki a dolognak, mint a magukfajta műkedvelőktől kitelhetik. De hasztalan. Ez az ember sohasem jelenik meg a nyilvánosság előtt, nem tűri, hogy fényképezzék vagy ábrázolják, és csak a legközelebbi munkatársainak mutatkozik meg.

– Akkor hát miért akaszkodott a mi nyomunkba? – kérdezte Toran.

– A bohóc miatt. Ő azok közé a kevesek közé tartozik, akik valóban látták az Öszvért. Szükségem van rá. Talán ő adja kezembe a bizonyosságot, mert kell lennie valaminek a kezemben, a galaxisát neki, hogy kinyissam vele az Alapítvány szemét!

– Mért kell kinyitni a szemét? – vágott közbe Bayta éles hangon. – Mi ellen? És milyen minőségben húzza meg a vészharangot: mint lázadó demokrata vagy mint titkosrendőr és provokátor?

A kapitány arca keményre változott.

– Amikor az egész Alapítvány léte forog kockán, forradalmár hölgyem, akkor a demokraták és a zsarnokok egyaránt elpusztulnak. Ha meg akarunk szabadulni a zsarnokainktól, amikor eljön az ideje, akkor most meg kell mentenünk őket egy sokkal veszélyesebb zsarnok karmaiból.

– Miféle nagyobb zsarnokról beszél? – lobogott Bayta.

– Az Öszvérről! Tudok róla egyet s mást, épp eleget ahhoz, hogy ha nem vagyok óvatos, többszörösen a fűbe harapjak. Küldjék ki a bohócot a szobából. Nincs szükségem tanúkra.

– Magnifico – intett Bayta, s a bohóc zokszó nélkül távozott.

A kapitány fojtott, nehéz suttogásba fogott, így Torannak és Baytának egészen közel kellett hajolnia hozzá.

– Az Öszvér ravasz róka, túlságosan is ravasz ahhoz, hogy ne tudná, milyen előnye és varázsa van a személyes vezetésnek. Ha erről lemond, akkor nyomós okának kell rá lennie. És ez csakis olyasmi lehet, hogy ha személyesen mutatkoznék, olyasvalamire derülne fény, aminek a titokban tartása életbevágóan fontos neki.

Kezével elhárította a kérdéseket, és sebesen tovább suttogott:

– Ez ügyben fölkerestem a szülőhelyét, és meghallgattam olyan embereket, akik tudásuk miatt nem lesznek hosszú életűek. Már csak kevesen élnek közülük. Ezek emlékeznek a harminc évvel ezelőtt született csecsemőre, az anyja halálára, különös ifjúságára. Az Öszvér nem emberi lény!

Kéttagú hallgatósága iszonyodva hőkölt hátra ködös célzásától. Egyikük sem fogta föl teljes valójában a szavak értelmét, megérezték azonban a belőlük áradó veszedelmet.

A kapitány folytatta:

– Azaz mutáns, méghozzá későbbi életpályájából ítélve: fölöttébb sikeres változat. Nem ismerem, milyen különleges képességekkel bír, vagy hogy – a rémregények kifejezésével élve – milyen mértékben lehet őt „supermannek” nevezni. Kell-e azonban ékesszólóbb bizonyíték annál, hogy két év alatt az ismeretlenség homályából e világ hadurának a legyőzőjévé ívelt föl a pályája? Láthatják most már a veszélyt. Hiszen a Seldonterv nem számolhat egy beláthatatlan következményekkel járó biológiai véletlennel.

Bayta tért magához először.

– Nem tudom elhinni. Se füle, se farka az egésznek. Akkor mért nem tettek el bennünket láb alól az Öszvér emberei, amikor a kezükben voltunk, ha emberfölötti erőkkel rendelkezik?

– Mondtam, hogy nem tudom, milyen fokú a mutációja. Lehet, hogy még nem készült föl az Alapítvány ellen, s ez esetben a legnagyobb bölcsességre vall, ha idő előtt nem veszi föl a neki dobott kesztyűt. Hátha a bohóctól többet megtudok!

A kapitány a remegő Magnifico elé állt, aki szemmel láthatóan tartott ettől a nagydarab, kemény férfitól.

– Láttad az Öszvért a saját szemeddel? – kezdte a kapitány kimérten.

– Nagyon is láttam, tekintetes uram. És a testemen is megtapasztaltam a keze súlyát.

– Elhiszem. Le tudnád őt írni?

– Még visszaidézni is rettenetes, tekintetes uram. A termete óriás. Mellette még ön is serdületlen kamasznak látszanék. A haja bíbor lángolás, és akárhogy is erőlködtem, egy hajszálnyira se tudtam lehúzni a kinyújtott karját. – Magnifico esetlenül hadonászott tagjaival. – Gyakran előfordult, hogy a tábornokai vagy a maga mulattatására egy ujjal hátborzongató magasságba emelt az övemnél fogva, s arra kényszerített, hogy verset rögtönözzek. Csak a huszadik vers után esett meg rajtam a szíve, de csak ha mindegyik hibátlanul rímelt és új volt, különben kezdhettem elölről. Mindent lebíró ereje van neki, tekintetes uram, és kegyetlenül él is vele… De a szemét, tekintetes uram, nem láthatja senki.

– Hogyan? Mi volt ez az utolsó?

– Szemüveget visel, tekintetes uram, méghozzá különlegeset. Azt mondják, hogy átlátszatlan, és ő valamilyen emberfölötti varázserő segítségével lát. Azt beszélik – és hangja titokzatos suttogássá halkult –, hogy ha valaki a szemébe néz, a halálát látja benne; hogy a szemével öl, tekintetes uram.

Magnifico tekintete sebesen járt egyik hallgatója arcáról a másikéra.

– Igazat beszélek – mondta elcsukló hangon. – Úgy éljek, hogy igazat beszélek.

Bayta mélyet lélegzett.

– Úgy látszik, magának van igaza, kapitány. Mit javasol?

– Nézzük csak, hogy is állunk! Nincs itt semmi tartozásuk? A hangársorompó szabadra áll a fejük fölött?

– Bármikor útra kelhetünk.

– Akkor rajta! Ha az Öszvér egyelőre nem is akar kikezdeni az Alapítvánnyal, szörnyű kockázatot vállal, amennyiben Magnificót kiengedi a markából. Elsősorban talán ez az oka annak a hűhónak, amelyet a szegény ördög körül csaptak. Könnyen meglehet, hogy odafönt hajók várnak magukra. Ha nyomuk vész az űrben, bottal üthetjük a bűnösök nyomát.

– Igaza van – mondta Toran komoran.

– Viszont rábízhatják magukat a védőpajzsukra meg a gyorsaságukra, s mihelyt elhagytuk a légkört, legjobb, ha holdpályára áll át, és átkerül a túlsó féltekére, ahonnan teljes sebességgel kereket oldhatunk.

– Igen ám, kapitány – mondta Bayta kétkedően –, de mi lesz, ha az Alapítványra érkezünk?

– Mi lenne? Maguk kalgani polgárok, nemde, akik együttműködnek velünk. Én, ugye, semmiről sem tudok, ami ezt cáfolná.

Hallgatás volt a válasz. Toran a kormányhoz lépett. Alig észrevehető zökkenést éreztek.

– Pritcher kapitány arcán csak akkor tükröződött némi csalódás, amikor Toran elég messze került a túloldalon a Kalgantól, és az első csillagközi ugráshoz készülődött – ugyanis híre-hamva sem volt az Öszvér hajóinak, esze ágában sem volt senkinek, hogy az útjukat állja.

– Úgy látszik, kiengedi a karmai közül Magnificót – szólalt meg Toran. – A maga meséje bánja.

– Hacsak nem éppen azt akarja, hogy magunkkal vigyük – helyesbített a kapitány –, és ez esetben az Alapítvány bánja.

Már az utolsó ugráson is túl voltak, és holdpályán keringtek az Alapítvány körül, amikor az első hiperhullámú rádiós híradást fogták a hajón.

A többi hír között eldugva megütötte a fülüket egy közlemény. Az unott hangú bemondó úgy tudta, hogy valamilyen hadúr – nem részletezte, melyik – tiltakozott az Alapítványnál egyik udvari emberének erőszakos elrablása miatt. Ezután rátért a sporthírekre.

Pritcher kapitány szárazon megjegyezte:

– Egy lépéssel mégiscsak megelőzött bennünket. – Majd elgondolkodva hozzátette: – Fölkészült az Alapítvány ellen, és az „emberrablást” ürügyül használja ki. Ez még jobban megnehezíti a dolgunkat. Mert föl kell vennünk a kesztyűt, mielőtt még igazán fölkészültünk volna.

15. A pszichológus

Jó oka volt annak, hogy az Alapítványon az úgynevezett „tiszta tudomány” élvezte a legnagyobb szabadságot. Mivel a galaxisban az Alapítvány fölénye, sőt puszta fönnmaradása még mindig műszaki felsőbbrendűségétől függött – annak ellenére, hogy a legutóbbi másfél század folyamán jókora fizikai erőre is szert tett –, nem csoda hát, hogy a tudós bizonyos immunitást élvezett. Szükség volt rá, és ennek tudatában is volt.

Hasonlóképpen jó oka volt annak, hogy az Alapítvány tiszta tudományán belül Ebling Mis élvezte a legnagyobb szabadságot. (Csak azok biggyesztették a nevéhez a címeit, akik nem ismerték őt.) Ebben a világban, ahol tisztelték a tudományt, ő volt a Tudós – nagy kezdőbetűvel és mosoly nélkül.

Így esett hát, hogy amíg mások térdet hajtottak, ő megmakacsolta magát, és nyakra-főre hangoztatta, hogy az ősei nem alázkodtak meg holmi nyavalyás polgármester előtt. Egyébként is, mondta, az ősei idejében a polgármestereket választották, akkor rúgták fenéken őket, amikor akarták, és a szüleiktől legföljebb a hülyeségüket örökölték.

És így esett, hogy amikor Ebling Mis elhatározta, hogy Indburral kihallgatáson tisztelteti meg magát, nem várta be, amíg ez irányú óhaja a szokásos módon megjárja a szabályos utat fölfelé, s a kedvező válasz ugyanazt az utat lefelé, hanem vállára terítette két ünneplő zekéje közül a kevésbé megviseltet, a feje búbjára nyomott egy lehetetlen kalapot, a tilalommal dacolva szivarra gyújtott, és két hasztalan makogó őr mellett bevonult a polgármesteri palotába.

Őkegyelmessége abból értesült a betolakodóról, hogy a kertben megcsapta a fülét a felháborodott tiltakozás egyre közelgő huzavonája s a mindent túlharsogó féktelen átkozódás bikaüvöltése.

Indbur lassan letette ültetőlapátkáját, komótosan fölegyenesedett, és lassan ráncba rendezte a homlokát. Indbur ugyanis mindennap megengedett magának egy kis pihenőt, és ha az időjárás kedvezett, ebéd után két órát a kertben foglalatoskodott. Kertjében a virágokat négyszögekbe és háromszögekbe tagolta, a vörös és a sárga szigorú rendben váltogatta egymást, és csak a széleken engedélyezett némi lilát; az egészet merev keretbe foglalta a zöld szegélynövényzet. A kertjében kijárt neki a tökéletes magány: itt az égvilágon senki sem háborgathatta!

Lehúzta sárfoltos kesztyűit, és a kis kerti ajtó felé indult.

– Mit jelentsen ez?! – szaladt ki a száján.

Amióta feltalálták az emberiséget, emberek végtelen sora tette föl hasonló helyzetekben pontosan ezt a kérdést, pontosan ebben a fogalmazásban. Nincs rá adat, hogy ez a kérdés a fennkölt hatás elérésén túl egyéb célt valaha is szolgált volna.

Ezúttal azonban ékesszóló volt a válasz, ugyanis Mis alakja bömbölve nyomult feléje, s az ökle le-lesújtott azokra, akik kopókként mindegyre cibálták köpenye maradványait.

Indbur ünnepélyesen megrovó szemöldökráncolással hátraparancsolta őket, Mis pedig lehajolt, hogy fölemelje kalapja roncsait; lerázta róla a rátapadt föld egy részét, a hóna alá csapta, és kifakadt:

– Figyeljen ide, Indbur, ezek a szedtevette tányérnyalói tartoznak nekem egy jó köpennyel. Még sokáig el tudtam volna hordani. – Nagyot fújt, és alig észrevehető színpadiassággal megtörölte a homlokát.

A polgármester arcára ráfagyott a méltatlankodás, és százötvennyolc centiméterének teljes fenségével megszólalt:

– Nem jelentették nekem, Mis, hogy audienciát kért volna tőlem. Természetesen nem is engedélyeztem ilyet magának.

Ebling Mis döbbent hitetlenkedést eláruló tekintettel nézett le a polgármesterre.

– A ga-LAX-isra, Indbur, hát nem kapta meg a cetlimet?! Még tegnapelőtt odaadtam egy bíbor libériás lakájnak. Legszívesebben magam adtam volna át, de hát tisztában vagyok vele, mennyire kedveli a regulát.

– Regula! – emelte égnek Indbur bősz tekintetét, majd erélyesen hozzátette: – sohasem hallott még a megfelelő szervezésről? A jövőben, ha kihallgatást kér, az erre a célra rendszeresített kormányhivatalban fogja három példányban beterjeszteni a kérelmét. Aztán meg fogja várni, amíg annak rendje és módja szerint meg nem kapja az értesítést a kihallgatás engedélyezéséről. És csak akkor fog megjelenni, megfelelő öltözékben – megfelelő öltözékben, érti, kérem? – és megfelelő tisztelettel. Elmehet!

– Mi baja a ruhámmal? – fakadt ki Mis. – Ez volt a legjobb köpenyem, amíg azok a szedtevette vadállatok rá nem tették a mancsukat. Aztán el fogok menni, mihelyt elmondom, amiért jöttem. A ga-LAX-isra, ha nem Seldon-válságról lenne szó, egy percig sem maradnék tovább.

– Seldon-válság! – Indbur először árult el érdeklődést. Mis mégiscsak nagy pszichológusnak számított – még ha demokrata, bugris és bizonyára lázadó is, de mégiscsak pszichológus. Tanácstalanságában a polgármester még arról is elfeledkezett, hogy hangot adjon a szívébe hasító fájdalomnak, amikor meglátta, hogy Mis minden teketória nélkül letép egy virágot, várakozóan az orrához emeli, aztán fintorogva elhajítja.

– Kövessen, kérem – mondta Indbur hűvösen. – Ez a kert nem alkalmas komoly beszélgetésre.

Jobban érezte magát a terjedelmes íróasztal mögötti magas karosszékben, ahonnan lenézhetett arra a néhány szál hajra, amely hasztalanul próbálta elrejteni Mis rózsaszín fejbőrét. Elégedettsége tovább nőtt, amint észrevette, hogy Mis önkéntelenül körülpislogott, a nem létező széket keresve tekintetével, aztán kényelmetlenül egyik lábára nehezedve állva maradt. Önelégültsége a tetőfokára hágott, amikor a megfelelő gomb gondos lenyomására berohant a terembe egy libériás inas, hajlongva az íróasztal elé vonult, és letett eléje egy jókora, fémkötésű iratcsomót.

– Nos – szólalt meg Indbur a helyzet uraként –, hogy a lehető legrövidebbre fogjuk ezt a jogosulatlan kihallgatást, legyen szíves a lehető legkevesebb szóval elmondani a kívánságát.

Ebling Mis komótosan megkérdezte:

– Tudja, mivel foglalatoskodom mostanában?

– Itt vannak előttem a beszámolói – felelte a polgármester önelégülten –, hiteles összegezésükkel együtt. Ha jól értem, a pszichohistóriával kapcsolatos matematikai vizsgálódásainak az volt a célja, hogy leverje a port Hari Seldon munkájáról, és megpróbálja az Alapítvány javára földeríteni a jövő történelmének általa fölvázolt menetét.

– Pontosan – mondta Mis szárazon. – Amikor Seldon létrehozta az Alapítványt, a tudósokkal bölcsen egyetlen pszichológust sem telepített ide; ennek folytán az Alapítvány mindig vakon botorkált előre a történelmi szükségszerűség ösvényén. Kutatásaim során igen sokat merítettem az Időkriptában talált utalásokból.

– Mindez ismeretes előttem, Mis. Csak az időt vesztegeti az ismétléssel.

– Ez nem ismétlés – harsogta Mis –, mert amit most mondok magának, azt nem találja meg egyik beszámolómban sem.

– Hogy érti azt, hogy egyik beszámolójában sem? – vágott ostoba képet Indbur. – Hogyan merészelte…

– A ga-LAX-isra! Szóhoz enged végre jutnom, maga pukkancs kis mitugrász?! Folyton a számba adja a szavakat, aztán minden mondatomba beleköt. Vagy különben itt se voltam, és éntőlem magára dőlhet a ház. Ne felejtse el, maga szedtevette tökfej, hogy az Alapítvány át fog evickélni a válságon, mert ez szükségszerű, de ha én most faképnél hagyom, maga nem fog!

Ezzel a padlóhoz csapta a kalapját, hogy a rajta maradt földcsomók szerteröppentek, fölcsörtetett a pódium lépcsőin, amelyen a terjedelmes íróasztal terpeszkedett, s dühösen félresöpörve az iratokat, az asztal egyik sarkára telepedett.

Indbur lázasan törte a fejét, hogy vajon most az őrséget riassza, vagy elég lesz az íróasztalába beépített sugárpisztolyokat működésbe hoznia, De aztán meglátta maga fölött Mis elszánt arcát, és belátta, hogy a legjobb, amit tehet, hajó képet vág a mulatsághoz.

– Dr. Mis – próbálta menteni maradék méltóságát –, figyelmeztetem…

– Fogja be a száját – torkolta le Mis tajtékozva –, és hallgasson ide! Ha ez itten – sújtott a tenyerével erőteljesen a fémkötésű dossziéra – az én összehordott jelentéseimet tartalmazza, dobja el! Minden jelentésem, mielőtt ideér, megjár vagy húsz hivatalnokot, aztán visszafelé ugyanannyin szűrődik át. Nem is volna semmi baj, ha nem kellene titkolóznunk. Mert elárulok magának egy bizalmas dolgot. Olyannyira bizalmas, hogy még azok a gyerekek, akik nekem dolgoznak, sem szagoltak meg semmit. Persze dolgoztak rajta, de egynek-egynek csak egy parányi morzsa jutott, az egészet én raktam össze. Tudja, mi az az Időkripta?

Indbur bólintott, Mis azonban folytatta, láthatóan élvezve a helyzetet:

– Hadd mondjam el magának, mert már hosszú ideje az eszemben jár a ga-LAX-is-nak ez a szedtevette helyzete. Tudom, mit forgat a fejében, maga nyápic giliszta! A keze ott motoszkál egy apró gombocska közelében, s ha megnyomja, legalább ötszáz fegyveres legény ront be, hogy hidegre tegyen; ugyanakkor retteg attól, amiről nekem tudomásom van: retteg a Seldon-válságtól. Egyébként ha eszébe jutna megnyomni valamit az asztalán, én szétverném azt a szedtevette fejét, mielőtt még bárki is betenné ide a lábát. Úgyis eleget szívták már az Alapítvány vérét, maga meg a haramia apja meg az az útonálló nagyapja.

– Ez árulás – sápítozott Indbur.

– Persze hogy az! – vetette oda Mis kárörvendően. – De mit tehet ellene? Hallgassa meg, mit mondok az Időkriptáról! Arról az Időkriptáról, amelyet annak idején még Hari Seldon állított föl, hogy átsegítsen bennünket a zökkenőkön. Seldon minden egyes válságra előkészített egy személyes árnyjátékot, hogy segítsen – és megmagyarázzon. Eddig négy válság, négy jelenés. Első alkalommal az első válság tetőpontján jelent meg. Második alkalommal akkor jelent meg, amikor éppen hogy átlábaltunk a második válságon. Mindkét alkalommal ott voltak az őseink, és hallották őt beszélni. A harmadik és a negyedik válság idején figyelmen kívül hagyták őt, nyilván azért, mert nem volt rá szükségük, a legújabb vizsgálatokból azonban – amelyekről egyébként hallgatnak a kezében levő jelentések – az derül ki, hogy ettől függetlenül akkor is megjelent, méghozzá a kellő időben. Érti, amit mondok?

Nem várt feleletet. Agyonnyomorgatott szivarját végre eldobta, rágyújtott egy épre, és vadul pöfékelt.

– Hivatalosan az a feladatom, hogy újraélesszem a pszichohistória tudományát. Nos, nincs az az ember, aki ezt meg tudná csinálni, és nem is fogja megcsinálni soha senki. Nekem azonban sikerült némi eredményre jutnom az egyszerűbb alapelemeiben, és ezzel az ürüggyel hozzáférhettem az Időkriptához. Hogy milyen eredményre jutottam? Nos, elég megbízható pontossággal ki tudtam számítani Hari Seldon legközelebbi megjelenésének az idejét. Vagyis képes vagyok megmondani magának azt a napot, amikor a legközelebbi Seldon-válság, az ötödik, eléri a tetőpontját.

– Milyen messze van? – kérdezte Indbur izgatottan.

És Mis vidám hányavetiséggel fölrobbantotta a bombáját.

– Négy hónap – mondta. – Négy szedtevette hónap, két nap híján.

– Négy hónap! – ismételte Indbur szokatlan hévvel. – Lehetetlen!

– Lehetetlen, mi? A szedtevette áldóját neki!

– Négy hónap? Tudja maga, mit jelent ez? Ha egy válság négy hónap múlva eléri a csúcspontját, akkor már évek óta készülőben kell lennie.

– És miért ne? Van talán olyan természeti törvény, hogy egy folyamat csak teljes napvilágnál érhet be?

– De hát semmi sem fenyeget bennünket! Semmi sem lóg a fejünk fölött! – Kevés híja volt, hogy Indbur aggodalmában nem kezdte tördelni a kezét. Hirtelen dührohamában elordította magát: – Szálljon le az asztalomról, hadd tegyem rendbe! Hogy tudjak így gondolkodni?

Mis meglepetten föltápászkodott, és nehézkesen félreállt.

Indbur lázas sietséggel rendet teremtett az asztalán, és valósággal hadarta:

– Nincs joga ahhoz, hogy csak így beállítson hozzám. Ha előterjesztette volna a föltevését…

– Ez nem föltevés.

– Én azt állítom, hogy föltevés. Ha megfelelő érvekkel és indoklással alátámasztva, annak rendje és módja szerint beterjeszti, akkor elkerült volna a Történettudományok Irodájához. Ott kellő módon megvizsgálták volna, az eredményt fölterjesztették volna hozzám, és akkor természetesen megfelelő intézkedésekre is sor kerülhetett volna. De így? Csak hiába háborgatott. Megvan!

Kezébe vett egy áttetsző, ezüstös papírlapot, és megrázta a testes pszichológus orra előtt.

– Ez itt rövid summázata a heti külpolitikai eseményeknek. Én magam állítom össze. Hallgassa csak: befejeztük a kereskedelmi egyezmény előkészítő tárgyalásait a Moresszel, hasonló ügyben tárgyalunk a Lyonessé-szel, valamilyen ünnepségre vagy mire delegációt küldtünk a Bonde-ra, valamilyen panaszt vagy mit juttatott el hozzánk a Kalgan, s mi megígértük, hogy utánanézünk; tiltakoztunk az Aspertánál holmi tisztességtelen kereskedelmi fogások miatt, s ők megígérték, hogy utánanéznek. – A polgármester tekintete végigfutott a kódolt jegyzeteken, aztán a papírlapot gondosan elhelyezte a megfelelő rekesz megfelelő dossziéjának megfelelő helyére. – Maga is láthatja, Mis, hogy nincs itt semmi olyasmi, amiből ne a rend és a béke sugározna.

A terem távoli végében föltárult egy ajtó, és ilyen drámai fordulatot csak a valóság produkálhat: belépett rajta egy civil ruhás előkelőség.

Indbur félig fölemelkedett ültőhelyéből. Elfogta őt az a furcsa, álomszerű szédület, amely akkor lesz úrrá az emberen, ha egy és ugyanazon a napon túl sok minden zúdul a nyakába. Mis behatolása és vad kifakadása után most itt van titkárának szabálytalan, be nem jelentett, ennélfogva nyugtalanító betörése, pedig róla azt sem lehet mondani, hogy nem ismeri a szabályokat.

– A titkár mélyen térdet hajtott.

– Nos? – csattant föl Indbur.

A titkár a padlónak mondotta:

– Excellenciás uram, Han Pritcher kapitány az Információtól, az ön parancsát megszegve, visszatért a Kalganról, és az előzetes instrukcióknak megfelelően – az ön X20-513-as számú parancsa alapján – börtönben ül, és várja a kivégzését. A társait kihallgatták. Részletes jelentés készült.

– A részletes jelentést megkaptuk – visszhangozta Indbur kétségbeesetten. – És?

– Excellenciás uram, Pritcher kapitány homályos utalásokat tett az új kalgani hadúr veszedelmes szándékaira. Az ön X20-651-es számú utasításának megfelelően nem részesítettük őt szabályszerű kihallgatásban, mondatait azonban följegyeztük, és részletes jelentésbe foglaltuk.

– A részletes jelentést megkaptuk! – üvöltötte Indbur. – És?

– Excellenciás uram, negyedórával ezelőtt jelentést kaptunk a salinni határról. Mint az ellenőrzés kiderítette, kalgani hajók engedély nélkül benyomultak az Alapítvány területére. A hajók föl vannak fegyverkezve. Összetűzésekre került sor.

A titkár szinte kétrét görnyedt. Indbur állva maradt. Ebling Mis megrázkódott, dübörgő léptekkel a titkárhoz ment, és keményen a vállára csapott.

– Menj, engedd ki azt a Pritcher kapitányt, és küldd ide. Egy, kettő!

A titkár elsietett, és Mis a polgármesterhez fordult.

– Nem volna jobb, ha megindítaná a gépezetet, Indbur? Hiszen csak négy hónap.

Indbur csak állt megkövült tekintettel. Csupán egyetlen ujja árulta el az élet jelét: – szaggatott mozdulatokkal háromszögeket rajzolt az asztal sima felületére.

16. Tanácskozás

Ha huszonhét független kereskedővilág, amelyet egyedül az anyabolygó, az Alapítvány iránti bizalmatlanság köt egybe, elhatározza, hogy tanácskozásra ül össze, és mindegyik el van telve a kicsinységében fogant, az elszigeteltségben edződött és az örökös veszélyben megkeseredett büszkeséggel, akkor rengeteg apró-cseprő probléma adódik már az előkészítés során, ami a legkitartóbbak buzgalmát is egykönnyen lelohasztja.

Az még csak hagyján, hogy előre meg kell állapodni olyan részletkérdésekben, mint a szavazás módja, a képviselet (világok szerint vagy a lakosság száma alapján). Itt fontos politikai érdekek forognak kockán. Az is hagyján, hogy meg kell állapodni az ülésrendben a tárgyalóasztal és a fehér asztal mellett egyaránt; társasági protokolláris szempontból ennek is megvan a jelentősége.

Az igazi nagy problémának az bizonyult, hogy hol rendezzék meg az összejövetelt, ugyanis e körül a kérdés körül lobbant lángra igazán a provincializmus parazsa. A végén a diplomácia kacskaringós útjai a Radole-on találkoztak; egyesek már a kezdet kezdetén ezt javasolták ésszerűségi indokból, központi fekvése miatt.

A Radole aprócska világ volt, s katonai erejét tekintve talán a leggyöngébb a huszonhét közül. Egyébiránt ez volt a másik ésszerűségi oka annak, hogy erre a bolygóra esett a választás.

Abroncsvilág volt ez, amilyenekben bővelkedik a galaxis, de fölöttébb ritka közöttük az olyan, amelyiken élet is van. Más szóval olyan világ, amelyen a két félteke a szélsőséges meleg és hideg ellentétes uralma alatt áll, és élet csak a félhomályos zóna keskeny abroncsa mentén virul.

Az efféle bolygó általában nem valami vonzó azok számára, akik még sohasem próbálták, ám vannak köztük stratégiai fontosságú helyek – és ez ilyen volt.

Radole City a hideg félteke határán magasodó csipkés hegység lábazata mentén, az alacsony dombvidék szelíd lejtőin húzódott meg, ahol a hegyvonulat oltalmat nyújtott a dermesztő hidegtől. A napos félgömb meleg, száraz levegője fűtötte, a vizet a hegyekből vezették ide, és a két világ határán a város örökké viruló kertjei az örök nyár örök reggeli napsugaraiban fürödtek.

Minden egyes ház mint fészekben ült a maga virágoskertjében, felkínálkozva a szelíd természet simogatásának. Minden egyes kert valóságos melegágy volt, ahol a legváltozatosabb dísznövényfajták buja tenyészete termelte az idegen valutát, olyannyira, hogy a Radole tipikus kereskedővilágból már-már a termelővilág rangjára emelkedett.

Így Radole City a maga módján a fényűzés parányi puha fészke volt ezen a kietlen bolygón, egy csöppnyi kis Éden – és ez a körülmény is latba esett az észokok között, amikor a konferencia helyéről kellett dönteni.

És özönlettek a vendégek a többi huszonhat kereskedővilágról: küldöttek, feleségek, titkárok, újságírók, hajók és azok legénysége. A Radole lakossága csaknem a kétszeresére nőtt, és minden tartalékot mozgósítani kellett ennek a rengeteg embernek az ellátására. Nem is volt hiány ételben-italban, aludni viszont nem sokat aludt senki.

És mégis, kevés olyan akadt ebben a dőzsölő társaságban, aki ne lett volna teljes tudatában annak, hogy a galaxisnak ezt a sarkát a háború lappangó parazsa emészti. Ám akik ennek tudatában voltak, három csoportra oszlottak. Először ott volt a nagy tömeg, amely alig tudott valamit, viszont annál magabiztosabb volt.

Mint például az a fiatal űrpilóta, Menedék-jelvényével a sapkája pántján, aki poharát a szeme elé tartva elkapta a vele szemben ülő radole-i kislány párásán mosolygó tekintetét, s így hencegett:

– Szándékosan a hadműveleti övezeten vágtunk át idefelé jövet, s holdpályán vagy egy fénypercnyi utat mentünk közvetlenül a Horleggor után…

– A Horleggor? – vágott közbe a nyurga lábú helyi lakos, a társaság házigazdája. – Nem ez az a hely, ahol a múlt héten elverték a port az Öszvéren?

– Ki mondta, hogy az Öszvéren elverték a port? – emelte föl a hangját a pilóta.

– Az Alapítvány rádiója.

– Igen? Hát ha tudni akarja: az Öszvér elfoglalta a Horleggort. Kis híján múlt, hogy belefutottunk az egyik hajókaravánjába, amely már onnan kelt útnak. Micsoda porelverés az, amikor az, aki a verést kapta, a helyén marad, a porelverő ellenben hanyatt-homlok menekül?

Valaki megszólalt magas, fátyolos hangon:

– Ugyan, kérem! Az Alapítvány mindig le szokta nyelni a békát. De aztán csak lesse! Meg fogja látni, a jó öreg Alapítvány tudja, hogy mikor kell visszajönni. Akkor aztán: durr! – fejezte be a rekedt hangú vizenyős mosollyal.

– Elég az hozzá – mondta a menedéki pilóta némi szünet után –, hogy láttuk az Öszvér hajóit, és egyáltalán nem voltak rossz állapotban. Sőt mondok valamit: újaknak látszottak.

– Újaknak? – ismételte a házigazda elgondolkozva. – Ők maguk építik? – A feje fölül letépett egy levelet az ágról, kényeskedve megszagolta, aztán szétmorzsolta a fogai között; a sebzett szövetek zöld vére mentolos illatot árasztott. – Azt akarja mondani – folytatta –, hogy az alapítványi hajókat saját készítésű ladikokkal verik meg? Hát erre kíváncsi vagyok.

– Saját szemünkkel láttuk őket, dokikám. És ha nem tudná, én képes vagyok megkülönböztetni a hajót az üstököstől.

A házigazda a pilótához hajolt.

– Hallgasson ide, mit mondok. Legyen nyugodt, a háborúk nem maguktól kezdődnek, és van egy rakásra való ravasz vezetőnk. Tudják ők, mit csinálnak!

Az előbbi, alaposan elázott hang kottyant közbe megint:

– Csak figyelje a jó öreg Alapítványt! Kivárja az utolsó pillanatot, aztán: puff! –s tágra nyitott szájjal rávigyorgott a lányra, aki elhúzódott tőle.

Ismét a radole-i beszélt:

– Például, öregem, maga azt hiszi, hogy talán ez az Öszvér nevű pasas irányítja a dolgokat? Ne-e-em! – kaszált az ujjával jobbra-balra. – Ahogy én hallottam, méghozzá elég magas helyről, ha tudni akarja, ő a mi emberünk. Mi fogadtuk föl, és talán azokat a hajókat is mi építettük. Valljuk csak be: mi építettük neki. Az igaz, hogy hosszú távon nem tud az Alapítvány fölé kerekedni, de alaposan helyben tudja hagyni – és akkor jövünk mi! A lány szólalt meg:

– Másról nem tudsz beszélni, Klev, csak erről? A háborúról? Elegem van belőle.

A menedéki pilóta lovagias hangsúllyal mondta:

– Beszéljen másról. Nem szabad untatni a lányokat.

A becsiccsentett alak fölkapta a refrént, és a korsójával verte hozzá az ütemet. A kialakult párok viháncolva rebbentek szét, és a háttérben emelkedő napozóházból közeledő párokhoz csatlakoztak.

A társalgás csapongó, csacska fecsegéssé olvadt.

Aztán ott voltak azok, akik valamivel többet tudtak, s ennek arányában kevesebb volt az önbizalmuk.

Mint például a behemót, félkarú Fran, aki a Menedéket képviselte, hivatalos küldöttként. Ennélfogva nagy lábon élt, és új barátságokat kötött – ha tudott: nőkkel, ám ha kellett: férfiakkal.

Egyik ilyen új barátjának a dombtetőn levő házában, a napozóteraszon töltötte első gondtalan óráit; egész radole-i tartózkodása alatt csak kétszer jutott ideje a kikapcsolódásra. Új barátját Iwo Lyonnak hívták, s rokon lélekre talált benne. Iwo háza kívül esett a településen, egymagában fürdött a virágillatban és a rovarcirpelésben. A napozóteraszon – egy negyvenöt fokos szögben megdöntött pázsitcsíkon – Fran elnyújtózkodott, és mohón itta magába a napfényt.

– Odahaza hírét sem látni ilyesminek – mondta.

Iwo álmos hangja felelt neki:

– Látná a hideg oldalt! Harminc kilométernyire innen van egy hely, ahol az oxigén úgy folyik, mint a víz.

– Ne mondja!

– Pedig így van!

– Hát mondok én magának valamit, Iwo. Hajdanában, mielőtt még leharapták volna a karomat, sokat mászkáltam erre-arra, és nem fogja elhinni, de… – És következett egy hosszú történet, amelyet Iwo tényleg nem hitt el.

– Az igazság az, hogy a régi időkben az ilyesmit nem így csinálták – mondta Iwo két ásítás között.

– Nem bizony! Hogyan? – fortyant föl Fran. – Miért beszél így? Említettem a fiamat, nem? Ha úgy tetszik, ő is a régi iskolához tartozik. A kutyafáját neki, nagy kereskedő lesz belőle! Tetőtől talpig az apja fia. Tetőtől talpig, kivéve azt az egyet, hogy házasságra adta a fejét.

– Mármint hogy a törvény előtt? Egy lánnyal?

– Úgy van. Én magam is értelmetlennek látom a dolgot. A Kalgan bolygón töltik a mézesheteiket.

– A Kalganon? A galaxisát, mikor mentek oda?!

Fran szélesen elmosolyodott, és sokatmondóan azt mondta:

– Közvetlenül azelőtt, hogy az Öszvér hadat üzent az Alapítványnak.

– Igazán?

Fran bólintott, és fejével közelebb intette magához Iwót. Rekedten suttogta:

– Elárulhatok magának valamit, de köztünk maradjon. A fiamat megbízatással küldték oda. Azt persze belátja, hogy nem árulhatom el, mi volt az a megbízatás, de ha a mostani helyzetet megnézi, könnyen kitalálhatja maga is. Elég az hozzá, hogy a fiamat találták a legmegfelelőbbnek a feladatra. Nekünk, kereskedőknek nagyon kellett már egy kis zenebona – tette hozzá furfangos mosollyal. – Hát itt van.

– Nem árulom el, hogy csináltuk, de a fiam a Kalganra ment, és az Öszvér útnak indította a hajóit. Az én fiam!

Iwo kellőképpen méltányolta a szavait. Viszonzásul maga is bizalmas hangot ütött meg:

– Helyes. Tudja, mit mondanak? Ötszáz hajónk áll készenlétben, hogy a megfelelő pillanatban mi is beavatkozzunk.

– Talán többről is szó van – mondta Fran meggyőződéssel. – Ez már igazi hadművészet. Ezt szeretem! – Hangosat csapott a hasára. – Azért ne felejtse el, hogy az Öszvérnek is megvan a magához való esze. Aggaszt engem az a horleggori eset.

– Azt mondják, legalább tíz hajója odaveszett.

– Lehet, de még mindig maradt neki vagy száz, és az Alapítványnak el kellett iszkolnia. Az csak jó, ha elverik a port azokon a vérszopókon; de hát ilyen egykettőre? – csóválta a fejét.

– Szeretném tudni, honnan szerzi az Öszvér a hajóit. Mindenfelé azt beszélik, hogy mi készítjük neki.

– Mármint mi, kereskedők? A független világok közül Menedék-bolygókon vannak a legnagyobb hajógyárak, de mi magunkon kívül senkinek sem csináltunk egy darabot sem. Csak nem föltételezi, hogy bárki is vállalná a kockázatát, és hajóhadat építene az Öszvérnek mások bevonása nélkül? Ez… ez dajkamese.

– Akkor hát honnan szerzi?

– Honnan szerezné? Nyilván maga csinálja – vont vállat Fran. – Magam is szeretném tudni.

– Fran hunyorogva a napba nézett, és lábujjával kis köröket rajzolt a lábtámasz fényes fájára. Lassacskán álomba szenderült, és csendes szuszogása egybeolvadt a tücsökzenével.

Végül ott voltak azok a kevesek, akik eleget tudtak, és ennélfogva egyáltalán nem voltak magabiztosak.

Mint például Randu, aki az összkereskedői tanácskozás ötödik napján a nagyterembe lépett, ahol már várt rá az a két férfi, akit odakéretett. Az ötszáz ülőhely üres volt, és úgy látszott, egy darabig az is marad.

Randu szinte még le sem ült, máris sebesen belefogott a mondókájába:

– Mi hárman a Független Kereskedővilágok katonai potenciáljának körülbelül a felét képviseljük.

– Úgy van – válaszolt az Issre való Mangin –, a kollégámmal már beszéltünk erről.

– Kész vagyok rá – mondta Randu –, hogy kertelés nélkül a tárgyra térjek. Nem vagyok az alkudozás vagy a mellébeszélés híve. Helyzetünk gyökeresen megromlott.

– Annak következtében… – sürgette a Mnemonra való Ovall Gri.

– Ami az utóbbi órában történt. De kezdjük az elején. Először is nem mi főztük, amit most meg kell ennünk, és aligha vagyunk képesek változatni rajta. Mi eredetileg nem az Öszvérrel tárgyaltunk, hanem másokkal, nevezetesen a volt kalgani hadúrral, akire az Öszvér számunkra a legrosszabb pillanatban mért vereséget.

– Igaz – mondta Mangin de ez az Öszvér sem rosszabb nála. Én nem piszmognék a részletekkel.

– Nem mondaná ezt, ha ismerne minden részletet.

Randu előrehajolt, és mindkét kezét fölfelé néző tenyérrel, sokatmondó mozdulattal az asztalra helyezte.

– Egy hónappal ezelőtt – mondta – az unokaöcsémet meg a feleségét a Kalganra küldtem.

– Az unokaöccsét! – kiáltott föl Ovall Gri meglepetten. – Nem tudtam, hogy az az unokaöccse.

– Milyen céllal? – kérdezte Mangin izgatottan. – Csak nem? – és magasra emelt hüvelykujjával kört rajzolt a levegőbe.

– Nem. Ha az Öszvér Alapítvány elleni háborújára gondol, nem. Ehhez nekem kevés a puskaporom. A fiatalember semmiről sem tudott, sem a szervezetünkről, sem a céljainkról. Azt mondtam neki, hogy egy menedéki hazafias egylet egyszerű tagja vagyok, és neki semmi más feladata nincs ott, mint hogy közönséges utasként tartsa nyitva a szemét. Az indítékaim, be kell vallanom, eléggé bizonytalanok voltak. Főleg az Öszvérre voltam kíváncsi, erre a különös jelenségre – de hát ezt már ezerszer megrágtuk, nem is részletezem tovább. Másrészt jó gyakorlóiskolának ígérkezett a dolog olyasvalaki számára, akinek van némi tapasztalata az Alapítványról meg az ottani földalatti mozgalomról, és úgy látszott, hogy a jövőben még hasznunkra lehet. Szóval…

Ovall hosszú arca csupa függőleges vonalra bomlott, amint kivillantotta lapátfogait.

– Akkor hát bizonyára meglepte, hogy mi lett a dolog vége; mert szerintem nincs kereskedő, aki ne tudná, hogy a maga unokaöccse az Alapítvány zászlaja alatt elrabolta az Öszvér egyik alattvalóját, és ezzel casus bellit szolgáltatott neki. A galaxisát neki, Randu, ne meséljen itt nekünk! Kötve hiszem, hogy a maga keze nem volt benne. Meg kell hagyni, mestermunka volt!

Randu megcsóválta ősz üstökét.

– Nem az én művem. De az unokaöcsémé sem, legalábbis nem ez volt a szándéka. Jelenleg az Alapítvány börtönében ül, és talán meg sem éri, mi lesz a vége a mesterművének. Most kaptam egyébként hírt tőle. A személyi kapszuláját valahogy sikerült kicsempésznie a háborús övezeten át, egészen a Menedék II.-re, ahonnan egyhónapi bolyongás után csak most ért ide.

– És?

Randu a tenyere élét súlyosan az asztalra támasztotta, és lemondóan megjegyezte:

– Attól tartok, hogy mi szintén arra a szerepre vagyunk kárhoztatva, amelyet a néhai hadúrnak is el kellett játszania. Az Öszvér: mutáns!

Döbbent csend fogadta a szavait. Randu a többiek gyorsuló szívverését is hallani vélte, de lehet, hogy csak képzelődött.

Mangin hangja nem árult el semmi izgalmat:

– Honnan tudja?

– Csak az unokaöcsémtől. De ő megjárta a Kalgant.

– És miféle mutáns? Mert sokfajta van.

Randu magába fojtotta kibuggyanni kész türelmetlenségét.

– Sokfajta mutáns; igen, Mangin. Sokfajta! De az Öszvér csak egyféle. Miféle mutáns lehet az, aki ismeretlenül hadsereget toboroz, s mint mondják, egy nyolc kilométeres aszteroidán állítja föl a támaszpontját, onnan kiindulva elfoglal egy bolygót, egy rendszert, aztán egy egész körzetet – majd megtámadja az Alapítványt, és megveri a Horleggornál. És mindezt két vagy három év leforgása alatt!

Ovall Gri vállat vont.

– Szóval azt hiszi, hogy legyőzi az Alapítványt?

– Nem tudom. De tegyük föl, hogy igen! Akkor?

– No azt azért mégsem! Az Alapítványt nem lehet csak úgy elintézni. Ha jól meggondoljuk, egyetlen új támpont sincs a kezünkben, kivéve… hm… egy tapasztalatlan fiatalember kijelentését. Mi lenne, ha ennyiben hagynánk a dolgot? Hiszen eddig se nagyon izgattak bennünket az Öszvér győzelmei, és hacsak nem megy túlságosan messzire, ezután sem kell nyugtalankodnunk. Nem igaz?

Randu a homlokát ráncolta; be kellett ismernie magában, hogy az érveit pókhálóból szőtte.

– Kapcsolatba léptünk már egyáltalán az Öszvérrel? – szögezte nekik a kérdést.

– Nem – felelték a többiek.

– Próbálni viszont már próbáltuk, igaz? És nem sok teteje van az összejöveteleinknek, amíg ez nem sikerül. Eddig legfeljebb csak a borosflaska és nem a dolgok mélyére néztünk, és több volt a széptevés, mint a valódi tett – hogy a mai Radole Tribune vezércikkét idézzem. – S mindennek mi az oka? Az, hogy nem tudtunk kapcsolatot teremteni az Öszvérrel. Uraim, legalább ezer hajónk várja készenlétben a megfelelő pillanatot, hogy akcióba lépjen, és kézre kaparintsa az Alapítványt. Én azt javaslom, hogy fordítsunk a dolgon. Azt javaslom, hogy dobjuk be ezt az ezer hajót most – az Öszvér ellen!

– Vagyis azt akarja mondani, hogy a zsarnok Indbur meg az Alapítvány többi vérszopója mellett? – szögezte neki Mangin fojtott indulattal.

Randu bágyadtan fölemelte a kezét.

– Hagyjuk a jelzőket. Fő, hogy az Öszvér ellen, és bánom is én, ki mellett.

Ovall Gri fölpattant a helyéről.

– Randu, én nem akarok tudni erről a dologról! Ha nem fér a bőrébe, és politikai öngyilkosságot akar elkövetni, akkor csak rajta: terjessze be a dolgot ma este a tanácsülés elé.

Ezzel elhagyta a termet. Mangin szótlanul követte, csak Randu maradt még egy egész órát egyedül, kiúttalan tépelődéseivel viaskodva. Este a tanács teljes ülésén nem szólt egy szót sem.

Másnap reggel azonban Ovall Gri rontott be a szobájába, félig öltözötten, borotválatlanul és kócosan.

Randu a befejezetlen reggelije mellől olyan döbbent szemeket meresztett rá, hogy az ijedtében a pipáját is kiejtette a kezéből.

– A Mnemont galád módon megtámadták és bombázták az űrből – zihálta minden bevezetés nélkül.

– Az Alapítvány? – kérdezte Randu szúrós tekintettel.

– Az Öszvér! – fakadt ki Ovall. – Az Öszvér! – A szavai egymás sarkát tiporták. – Előre megfontolt, provokálatlan támadás. A legtöbb hajónk a nemzetközi flottához csatlakozott. Az a néhány, amely az őrszolgálat ellátására visszamaradt, mintha ott sem lett volna: egyszerűen elfújta őket. Eddig még nem szállt le, s az is lehet, hogy nem is fog, mert a hírek szerint a támadók fele megsemmisült, de ez már háborút jelent, és azért jöttem, hogy megkérdezzem: önök milyen állást foglalnak el ebben a dologban?

– Biztosra veszem, hogy a Menedék tartani fogja magát a szövetségi egyezmény szelleméhez. De mit ér ez? Minket is megtámad.

– Ez az Öszvér valóságos őrült. Azt hiszi, hogy az egész világegyetemet maga alá gyűrheti? – A hangja elcsuklott; a székre hanyatlott, és megragadta Randu csuklóját. – Az a pár katona, aki megmaradt, azt jelenti, hogy az Öszvérnek… hogy az ellenségnek új fegyver van a birtokában. Atommezőkioltó.

– Micsoda?!

– A legtöbb hajónk azért semmisült meg, mert csődöt mondtak az atomfegyvereik. Ez nem lehet véletlen vagy szabotázs következménye. Csakis az Öszvér fegyvere tehette. Nem mintha tökéletes volna: a hatása időszakosnak bizonyult, és meg lehet találni az ellenszerét – a jelentések nem nagyon térnek ki a részletekre. De beláthatja, hogy egy ilyen eszköz megváltoztathatja a háború jellegét, és egy csapásra elavulttá teheti egész hajóhadunkat.

Randu végtelenül öregnek érezte magát. Az arca tehetetlenül lefittyedt.

– Félek, hogy egy szörnyeteg kelt életre, aki mindannyiunkat el fog emészteni. Mégis föl kell vennünk vele a harcot.

17. A szonovizor

Ebling Mis Terminus City mérsékelten előkelő negyedében álló házát jól ismerték az Alapítvány értelmiségi, irodalmi vagy egyszerűen olvasottabb körei. A házról ki-ki saját ízlése és hírforrása alapján alkotott véleményt. A gondos életrajzíró „a tudománytól elidegenedett valóság előli menekülés jelképét” látta benne; a társasági rovat munkatársa ajkbiggyesztve háborgott „hányaveti rendetlenségének szörnyen férfias levegője” miatt; az egyetem bölcsészdoktora nyersen azzal intézte el, hogy „könyvszagú, ám rendszertelen”; egy laikus barát számára az volt a jó, hogy „bármikor leöblíthette ott az ember a torkát, és fesztelenül fölrakhatta a lábát a díványra”; míg a színes eseményekre vadászó, könnyed heti krónika csak így emlegette: „a szentségtörő, baloldali, kopaszodó Ebling Mis duhaj, profán kéjlaka”.

Bayta számára, aki önmagán kívül pillanatnyilag semmilyen közönség kegyeit nem kereste, és megvolt az az előnye, hogy első kézből ismerte a tárgyát, egyszerűen csak rendetlen volt.

Az első néhány naptól eltekintve, a börtönélet nem volt túlságosan elviselhetetlen. Úgy érezte, sokkal kevésbé, mint ez a félórás várakozás a pszichológus házában – lehet, hogy titokban megfigyelték? Akkor legalább Torannal volt együtt.

Talán még jobban megviselte volna a várakozás, ha nem látja maga előtt Magnifico hosszú, lógó orrát, amely leplezetlenül elárulta gazdájának jóval mélyebb szorongását.

Magnifico pipaszár lábait maga alá gyűrte, és hegyes állát a térdei közé rejtette, mintha láthatatlanná akart volna zsugorodni; Bayta önkéntelenül kinyújtotta a kezét, és gyöngéd biztatással megsimogatta. Magnifico összerezzent, aztán elmosolyodott.

Látja, asszonyom, a testem nem hisz az elmémnek, és a mások kezétől csakis ütést vár.

– Semmi ok az aggodalomra, Magnifico. Én veled vagyok, és nem engedlek senkinek sem bántani.

A bohóc ráemelte a tekintetét, aztán gyorsan elkapta a fejét.

– De eddig távol tartottak öntől meg a kedves férjurától… és nevessen csak ki, asszonyom, de bizony mondom, áhítoztam a barátság után.

– Dehogyis nevetlek ki. Magam is olyatán voltam.

A bohóc arca fölragyogott, és közelebb húzta a térdét.

– Találkozott azzal az emberrel – kérdezte –, aki fogad majd bennünket? – A hangjában óvatosság sejlett.

– Nem. De híres ember. Láttam a híradóban, és sokat hallottam róla. Az az érzésem, Magnifico, hogy jó ember, és nem akar rosszat nekünk.

– Valóban? – feszengett a bohóc. – Könnyen meglehet, asszonyom, de engem már kihallgatott, és van a modorában valami darabosság és hangosság, amitől végigborsódzik a hátam. A beszéde tele van furcsa szavakkal, és a torkomra akadt ezektől a válasz. Már-már elhittem azt a mesét, amellyel egykor áltatott valaki, hogy hasonló pillanatokban a szív a légcsőbe költözik, és elzárja a szavak útját.

– De most más a helyzet. Ketten vagyunk vele szemben; és mi ketten, ugye, semmitől sem félünk?

– Igen, asszonyom.

Valahol kivágódott egy ajtó, és bömbölő hang árasztotta el a házat. A szoba előtt szavakká csomósodott össze, és a föltáruló ajtón keresztül egy pillanatra látni lehetett, amint egy sztentori „Menjetek a jó ga-LAX-isba innét!” kiáltás szélvészként söpri ki a szobából a két egyenruhás őrt.

Ebling Mis komoran benyomult, letett a padlóra egy gondosan begöngyölt csomagot, Baytához lépett, és hanyagul kezet szorított vele. Bayta erőteljes, férfias szorítással viszonozta. Mis észbe kapott, s a bohócot is üdvözölte, aztán a tekintete hosszasan megállapodott a lányon.

– Férjezett? – szögezte neki.

– Igen. Átestünk a törvényes formaságokon.

Mis némi szünet után:

– Boldog?

– Egyelőre.

Mis vállat vont, és újból Magnificóhoz fordult. Kibontotta a csomagot.

– Tudod, mi ez, fiam?

Magnifico fölpattant, és kezébe fogta a sokbillentyűs szerszámot. Végigtapogatta az ezernyi gombot, aztán örömében váratlanul hátraszaltót csinált, pusztulással fenyegetve a közeli bútorzatot.

– Egy szonovizor – rikkantotta el magát –, méghozzá olyan gyártmány, hogy egy halott szívét is hevesen megdobogtatná! – Hosszú ujjai lassan, lágyan, alig érintve végigsiklottak a gombokon, egyen-egyen csupán egy pillanatig időztek, aztán hullámzó mozgással továbbsiklottak, és a szemük előtt alig láthatóan rózsaszínűn földerengett a levegő.

– Jól van, fiam – mondta Ebling Mis. – Azt mondtad, hogy tudsz bánni ezzel a micsodával. Hát rajta! Nem árt, ha utánahangolod. Múzeumból hozták. – Aztán Bayta felé fordult, s halkan így szólt: – Amennyire én tudom, az Alapítványon senki sem képes rendesen megszólaltatni.

Közelebb hajolt, és gyorsan a fülébe súgta:

– A bohóc nem akar maga nélkül megszólalni. Számíthatok a segítségére?

A lány bólintott.

– Helyes! – mondta Mis. – Se élő, se holt nem volt a félelemtől, és nem hiszem, hogy az elméje kiállna egy elmeszondát. Ha meg anélkül akarok kiszedni valamit belőle, ahhoz teljesen föl kell engednie. Érti?

A lány megint bólintott.

– Ez a szonovizor lesz az első lépés. Azt mondja, hogy tud játszani rajta, és abból, ahogyan fölvillanyozódott, bizonyosra vehetjük, hogy ez élete nagy örömei közé tartozik. Ezért akár jól játszik, akár rosszul, tanúsítson érdeklődést és elismerést. Aztán legyen barátságos hozzám, és mutassa ki, hogy megbízik bennem. A legfontosabb, hogy mindenben kövesse az útmutatásomat. – Gyors pillantást vetett Magnifico felé, aki a dívány sarkába kuporodva fürgén matatott a hangszer belsejében. A világ megszűnt számára létezni.

Mis társalgási hangon újból Baytához fordult:

– Hallott már szonovizort?

– Egyszer – felelte Bayta ugyancsak fesztelenül –, egy ritka hangszereknek szentelt hangversenyen. Nem tett rám különösebb benyomást.

– Bizonyára nem mester játszott rajta. Csak nagyon kevés igazán jó előadó akad. Nem is annyira a fizikai ügyességen múlik – egy többklaviatúrás zongorához például nagyobb ügyesség szükséges –, hanem egy bizonyos szellemi oldottságon. – majd halkan hozzátette: – Talán éppen ezért többre megyünk ezzel az élő csontvázzal itt, mint gondolnánk. A kiváló előadók legtöbbször az idióták közül kerülnek ki. Ez azoknak a furcsaságoknak az egyike, amelyek érdekessé teszik a lélektant.

És hogy fönntartsa a könnyed társalgást, kötetlenül hozzátette:

– Tudja, hogy működik ez a nyavalyás szerkezet? Utánanéztem a dolognak, és eddig csak annyit sikerült kisütnöm, hogy a sugárzása közvetlenül, a látóideg megkerülésével izgatja az agy látási központját. Tulajdonképpen egy olyan érzékszervet hasznosít, amelyet maga a természet elhanyagol. Csodálatos, ha meggondoljuk. Amit hall, azzal semmi probléma. Mint rendesen: a dobhártya, a csigajárat meg a többi. De pszt! Elkészült. Nem lépne rá arra a kapcsolóra? Sötétben jobban érvényesül.

A sötétben Magnifico csak egy apró foltnak hatott Ebling Mis fújtató hústornya mellett. Bayta izgatottan erőltette a szemét, eleinte minden eredmény nélkül. Aztán először vékony, elmosódó remegés jelent meg, és rajzolt lüktető skálát a levegőbe. A magasban lebegett, lefelé cikázott, megtorpant, duzzadni kezdett, majd mennydörögve szétpukkant, olyan hangot hallatva, mintha hirtelen fátyolfüggönyt hasítottak volna ketté.

Parányi gömböcske lüktetett színesen, és tágult ritmikusan, mígnem szertefröccsent a levegőben, s a magasba szökkenő alaktalan csöppecskék hullámzó fényfüggönyt alkotva libegtek lefelé. Majd apró gömböcskékké álltak össze – ahány gömböcske, annyi szín –, és Bayta érdekes dolgokat kezdett megfigyelni.

Rájött, hogy ha behunyja a szemét, a színek sokkal élesebbé válnak; hogy a színek minden kis változásának megfelel valamilyen hang; hogy képtelen azonosítani a színeket; és végül hogy a gömböcskék egyáltalán nem gömböcskék, hanem parányi figurák.

Parányi figurák – parányi lángnyelvecskék, amelyek ezerszámra táncoltak és vibráltak, amelyek eltűntek, és a semmiből megint előbukkantak, amelyek egymásnak ütköztek, és ekkor új színné olvadtak össze.

Baytának azok az apró fénypontocskák jutottak eszébe, amelyeket éjszaka láthat az ember, ha szorosan, amíg csak fájni nem kezd, behunyja a szemét, és meredten bámul befelé a semmibe. Régtől fogva jól ismerte ezeket a mozgó, pöttyös színmintákat, ezeket az összehúzódó koncentrikus köröket, ezeket a pillanatra fölvillanó alaktalan foltokat. Ugyanaz, csak nagyobb, tarkább – és minden egyes apró fénypontocska egy-egy parányi alak.

Kettesével rohantak feléje. Ijedten kapta maga elé a kezét, mire azok visszahőköltek, s a következő pillanatban ragyogó hóvihar kellős közepében találta magát: a válláról hideg fényözön csorgott lefelé, mely fénylőn végigsiklott a karjain, kilövellt merev ujjaiból, és lassan egy pontba folyt össze előtte. És közben száz és száz hangszer zenéje áradt hullámzó folyamként, s olvadt egybe a fényözönnel.

Arra gondolt, hogy vajon Ebling Mis ugyanazt látja-e, mint ő, vagy ha nem, akkor mit lát? Csak futó gondolat volt ez, aztán…

Aztán újból figyelni kezdett. Az apró alakok – apró alakok voltak egyáltalán? –, az apró, égő hajú lányok sebesen pörgő piruettbe kezdtek, hogy szinte beleszédült az elme, aztán csillag alakzatba rendeződtek, és tovább forogtak… és a zene már illanó kacagás volt… lányok kacagása bent a fülében.

A csillagok egymásba kapaszkodtak, szikrázva összefonódtak, alakzatba rendeződtek… és alulról sebesen nőni kezdett egy palota. Minden tégla egy parányi szín, minden szín egy parányi szikra, minden szikra egy fénynyíl, amely alakzatról alakzatra suhant, és a tekintetet magával ragadta fölfelé a húsz karcsú drágakőtoronyra.

Villogó szőnyeg lebbent a magasba, és suhogva-cikázva áttetsző hálóba fonta be az egész teret; ragyogó hajtások lövelltek belőle a magasba, melyek fákká ágaztak szét, és soha nem hallott énekbe fogtak.

Bayta a fényerdő közepén ült. A zene gyors, lírai patakokban bugyogta körül. A kezével megérintette az egyik törékeny fácskát, mire virágzó kristálytűcskék záporoztak róla, majd csilingelő kristályhanggal elenyésztek.

A zene húsz cimbalom hangján reccsent, és föllángolt egy zuhatag, és láthatatlan lépcsőkön Bayta ölébe csorgott, ahonnan gátját szakító tűzfolyóként kiáradt, és szikrázó örvényként már a derekánál kavargott, az övéből pedig szivárványhíd ívelt a magasba, és azon ott táncoltak a parányi figurák.

A palota, a kert, az apró emberkék – férfiak és nők – a hídon, ameddig csak a szeme ellátott, s mindez a húrok fenséges énekében úszott, amely őt magát is elárasztotta…

És ekkor minden riadtan megdermedt, majd tétován moccant egyet, és hirtelen összeomlott. A színek elillantak, örvénylőn egyetlen gömbbé olvadtak össze, amely zsugorodni kezdett, majd a magasba szökkent, végül elröppent.

És nem volt más, csak a sötétség.

Egy nehéz láb csoszogva megkereste a pedált, és a szobát elöntötte a fény, a prózai nap lapos fénye. Bayta hunyorgó szeme könnyezni kezdett, mintha az előbbi élményt siratta volna. Ebling Mis tátott szájjal és tágra meredt szemmel ült a helyén, akár egy tehetetlen hájtömeg.

Egyedül Magnificóban volt élet, aki szinte szerelmes eksztázisban becézgette hangszerét.

– Asszonyom – kapkodta a levegőt –, van-e ennél varázslatosabb élmény? Remélni sem mertem volna, hogy ilyen tökéletesen kiegyensúlyozott, ilyen finoman érzékeny hangszer kerül a kezembe. Csodákat tudnék művelni vele. Hogy tetszett az alkotásom, asszonyom?

– A tiéd volt? – lihegte Bayta. – Te komponáltad?

Ámuló szavai hatalmas orra hegyéig lángra gyújtották a bohóc vézna arcát.

– Az enyém, asszonyom. Az Öszvérnek nem tetszett, én azonban újból és újból eljátszottam a magam gyönyörűségére. Valamikor ifjúkoromban láttam a palotát, e gigászi ékszerdobozt, messziről, amikor a tetőpontjára hágott a farsangi ünnepség. Álmomban sem láttam olyan fenséges embereket, mint akkor, és azóta sem találkoztam, még az Öszvér szolgálatában sem, azzal a pompával. Az én alkotásom csak sápadt visszfénye annak, de gyarló elmémből csak ennyire futja. Emlékezés a mennyországra, ezt a címét adtam neki.

A fecsegés fokozatosan életre keltette Mist.

– Figyelj ide, Magnifico! – rázta le magáról a dermedtséget. – Volna kedved másoknak is bemutatni?

A bohóc egy pillanatra visszahőkölt.

– Másoknak? – nyögte ki elcsukló hangon.

– Ezreknek! – kiáltott föl Mis. – Az Alapítvány minden nagytermében. Szeretnél a magad ura lenni, köztiszteletben álló, gazdag és… és… – A fantáziája itt csődöt mondott. – És így tovább? Mi? Mit szólsz hozzá?

– De hát hogyan is képzeli azt, nagy hatalmú uram, amikor én csak egy szegény bohóc vagyok, akit elkerülnek a világ nagy dolgai?

A pszichológus az ajkait csücsörítette, és a keze fejével végigsimított a homlokán.

– De hát a játékod, ember! A világ a lábaid előtt fog heverni, ha ugyanezt eljátszod a polgármesternek meg a kereskedelmi tanácsosainak. Mit szólsz hozzá?

A bohóc futó pillantást vetett Baytára.

– Ő is velem lenne?

– Persze hogy veled, te buta! – nevette el magát Bayta. – Csak nem hagylak el éppen most, amikor hamarosan gazdag meg híres leszel?

– Mindent magának adok – felelte ez nagy komolyan –, és a galaxis egész gazdagsága is kevés lenne ahhoz, hogy visszafizessem a jóságát.

– Mindössze egy kis segítséget kérnék tőled – vetette közbe Mis, mintegy mellékesen.

– Micsodát?

A pszichológus némi hallgatás után elmosolyodott.

– Egy kis felületi szondázás az egész; észre se veszed. Az agyadnak csak a legkülső héját fogja érinteni.

Magnifico szemébe halálos rettegés ült ki.

– Csak szondát ne! Láttam, hogy csinálják. Lecsapolják az agyat, és csak az üres héj marad. Az Öszvér az árulókkal csinálta ezt, majd hagyta, hogy eszük fosztottan bolyongjanak az utcákon, amíg valaki meg nem könyörült rajtuk, és megölte őket – mondta, és felemelt kezével ellökte magától Mist.

– Az elmeszonda volt – magyarázta Mis türelmesen –, de az is csak akkor ártalmas, ha visszaélnek vele. Amiről én beszélek, az csak felületi szondázás, és egy csecsemőnek sem árt meg.

– Úgy van, Magnifico – erősítette meg Bayta is. – Viszont hozzásegítenél vele, hogy megverjük az Öszvért, és távol tartsuk az Alapítványtól. Akkor aztán veled együtt gazdagok és híresek leszünk életünk végéig.

Magnifico kinyújtotta reszkető kezét.

– Akkor fogja meg a kezemet!

Bayta két kezébe fogta a bohóc tenyerét, aki tágra nyílt szemmel bámult a közeledő fényes elektródalapokra.

Ebling Mis hanyagul elterpeszkedett Indbur polgármester magánlakosztályának mértéktelenül fényűző foteljában, mint akit javíthatatlan módon egy csöppet sem hat meg ez a nagy kegy, amelyben részesítették, és együttérzés nélkül figyelte az apró polgármester babrálását. Elhajította a szivarcsutkát, és kiköpte a szájához ragadt dohányt.

– Egyébként, Indbur, ha legközelebb hangversenyt rendez a Mallow-teremben – fordult a polgármesterhez –, nyugodtan rúgja ki az elektronikus hangszerészeit a csatornába, ahonnan előkaparta őket, és hallgassa meg annak a kis csodabogárnak a szonovizorját. Mennyei élményben lesz része, Indbur!

Indbur páváskodva tiltakozott:

– Nem azért kérettem ide, hogy a zenéről tartson nekem előadást. Mit tudott meg az Öszvérről? Erre vagyok kíváncsi. Mit tudott meg róla?

– Az Öszvérről? Megmondom. A felületi szonda nem sokat hozott. Nem merem a pszichoszondát alkalmazni, mivel az a félkegyelmű halálra van rémülve tőle, és ezért az ellenszegülése valószínűleg azon nyomban kiégetné az összes biztosítékot a szedtevette agyban. Amit megtudtam, az a következő, ha abbahagyná végre a körmei piszkálását… Először is vonjon le az Öszvér fizikai erejéből. Erősnek bizonyára erős, de a csodabogár emlékezetében a félelem nyilván alaposan megnövelte az alakját. Furcsa szemüveget hord, és a szemével öl, ami azt mutatja, hogy szellemi hatalommal rendelkezik.

– Ennyit már eddig is tudtunk – jegyezte meg a polgármester gúnyosan.

– A szonda viszont mindezt megerősíti, és én innen már matematikai úton indulhatok el.

– Úgy? És mennyi időt akar rászánni? Még megsüketít a kerepelésével.

– Úgy gondolom, hogy egy hónap rá fog menni, és akkor lehet, hogy a kezébe adhatok valamit. Az is lehet persze, hogy semmit. De hát mit számít az? Ha ez az egész kívül esik a Seldon-terven, akkor egy szedtevette garast érő esélyünk sincsen.

Indbur dühödten rátámadt a pszichológusra:

– A szaván fogtam magát, áruló! Hazugság! Próbálja tagadni, hogy nem azok közül a bűnös rémhírterjesztők közül való, akik szerte az Alapítványon csüggedést és pánikot szítanak, és kétszeresen megnehezítik a munkámat.

– Én? Én? – Misben csak lassan kezdett forrni a düh. Indbur átkokat szórt rá.

– Az űr porfelhői a megmondhatói, hogy az Alapítvány győzni fog; győznie kell!

– A horleggori vereség ellenére?

– Az nem volt vereség. Maga is bedőlt a rémhírnek? A túlerő és árulás áldozatai lettünk.

– Ki árult el bennünket? – csattant Mis hangja megvetően.

– A tetves csatornatöltelék demokraták – emelte föl a hangját Indbur is. – Régóta tudomásom van arról, hogy a flottát behálózták a demokrata sejtek. A legtöbbet fölszámoltuk, de azért még mindig maradt belőlük annyi, hogy okát leljük, mért adta meg magát húsz hajó a csata sűrűjében. Épp elég ahhoz, hogy kierőszakolják a látszatgyőzelmet. Különben mondja csak, maga érdes nyelvű, egyszerű hazafi, a puritán erények megtestesítője: milyen kapcsolatai vannak a demokratákkal?

Ebling Mis vállrándítással intézte el a vádat.

– Magából a düh beszél, nem? És a folytonos visszavonulás azóta, meg fél Siwenna elvesztése? Ez is a demokraták műve?

– Nem, nem a demokratáké – mondta az apró emberke gúnyos mosollyal. – Visszavonulunk, mint ahogy az Alapítvány mindig is visszavonult, ha megtámadták, mígnem a történelem elkerülhetetlen sodrása megint feléje nem fordult. Én már látom a kimenetelét. Az úgynevezett demokrata földalatti mozgalom máris olyan kiáltványokat bocsátott ki, amelyekben segítséget és hűséget ígér a kormánynak. Ez lehet csel is, egy galádabb árulás leple, nekem azonban éppen kapóra jön, s kisajtolom belőle a magam propagandahasznát, bármi legyen is az áruló férgek szándéka. Sőt mi több…

– Még ennél is több, Indbur?

– Ítélje meg maga. Az úgynevezett Független Kereskedők Egyesülete két nappal ezelőtt hadat üzent az Öszvérnek, és az Alapítvány flottája egy csapásra ezer hajóval erősödött. Ez az Öszvér elszámította magát. Pörölycsapásai alatt a széthúzó és egymással marakodó préda erős és egységes ellenféllé kovácsolódik össze. Veszítenie kell! Mint mindig, most is elkerülhetetlen a győzelmünk.

Mis még mindig hitetlenkedett.

– Azt akarja mondani, hogy Seldon még egy mutáns véletlenszerű fölbukkanását is betervezte?

– Mutáns! Én nem látok benne semmit, ami megkülönböztetné a többi embertől, de maga sem, hacsak nem veszi készpénznek egy lázadó kapitány, egy-két kültelki suhanc még egy agyalágyult kókler és pojáca handabandázását. Megfeledkezik a perdöntő bizonyítékról – a saját magáéról.

– Az enyémről? – hökkent meg egy pillanatra Mis.

– Igen, a magáéról – mondta a polgármester gúnyosan. – Az Időkripta kilenc hét múlva nyílik meg. Mit jelent ez? A Kripta mindig válság idején nyílik meg. Ha az Öszvérnek ez a támadása nem a válság, akkor hol van az „igazi” válság, amelyre a Kripta meg fog nyílni? Feleljen, maga hájgombóc!

A pszichológus vállat vont.

– Legyen, ha ez magát boldoggá teszi. De azért megtenne nekem valamit? Minden eshetőségre… arra az eshetőségre számítva, ha a jó öreg Seldon mégis megtartaná a beszédét, és beütne a ménkű, akkor én is részt vehetek a Nagy Megnyilatkozáson? Megengedi?

– Rendben van. Távozzék. És kilenc hétig ne kerüljön a szemem elé.

– Kész örömmel, te aszott borzadály – dünnyögte kifelé mentében maga elé Mis.

18. Az Alapítvány eleste

Volt valami az Időkripta levegőjében, amit több vonatkozásban is lehetetlen volt körülírni. Nem a romlás, hiszen a világítással és a fűtéssel-hűtéssel semmi baj sem volt, a falak élénk színekkel pompáztak, és a rögzített széksorok – amelyekről lerítt, hogy az örökkévalóságnak készültek – semmit sem veszítettek kényelmükből. A kor sem látszott meg rajta: három évszázad nyomtalanul múlt el fölötte. A tervezők a legkisebb erőfeszítést sem tették, hogy félelmet és áhítatot ébresszenek, mert a berendezés egyszerű és hétköznapi volt; sőt szinte sivárnak lehetett mondani.

Ha az összes mínuszokat összeadjuk és kivonjuk, maradt mégis valami – és ez a valami az üvegkockára összpontosult, amely áttetsző ürességével a szoba felét elfoglalta. Három évszázad alatt négyszer jelent meg ott és szólalt meg önmagának Hari Seldon élő képmása. Két alkalommal az üres falaknak beszélt.

Az öregember, aki még látta a világbirodalom nagy napjait, három évszázad és kilenc emberöltő távolából hallatta szavát – és még mindig jobban kiismerte magát távoli ükunokái világában, mint ők maguk.

Az üres kocka türelmesen várakozott.

Elsőnek III. Indbur polgármester díszkocsija suhant végig a feszült várakozásba kövült utcákon. Magával hozta a saját székét, amely magasabb és tágasabb volt az ottaniaknál. Ezt a többi elé helyezték, és Indbur mindenek fölé magasodott benne – leszámítva az előtte tornyosuló üvegürességet.

Bal keze felől egy ünnepélyes hivatalnok mélyen meghajtotta előtte a fejét.

– Excellenciás uram – szólalt meg –, megtettünk minden intézkedést, hogy a szubéteri hálózaton minél több helyre eljusson excellenciád ma esti nyilatkozata.

– Helyes. Addig is folytassák az Időkriptával foglalkozó speciális bolygóközi műsor sugárzását. Természetesen semmiféle jóslatnak vagy találgatásnak nincs helye a tárggyal kapcsolatban. Továbbra is kedvező a közönségvisszhang?

– Fölöttébb az, excellenciás uram. Az utóbbi idők aljas rémhírei tovább csillapultak. A bizalom általános.

– Nagyon jó! – Kezének intésével elbocsátotta a hivatalnokot, és gondosan eligazgatta választékos nyakbavalóját.

Húsz perc volt hátra déli tizenkettőig.

A hatalom legfőbb pillérének válogatott társasága – a nagy kereskedőszervezetek vezetői – vonultak be egyenként és párosával, ki-ki vagyoni helyzetének és a polgármesteri kegy fokának megfelelő pompában. Sorra a polgármester elé járultak, akinek mindegyikhez volt egy-két kegyes szava, aztán elfoglalták kijelölt helyüket.

A pompázatos szertartás árnyékában megbújva a Menedékről való Randu lopakodott előre észrevétlenül, és nyomakodott oda bejelentés nélkül a polgármesteri székhez.

– Excellenciás uram – dünnyögte, és meghajolt.

Indbur szemöldöke összerándult.

– Maga nem kapott kihallgatást.

– Excellenciás uram, már egy hete beadtam a kérelmemet.

– Sajnálom, de a Seldon megjelenésével kapcsolatos bokros államügyek…

– Excellenciás uram, én is sajnálom, de kérnem kell önt, hogy vonja vissza azt a rendeletét, miszerint a független kereskedők hajóit beolvasztják az Alapítvány flottáiba.

Indbur arcát elöntötte a vér, amiért félbeszakították.

– Az idő nem alkalmas a vitára.

– Excellenciás uram, több időnk nincsen – suttogta ez követelőén. – Mint a Független Kereskedővilágok képviselője kijelentem önnek, hogy ezt a rendelkezést nincs módunkban végrehajtani. Vissza kell vonnia, mielőtt még Seldon megoldaná a problémánkat helyettünk. Ha egyszer véget ér a szükségállapot, lehetetlenné válik minden békítési kísérlet, és a szövetségünk a semmibe olvad.

Indbur fagyos tekintete Randura meredt.

– Tisztában van ön azzal, hogy én vagyok a feje az Alapítvány fegyveres erőinek? Jogomban áll vagy sem, hogy megszabjam a katonapolitikát?

– Excellenciádnak jogában áll, vannak azonban döntések, amelyeket nem célravezető meghozni.

– Én nem látok semmi nem célravezetőt. Veszélyes lenne, ha maguk külön hajóhaddal rendelkeznének ebben a szükséghelyzetben. Az erők megosztása csak az ellenség kezére játszik. Lássa be, nagykövet úr, hogy katonailag és politikailag egyaránt egyesítenünk kell az erőinket.

Randu érezte, hogy a torka összeszorul; az udvarias megszólítást is mellőzte.

– Ön most, hogy Seldon meg fog szólalni, nyeregben érzi magát, és azért üt rajtunk egyet. Bezzeg egy hónappal ezelőtt, miután a hajóink megverték a Terelnél az Öszvért, mézesmázos és engedékeny volt. Hadd emlékeztessem rá önt, uram, hogy az alapítványi hajóhad volt az, amely nyílt csatában ötször is vereséget szenvedett, ellenben a Független Kereskedővilágok hajói voltak azok, amelyek az ön számára megszerezték a győzelmeket.

Indbur fenyegetően összevonta a szemöldökét.

– Nagykövet úr, az ön jelenléte többé nem kívánatos a Terminuson. Kérem, még ma este hagyja el állomáshelyét. Ezenkívül ki fogjuk vizsgálni – mint ahogy már eddig is vizsgáltuk – a terminusi fölforgató demokratikus erőkkel fönnálló kapcsolatait.

– Ha én eltávozom, a hajóink is velem jönnek – válaszolta Randu. – Semmi közöm sincs az ön demokratáihoz. Csak annyit tudok, hogy az ön alapítványi hajóit nem a közlegények – akár demokraták, akár nem –, hanem a főtisztek árulása játszotta az Öszvér kezére. Ha nem tudná, a Horleggornál húsz alapítványi hajó adta meg magát az ellentengernagyuk parancsára, holott egy karcolást sem szenvedtek. Ez az ellentengernagy az ön bizalmasa – ő vezette az unokaöcsém elleni pert, amikor első ízben ideérkezett a Kalganról. Ez nem az egyetlen eset, amelyről tudomásunk van, és nem engedhetjük, hogy lehetséges árulók kezén kockára tegyük a hajóinkat meg az embereinket.

– Mihelyt elhagyja a helyiséget, őrizetbe vétetik – mondta Indbur.

A távozó Randu érezte a hátában az Alapítvány urainak megvető, néma tekintetét. Tíz perc volt hátra tizenkettőig!

Közben Bayta és Toran is megérkezett. Amikor Randu a közelükbe ért, fölálltak a hátsó sorban, és intettek feléje. Randu melegen elmosolyodott.

– Mégiscsak sikerült eljönnötök. Hogy csináltátok?

– Magnificónak köszönhetjük – vigyorgott Toran. – Indbur erősködik, hogy írjon az Időkriptáról egy szonovizorművet, amelynek persze ő maga lenne a hőse. Magnifico kijelentette, hogy nélkülünk egy tapodtat sem tesz, és lehetetlen volt eltéríteni ettől az elhatározásától. Ebling Mis is velünk van… vagy volt. Valahová elcsavargott. – Aztán hirtelen aggodalommal a hangjában azt kérdezte: – Mi baj, bácsikám? Rosszul nézel ki.

– Meglehet – bólintott Randu. – Rossz idők várnak ránk, Toran. Félek, hogy mihelyt az Öszvérrel leszámolnak, mi jövünk sorra.

Egy ünnepélyes arcú, fehér ruhás, magas férfi lépett hozzájuk, és szögletes meghajlással üdvözölte őket.

Bayta fekete szemében mosoly csillant meg, és kezét nyújtotta.

– Pritcher kapitány! Csak nem űrszolgálatban megint?

A kapitány megfogta a feléje nyújtott kezet, és még mélyebbre hajolt.

– Távolról sem. Tudomásom szerint dr. Misnek köszönhetem, hogy idehelyeztek, de ez csak ideiglenes. Holnap visszamegyek a belső szolgálathoz. Mennyi az idő?

– Három perc múlva tizenkettő!

Magnifico maga volt a megtestesült riadalom. Teste összekuporodott abban a megszokott pózában, amellyel igyekezett szinte láthatatlanná zsugorodni. Hosszú orra kihegyesedett, és ferde vágású, nagy szeme riadtan cikázott ide-oda.

Megragadta Bayta kezét, s amikor az asszony lehajolt hozzá, odasúgta neki:

– Mit gondol, asszonyom, ez a sok nagy ember mind ott volt, amikor… amikor én játszottam a szonovizoron?

– Biztos vagyok benne, hogy mind ott volt – mondta Bayta megnyugtatólag, és gyöngéden megrázta a vállát. – És biztosra veszem, hogy mind azt tartja, te vagy a galaxis legjobb művésze, és a hangversenyed a legnagyszerűbb volt, amelyet valaha is láttak. Így hát húzd ki magad, és ülj szépen. Őrizzük meg a méltóságunkat!

A bohóc bátortalanul elmosolyodott, válaszul a lány erőltetett nevetésére, és lassan kiegyenesítette cingár tagjait. Dél volt…

…és az üvegkocka nem volt többé üres.

Senki sem vette észre, mikor történt. Egy szemvillanás volt az egész: az egyik pillanatban még semmi, a következőben pedig már ott van.

Az üvegkalickában egy öreg, megtört emberi alak ült tolószékben, ráncos arcából ragyogó szempár világított, s mint tapasztalni lehetett, egész lényében a hangja volt a legelevenebb. Ölében nyitott könyv hevert, lefelé borítva. Lágy hangon megszólalt:

– Hari Seldon vagyok.

Szavait síri csend fogadta.

– Hari Seldon vagyok! Érzékeimmel nem foghatom föl, van-e valaki jelen, de ez nem is fontos. Ez idáig még nem sok okom volt aggodalomra, hogy a Terv tévútra menne. Az első három évszázadra vonatkoztatva a megvalósulás százalékos valószínűsége kilencvennégy egész két tized.

Mosolygásnyi szünetet tartott, aztán barátságosan intett.

– Egyébként ha valaki állna, foglaljon helyet. Ha rá akar gyújtani, csak tessék. Testben nem vagyok itt. Csak semmi ceremónia.

– Térjünk rá a jelen problémájára. Az Alapítványt első alkalommal fenyegeti – vagy talán már marcangolja is – a polgárháború. Ez idáig a külső támadásokat sikeresen elhárították, ami – a pszichohistória szigorú törvényei értelmében – szükségszerű is volt. A mostani támadás az Alapítvány egyik túlzottan fegyelmezetlen külső tartománya részéről fenyegeti a túlzottan önkényuralmi központi kormányt. Az események alakulása szükségszerű, a kimenetele magától értetődő.

A magas rangú hallgatóság méltósága kezdett megbomlani. Indbur félig kiemelkedett a székéből.

Bayta aggodalommal teli tekintettel hajolt előre. Mi az ördögöt beszél a nagy Seldon? Néhány szó elkerülte a figyelmét, s aztán:

– …hogy a létrejött kompromisszum két vonatkozásban is szükséges volt. A független kereskedők lázadása megingatja a talajt a túlságosan is elbizakodott kormány lába alatt. Újra polgárjogot nyer a küzdőszellem. Ha vereséget szenvedett is, a demokrácia egészséges növekedése…

A lárma egyre fokozódott. A suttogás már-már kétségbeesett morajjá dagadt. Bayta Toran füléhez hajolt.

– Miért nem szól semmit az Öszvérről? A kereskedőknek eszük ágában sincs lázadozni.

Toran vállat vont.

Az ülő alak magabiztos hangja egyre jobban beleveszett az erősödő zűrzavarba:

– …az új s a korábbinál szilárdabb koalíciós kormány szükségszerű és jótékony eredménye volt az Alapítványt logikusan sújtó polgárháborúnak. És most már csak a régi Birodalom szilánkjai állnak a további terjeszkedés útjában, de ezek, legalábbis az elkövetkező néhány évben, semmilyen problémát nem jelentenek. Természetesen nem árulhatom el, mi lesz a legközelebbi prob…

A tökéletes felfordulásban Seldon ajkai némán mozogtak. Ebling Mis Randu mellett állott. Lángvörös arccal üvöltötte:

– Seldon elvesztette az eszét! Nem a mostani válságot emlegeti. Eszükbe jutott a maga kereskedőinek a polgárháború?

– Egyszer igen – felelte Randu fojtottan. – Az Öszvér részéről fenyegető veszély hatására azonban lefújtuk.

– Ezek szerint az Öszvér valamiféle új jelenség, amelyre a pszichohistória sem számított. De mi történt?

A hirtelenül beállott fagyos csendben Bayta megint üresnek látta az üvegkockát. A falak atomderengése elhalt, a kondicionált levegő lágy fuvallata megszűnt.

Valahol fölvijjogott a sziréna skálázó hangja, és Randu ajkával formálta a szavakat:

– Űrriadó!

Ebling Mis pedig a füléhez emelte az óráját, és elordította magát:

– Megállt, a ga-LAX-isát neki! Van itt olyan óra, amelyik jár is?

Húsz csukló emelkedett húsz fülhöz. És jóval kevesebb idő kellett hozzá, mint húsz másodperc, hogy kiderüljön: egyik sem jár.

– Akkor hát – szólalt meg Mis rettenetes bizonyossággal a hangjában – valami miatt minden atomerő megszűnt működni az Időkriptában… és az Öszvér támad.

Indbur visítása a lármát is túlszárnyalta:

– Üljön le mindenki! Az Öszvér ötven parszekre van innen.

– Csak volt – üvöltött vissza Mis –, egy héttel ezelőtt! Ebben a pillanatban a Terminust bombázza!

Bayta érezte, hogy a kétségbeesés lágyan elömlik a tagjain. Érezte, hogy egyre szorosabban és sűrűbben befonja a testét, és csak nagy erőfeszítés és fájdalom árán képes kipréselni a levegőt összeszoruló torkán keresztül.

Kívülről az összecsődülő tömeg zsivaja szűrődött be. Az ajtó kivágódott, berohant rajta egy férfi, és azt súgta az eléje siető Indburnak:

– Excellenciás uram, a városban nem jár egyetlen jármű sem, és egyetlen hírközlővonal sem működik a külvilág felé. A hírek szerint a 10. flotta vereséget szenvedett, és az Öszvér hajói a légkör határát ostromolják. A vezérkar…

Indbur összecsuklott; teste egy rakás tehetetlenségként hevert a padlón. A teremben minden hang elnémult. Még a félelem űzte tömeg is elhallgatott odakint, csak a rettegés és a páni félelem lebegett vészjóslóan a fejek fölött.

Indburt fölemelték a földről. Bort csöpögtettek a szájába. Először az ajkai mozdultak meg, s mielőtt a szemét kinyitotta volna, némán megjelent rajtuk egy szó: behódolni!

Bayta közel volt a síráshoz; nem a bánattól vagy a megaláztatástól, hanem csupán és egyszerűen a riadt kétségbeeséstől. Ebling Mis megragadta a karját.

– Jöjjön, fiatalasszony!

És egyetlen rántással kiemelte a székéből.

– Elmegyünk – mondta –, és hozza magával a zenészét is. A testes tudós ajka vértelen volt és remegett.

– Magnifico – szólította Bayta alig hallhatóan. A bohóc picire zsugorodott a rémülettől. A szeme megüvegesedett.

– Az Öszvér! – visítozott. – Az Öszvér eljött értem.

A lány érintésére vadul csapkodni kezdett. Toran előrehajolt, és öklével lesújtott rá. Magnifico eszméletét vesztette, és Toran zsákként a vállára emelte.

Másnap az Öszvér csúf, viharvert hajói elözönlötték a Terminus bolygó űrkikötőit. A támadást vezető tábornok külföldön készült gépkocsija végigrobogott Terminus City kihalt főutcáján. Ez volt az egyetlen közlekedő jármű a város megbénult atomautói között.

A megszállás tényét pontosan huszonnégy órával azt követően hirdették ki, hogy Seldon megjelent az Alapítvány volt hatalmasságai előtt.

Az összes alapítványi bolygók közül egyedül a független kereskedők világai tartották továbbra is magukat, és most őellenük zúdult az Öszvér – az Alapítvány meghódítójának – minden ereje.

19. A kutatás kezdete

A Menedék II., ez a magányos bolygó – a galaxisközi vákuumba foszlott, csóvaként kinyúló galaxisszektor egyetlen napjának bolygója – ostrom alatt állott.

Szorosan vett katonai szempontból ostromról lehetett beszélni, amennyiben a galaxis felé eső részen húszparszeknyi távolságon túl nem volt egy talpalatnyi térség sem az űrben, amely kívül esett volna az Öszvér előretolt hadállásainak a hatókörén. Az Alapítvány megdöbbentő bukása óta eltelt négy hónap elég volt ahhoz, hogy a Menedék-rendszer egész közlekedési hálózata darabokra hulljon, akár a pókháló a borotva élétől. A Menedék ha jól visszaszorultak a hazai bázisokra, és már csak a Menedék II. folytatta a harcot.

Egyéb vonatkozásban még fojtogatóbb volt az ostromgyűrű, mert a kilátástalanság és a végromlás érzése szemfedőként borult mindenre.

Bayta végigbotorkált a tejszerű műanyag tetejű asztalok közti folyosón, és találomra megcélozta a helyét. Fölkapaszkodott a magas, támla nélküli székre, gépiesen viszonozta a halk üdvözleteket, fáradt keze fejével megdörzsölte kimerültségtől viszkető szemét, és az étlap után nyúlt.

A gyomra összerándult az undortól a különféle élesztőgomba-ételek túlnyomó sokasága láttán – csupa ínyencségnek számító fogás a Menedéken, de az ő alapítványi gyomra nem tudott megbirkózni velük –, amikor szipogás ütötte meg a fülét a közelében, és a hang forrása felé nézett.

Ez idáig jóformán észre sem vette az átellenes étkezőpultnál ülő Juddeet, ezt a jelentéktelen külsejű, pisze, közömbös szőke lányt. Most ez a Juddee volt az, akinek a szipogását hallotta, és aki átázott zsebkendőjét harapdálva, keservesen próbálta magába fojtani a zokogást; az arca vörösre duzzadt a könnyektől. Formátlan sugárvédőruháját hátravetette a vállán, s átlátszó arcpajzsa a desszertjében hevert, ahová leejtette.

Bayta csatlakozott a három lányhoz, aki már nagyban bevetette a vállveregetés, hajsimogatás és összefüggéstelen gügyögés öröktől fogva alkalmazott és mindahányszor eredménytelennek bizonyuló fegyverét.

– Mi történt? – suttogta.

Egyikük feléje fordult, és vállat vont.

– Nem tudom.

Aztán, mint aki érezte, hogy ezzel nem lehet elintézni a dolgot, félrevonta Baytát.

Nehéz napja volt, azt hiszem. Aztán meg aggódik a férjéért.

– Űr őrjáratban van a férje?

– Igen.

Bayta együtt érzően a kezét nyújtotta Juddeenak.

– Miért nem mész haza, Juddee? – Gyakorlatias szavai előnyösen különböztek a többiek bársonyos, balga csacsogásától.

Juddee félig-meddig visszautasítólag nézett föl rá.

– Ezen a héten már kimaradtam egyszer.

– Akkor hát kétszer fogsz kimaradni. De ha így folytatod tovább, akkor az lesz a vége, hogy a jövő héten három napot kell kivenned. Ha tehát most hazamész, hazafiasan cselekszel. Dolgozik valaki közületek az ő osztályán? Mi lenne, ha elintéznétek a kártyáját? Te meg, Juddee, menj a mosdóba, és hozd rendbe magad. Frissen!

Bayta visszatért a helyére, és komor megkönnyebbüléssel újból a kezébe vette az étlapot. Az ilyesféle kiborulások ragályosak. Egyetlen síró lány elég ahhoz, hogy ezekben az ideges napokban az egész osztály elveszítse a fejét.

Végre utálkozva kiválasztotta a menüt, megnyomta a könyöke mellett a megfelelő gombokat, és visszahelyezte az étlapot a rekeszébe.

Szemben vele egy magas, fekete hajú lány szólalt meg:

– Síráson kívül mi mást is tehetnénk?

A lány szokatlanul telt ajkai alig mozogtak, s Baytának föltűnt, hogy az ajkak végén, a legújabb divathóbort szerint, gondosan oda volt pingálva az a mesterkélt félmosoly.

Bayta félig lehunyt szempillái alól mérlegelte a lány szavaiban rejlő kihívást, amikor megkönnyebbülten nyugtázta, hogy a pult felső lapja elsüllyed, és eléje emeli az ebédjét. Evőeszközeiről gondosan eltávolította a csomagolást, vigyázva, nehogy megégesse a kezét.

Csak ekkor válaszolt:

– Más nem jut az eszedbe, Hella?

– Dehogyisnem – kapott a szaván Hella. – De még mennyire! – Ujjának gyakorlott, hanyag mozdulatával belepöccintette a cigarettavéget az erre a célra szolgáló kicsiny mélyedésbe, ahol a parányi atomvillanás azonmód elemésztette, még mielőtt a mélyedés alját elérte volna. – Például – folytatta Hella, és finom, ápolt kezét az álla alá támasztotta – szerintem szépen szót érthetnénk az Öszvérrel, és véget vethetnénk ennek a hülyeségnek. Mert hát nekem nincsenek olyan… hm… lehetőségeim, hogy gyorsan kereket oldjak, ha az Öszvér megjelenik.

Bayta felhőtlen homloka továbbra is felhőtlen maradt. Hangja könnyed és közönyös volt:

– Ugye neked nincs bátyád vagy férjed a harcoló flottában?

– Nincs. Annál inkább a javamra lehet írni, ha értelmetlennek tartom mások testvérének és férjének a feláldozását.

– Az áldozat még nagyobb lenne, ha behódolnánk.

– Lám, az Alapítvány behódolt, és most békében él. A mi férfiaink oda vannak, és az egész galaxis ellenünk támad.

Bayta vállat vont, és mézédes hangon megjegyezte:

– Az a gyanúm, hogy az ellentétpár közül téged az első izgat. – Ezzel a főzeléktálja fölé hajolt, és míg evett, émelyegve vette tudomásul a csendet maga körül. Hallótávolságon belül senki sem akadt, aki vette volna a fáradságot, hogy visszautasítsa Hella cinizmusát.

Sietve eltávozott, de előbb rácsapott a gombra, amely rendbe teszi az étkezőpultot a következő váltás számára.

Három asztallal odébbről egy új lány hangos suttogással Hellához fordult:

– Ki volt ez?

Hella mozgékony ajkai fitymálón lebiggyedtek.

– A koordinátorunk unokahúga. Talán nem tudtad?

– I-igen? – A lány szeme még elkapta a távozó Bayta hátát. – Mit csinál itt?

– A futószalagnál dolgozik. Vagy tán nem tudod, hogy most divat a honleányságot fitogtatni? Fenemód demokratikus, fölfordul a gyomrom tőle.

– Hallgass, Hella – avatkozott közbe a jobb kéz felőli dundi kislány –, még egyszer sem hozta a nyakunkra a nagybácsikáját. Mért nem szállsz le róla?

Hella átnézett a lányon, és újabb cigarettára gyújtott.

Az új lány már a vele szemben ülő könyvelő szavait itta, aki csillogó szemmel hadarta:

– …és azt mondják, hogy ott volt a Kriptában – képzeld csak el: magában a Kriptában –, amikor Seldon szólott, és azt is mondják, hogy a polgármester egészen kiborult, és a nép föllázadt, meg hasonló dolgok. Neki sikerült lelépnie, mielőtt az Öszvér bolygót ért volna, és azt mondják, hogy állati izgalmas volt a menekülése – át kellett csúsznia a blokádon meg hasonlók –, nem is tudom, mért nem írja meg könyvben az egészet, manapság állati nagy keletje van ezeknek a háborús micsodáknak. Azt is rebesgetik, hogy az Öszvér bolygóján is járt, a Kalganon, és hogy…

Megszólalt az ebédidő végét jelző csengő, és az ebédlő lassan kiürült. A könyvelő hangja tovább zümmögött, csupán az új lány tágra nyílt szemű, hagyományos „Ne mondd!” fölkiáltásai szakították félbe a megfelelő helyeken.

A nagy barlangi lámpafüzérek egyre halványabban fénylettek, és végül beleolvadtak a sötétségbe, amely az igazak és a keményen munkálkodók álmát vigyázta, mire Bayta végre hazakerült.

Toran nyitott ajtót, kezében vajas kenyérrel.

– Hol voltál ilyen sokáig? – motyogta teli szájjal. Majd érthetőbben hozzátette: – Valami vacsorafélét kotyvasztottam össze. Ne engem szidj, ha nem ízlik.

Bayta azonban tágra nyílt szemmel keringett a férje körül.

– Toran! Hát az egyenruhád hol van? Hogy került rád ez a maskara?

– Parancs. Bay Randu Ebling Misszel susmusol éppen, hogy miről, fogalmam sincs. Ez minden, amit mondhatok.

– És is megyek? – A lány ösztönösen hozzásimult. Toran először megcsókolta, s csak aztán válaszolt:

– Azt hiszem, igen. Alighanem veszélyes lesz.

– Mi az, ami nem veszélyes?

– Ez az. Ja, és már üzentem Magnificónak, valószínűleg ő is velünk tart.

– Ez azt jelenti, hogy a motorgyári hangversenyét le kell mondania?

– Ezek szerint igen.

Bayta a szomszédos szobába ment, és leült a vacsora mellé, amelyről első pillantásra lerítt, hogy valóban úgy „kotyvasztották össze”. Fürge mozdulattal kétfelé vágta a szendvicseket, és közben beszélt:

– Kár, hogy így alakult a dolog a hangversennyel. A lányok alig várták a gyárban. Aztán meg ez a Magnifico is. Az ördögbe, csak ne volna olyan furcsa szerzet!

– Fölébreszti benned az anyakomplexust, ha nem vennéd észre. Valamikor nekünk is lesz gyerekünk, és akkor el fogod felejteni Magnificót.

Bayta tele szájjal vágott vissza:

– Ami azt illeti, te már annyira felébresztetted, hogy többet az én anyakomplexusom nem képes elviselni.

Ekkor letette a szendvicsét, és egy pillanat alatt mélységes komolyság szállta meg.

– Toran!

– Hm-m-m?

– Toran, én ma a városházán jártam, a termelési irodán. Emiatt késtem olyan sokat.

– Mit kerestél ott?

– Hát… – A lány bizonytalanul kereste a szavakat. – Már nem mai keletű dolog. Nem tudtam tovább nézni, mi megy végbe a gyárban. A szellem teljesen leromlott. A lányoknál minden különösebb ok nélkül eltörik a mécses. Aki nem jelent beteget, az az orrát lógatja. Még a kis szürke verebek is fölhúzzák a csőrüket. Az én osztályomon negyedannyit sem tesz ki a termelés, mint amikor odamentem, és nincs olyan nap, hogy teljes volna a létszám.

– Ezt eddig értem – mondta Toran –, de hogy jön ide a T. I.? Mi dolgod volt ott?

– Föltettem egypár kérdést. És nemcsak nálunk, Toran: az egész bolygón ez a helyzet. Csökkenő teljesítmény, növekvő izgatás és kiábrándultság. Az iroda főnöke csak a vállát vonogatta – miután egy órát vártam rá délután, hogy bejussak hozzá, ami csak azért sikerült, mert a koordinátor unokahúga vagyok –, és kijelentette, hogy nem tehet semmit. Hogy őszinte legyek, nem hiszem, hogy egyáltalán izgatta a dolog.

– Ne vesd el a sulykot, Bay.

– Nem hiszem, hogy izgatta volna. – Kirobbanó feszültséggel mondotta: – Hidd el, valami nincs rendjén! Ugyanaz a rettenetes szorongás fog el, mint az Időkriptában, amikor Seldon cserbenhagyott bennünket. Magad is érezted.

– Igen, éreztem.

– És tessék, megint itt van! – fakadt ki a lány keservesen. – És képtelenek leszünk útját állni az Öszvérnek – még ha mindenünk meglesz is hozzá, de hiányzik belőlünk a szív, a lelkesedés, az akarat. Toran, semmi értelme a harcnak…

Toran még sohasem látta Baytát sírni. Igazából most sem sírt. De Toran gyöngéden a vállára tette a kezét, és halkan csillapítgatta:

– Nyugodj meg, kislány! Értem én, mit akarsz mondani. De hát semmit…

– Igen, de hát semmit se tehetünk! Mindenki ezt hajtogatja, és közben csak ülünk és várjuk, hogy lesújtson ránk a bárd.

Maga elé húzta a szendvics meg a tea maradékát. Toran csendben megágyazott. Odakint teljesen besötétedett.

Randu a menedéki városok szövetségének újonnan kinevezett koordinátoraként – ami tulajdonképpen háborús tisztség volt – azt kérte, hogy az egyik felső szobát rendezzék be neki, ahonnan az ablakon keresztül elmerenghet a város háztetőinek és parkjainak a látványán. Most, hogy a barlangi világítás elhalványult, a várost elnyelte az árnyalatok nélküli szürkeség. Randu elsiklott a kép szimbolikus volta fölött.

Ebling Mishez fordult; a tudós apró szemének ártatlan tekintetéből nem derült ki, hogy valami is érdekelné a kezében tartott talpas poháron és annak vörös színű tartalmán kívül.

– Nálunk az a szólásmondás járja, hogy ha a barlangi fények kialszanak, eljött az igazak és a tevékenyek álmának ideje.

– Jut elég ideje alvásra az utóbbi időben?

– Dehogy jut! Elnézését kérem, Mis, hogy ilyen későn kérettem. Mostanság valahogy jobban kedvelem az éjszakákat. Nem különös? Bolygónk lakói szigorúan magukba sulykolták, hogy ha nincs világosság, aludni kell. Én is így voltam. Most azonban…

– Ön próbál elrejtőzni – vetette közbe Mis nyersen. – A nappali időszakban emberek veszik körül, akik reménykedve függesztik magára a tekintetüket. Ilyenkor nem tud kiegyenesedni. Éjszaka szabadnak érzi magát.

– Maga nem így van vele? Nem érzi a vereség nyomorúságos ízét?

Ebling Mis higgadtan bólintott.

– Érzem. Ezt a tömegőrületet, a csőcseléknek ezt a minősíthetetlen vakrémületét. A ga-LAX-isát, Randu, hát mire számított? Itt van egy kultúra, amely azon a gyermeteg vakhiten nevelkedett, hogy egy népi hős régen mindent eltervezett, és vacak életük legkisebb darabkájáról is előre gondoskodott. Az ilyenféle gondolkodás kísértetiesen hasonlít a vallásra, és maga is tisztában van vele, hogy ez mit jelent.

– Nem én!

Mis nem túl nagy örömmel bocsátkozott bele a magyarázatba. Egyébként máskor sem. Ezért elgondolkodva forgatta az ujjai között a hosszú szivart, és kelletlenül dörmögte:

– Erős hitreakciók jellemzik. A hiedelmeket csak erős megrázkódtatás árán lehet megingatni, aminek aztán teljes szellemi sokk az eredménye. Enyhébb esetben hisztéria és halálfélelem, súlyosabb esetben őrület és öngyilkosság.

Randu a hüvelykujja körmét harapdálta.

– Vagyis ha Seldon elhagy bennünket, elvész a támaszunk, amelyre olyan hosszú ideje rábíztuk magunkat, hogy már az izmaink is elsorvadtak, és többé képtelenek vagyunk a saját lábunkon megállni.

– Ez az! A hasonlat kicsit sántít, de rátapint a lényegre.

– És a maga izmai, Ebling, milyen állapotban vannak?

A pszichológus nagyot szívott a szivarján, és lustán eregette a füstöt.

– Rozsdásak, de nem sorvadtak. A szakmám megtanított rá, hogy néha önállóan is használjam a fejemet.

– És lát valami kiutat?

– Nem, de lennie kell valahol. Meglehet, hogy Seldon nem látta előre az Öszvért. Talán nem szavatolta a győzelmünket. De hát a vereségünket sem. Egyszerűen kilépett a játékból, és magunkra hagyott minket. Az Öszvérrel is el lehet bánni.

– Hogyan?

– Úgy, ahogyan bárkivel: nekirontani a gyenge pontjának. Ide figyeljen, Randu, az Öszvér nem emberfölötti lény. Mindenki meg fog győződni erről, mihelyt leszámolunk vele. Csak nem ismerjük, és a legendák gyors szárnyon járnak. Azt mondják róla, hogy mutáns. No és? A tudatlan számára a mutáns valami emberfölötti lényt jelent. Pedig szó sincs róla.

– A becslések szerint galaxisszerte több millió mutáns születik naponta. Erről a néhány millióról egy-két százalék kivételével csak mikroszkóppal és vegyvizsgálattal lehet kideríteni, hogy valóban az.

– Az egy-két százaléknyi makromutáns viszont – vagyis akinek a mutációja első pillanatban felismerhető – egy-két százalék híján mind olyan torzszülött, aki, ha egyáltalán életben marad, csak cirkuszi látványosságnak vagy laboratóriumi kísérleti alanynak való. Az a néhány előnyös mutáció pedig szinte kivétel nélkül ártalmatlan csodabogarakat, egy-egy szokatlan vonásukkal kitűnő, normális – és gyakorta a normálisnál gyengébb – egyedeket eredményez. Érti, hová akarok kilyukadni?

– Értem. De hová helyezi el az Öszvért?

– Ha elfogadjuk, hogy az Öszvér mutáns, akkor feltételezhetjük, hogy olyan – minden bizonnyal szellemi – képességgel rendelkezik, amelyet a világhódítás szolgálatába tud állítani. Viszont gyöngéinek is lennie kell, és ezeket, ha törik, ha szakad, meg kell találnunk. Nem volna olyan titokzatos, nem rejtőzködne úgy mások szeme elől, ha ezek a gyöngéi nem volnának szembeötlők és végzetesek. Ha egyáltalán mutáns.

– Van más lehetőség?

– Meglehet. A mutáció mellett csupán azok a bizonyítékok szólnak, amelyeket Han Pritcher kapitány, az egykori alapítványi hírszerzés vezetője gyűjtött egybe. Ő azoknak a törékeny emlékezetére építette következtetéseit, akik állítólag csecsemő– és kisgyermekkorában látták az Öszvért – vagy valakit, aki talán az Öszvér is lehetett. Pritchernek sovány termésből kellett kiböngésznie ismereteit, s könnyen meglehet, hogy ezeket éppen az Öszvér szórta elébe a maga szándékainak megfelelően, ugyanis nem kétséges, hogy az Öszvérnek nagyon is kezére játszik, ha elterjed róla, hogy mutáns csodalény.

– Nagyon érdekes, amit mond. Mióta alakult ki ez a véleménye?

– Sohasem volt ez a véleményem abban az értelemben, hogy meggyőződéssé ért volna bennem. Ez csak egy a sok lehetőség közül. Tegyük föl, mondjuk, hogy az Öszvér fölfedezett egy sugárfajtát, amelyik képes elnyomni a szellemi energiát, mint ahogyan birtokában van olyannak, amely megszünteti az atomreakciókat. Nos? Megmagyarázható ezzel az, ami most bennünket sújt, vagy ami az Alapítványt sújtotta?

Randu komor szótlanságba meredt. Aztán így szólt:

– Maga megvizsgálta az Öszvér bohócát. Mi a véleménye róla?

Ebling bizonytalanul válaszolt:

– Egyelőre semmi hasznát nem veszem. Döngettem ugyan a mellemet a polgármester szobájában, mielőtt az Alapítvány elesett volna, ám főleg csak azért, hogy bátorságot öntsek bele – no meg saját magamba is. Megmondom azonban, Randu, hogy ha akkor megvan hozzá a megfelelő matematikai fölkészültségem, magából a bohócból kielemezhettem volna a teljes Öszvért. És akkor a kezünkben volna. Akkor meg tudnánk magyarázni azokat a furcsa rendellenességeket, amelyek azóta sem hagynak nyugodni.

– Mire gondol?

– Gondolkozzék csak, ember! Az Öszvér kénye-kedve szerint elbánt az Alapítvány hajóhadával, egyszer sem sikerült azonban a független kereskedők sokkal gyöngébb flottáit nyílt ütközetben megfutamítania. Az Alapítvány egyetlen csapásra elterült; a független kereskedők viszont dacolnak minden erejével. Először a Mnemon független kereskedőinek az atomfegyverei ellen vetette be a kioltómezőt. A meglepetés momentuma következtében elveszítették azt a csatát, a mezőt azonban semlegesítették. Azóta sem tudta sikeresen fölhasználni a függetlenek ellen, holott az alapítványi erők ellen újból és újból hatásosnak bizonyult. Sőt maga az Alapítvány sem volt képes ellenállni. Miért? Jelen tudásunk szerint semmiféle logika sincs benne. Hacsak nincsenek olyan tényezők, amelyekről nincs tudomásunk.

– Árulás?

– Ez, Randu, ostoba dajkamese. Egyetlenegy ember sem akadt az Alapítványon, aki nem vette volna biztosra a győzelmet. Ki az, aki a biztos győztest elárulná?

Randu a domború ablakhoz lépett, és belebámult a láthatatlan semmibe.

– Most ellenben biztosra vehetjük – mondta –, hogy vesztünk, még ha ezernyi gyenge pontja volna is az Öszvérnek, ha csupa lyuk volna is…

Nem fordult hátra. Mintha a görnyedt hátával, hátratett keze ideges összekulcsolásával fejezte volna be a mondatot. Aztán hozzátette:

– Az Időkripta-epizód után, Ebling, mi könnyen elmenekültünk. Másoknak is sikerülhetett volna. Néhánynak sikerült is. A többségnek azonban nem. A kioltómezőnek megtalálhattuk volna az ellenszerét, csak találékonyság és némi erőfeszítés kellett volna hozzá. Az Alapítvány egész hajóhada menedéket találhatott volna nálunk vagy más közeli bolygókon, és onnan folytathatta volna a harcot, mint mi. Még egy százalék sincs, aki így cselekedett. A többi átállt az ellenséghez.

– Az alapítványbeli földalatti mozgalom pedig, amelyben itt, úgy látszik, a legtöbben erősen reménykednek, eddig semmi említésre méltót nem tett. Az Öszvér elég jó politikusnak bizonyult ahhoz, hogy megígérje a gazdag kereskedők vagyonának és hasznának a sértetlenségét, mire ezek egytől egyig csatlakoztak hozzá.

Ebling Mis meggyőződéssel szólt közbe:

– A plutokraták mindig is ellenünk voltak.

– S kezükben volt a hatalom is. Figyeljen ide, Ebling! Okunk van hinni, hogy az Öszvér vagy az emberei máris kapcsolatba léptek a független kereskedők hatalmasságaival. Tudjuk, hogy huszonhét kereskedővilág közül legalább tíz átállt az Öszvérhez. Másik tíz meg habozik. A mi bolygónkon is akadnak olyan egyének, akik nem bánnák, ha az Öszvér kerekedne felül. Úgy látszik, leküzdhetetlen a csábítás, hogy az ember lemondjon a veszélyeztetett politikai hatalomról, ha ezen az áron megtarthatja markában a gazdasági élet feletti uralom gyeplőjét.

– Csak nem hiszi, hogy ez a bolygó képes szembeszállni az Öszvérrel?

– Nem hiszem, hogy szembe akar szállni. – És Randu a pszichológus felé fordította zaklatott arcát. – Azt hiszem, a Menedék II. arra vár, hogy mikor adhatja meg magát. Azért kérettem ide önt, hogy ezt megmondjam. Szeretném, ha eltávozna innen.

Ebling Mis meglepetésében fölfújta amúgy is duzzadt arcát.

– Máris?

Randun halálos fáradtság vett erőt.

– Ebling, maga az Alapítvány legnagyobb pszichológusa. Az igazi mesterpszichológusok Seldonnal kihaltak, ön azonban a legjobb, akivel rendelkezünk. Maga az egyetlen reményünk, hogy vereséget mérhetünk az Öszvérre. Itt nem tud tenni semmit; el kell mennie oda, ami még megmaradt a Birodalomból.

– A Trantorra?

– Úgy van. Az egykori Birodalomnak csak a lerágott csontjai maradtak, a központban azonban még pislákolnia kell valaminek. Ebling, ott minden tudományos anyagot megtalál. Ott továbbfejlesztheti ismereteit a matematikai pszichológiában annyira, hogy talán még a bohóc agyának tudattartalmát is képes lesz értelmezni majd. Természetesen ő is magával megy.

Mis hangja kétkedést árult el:

– Aligha hinném, hogy hajlandó lenne erre, bármennyire retteg is az Öszvértől; hacsak az unokahúga el nem kíséri.

– Tudom. Éppen ezért Toran és Bayta is magával megy. Aztán, Ebling, van még egy nagyobb cél is. Hari Seldon három évszázaddal ezelőtt két Alapítványt hozott létre; a galaxis mindkét végén egyet-egyet. Meg kell találnia azt a Második Alapítványt!

20. Az összeesküvő

A polgármesteri palota – illetve az, ami egykor a polgármester palotája volt – piszkosan derengett a sötétben. A megszállott és kijárási tilalommal sújtott város némaságba dermedt; a nagy galaxislencse tejszínű derengése háborítatlanul uralkodott az Alapítvány egén, s csak itt-ott dacolt vele egy-egy magános csillag.

Három évszázad alatt az Alapítvány néhány tudós magánvállalkozásából hatalmas kereskedőbirodalommá duzzadt, amely csápjaival a galaxis jókora részét magához fűzte – és lám, fél év sem kellett hozzá, hogy a korábbi magaslatról a meghódított tartomány rangjára süllyedjen alá.

Han Pritcher kapitánynak ez sehogyan sem fért a fejébe.

A magába roskadt éjszakai város csendje, a hódítók által megszállt palota sötétsége eléggé beszédes jelkép volt, Han Pritcher kapitánynak azonban, aki egy parányi atombombával a nyelve alatt ott rejtőzködött a palota külső kapuja közelében, mégsem fért a fejébe.

Egy árnyék húzódott melléje, s a kapitány fejet hajtott.

Síri suttogást hallott:

– A riasztóberendezés semmit sem változott. Rajta, kapitány! Nyugodtan dolgozhat.

A kapitány nesztelenül átbújt az alacsony boltozat alatt, és megindult a szökőkutak szegélyezte sétaúton Indbur egykori kertje felé.

Négy hónap telt el az Időkripta óta, amely szinte teljesen kimosódott az emlékezetéből. Egy-egy összefüggéstelen foszlány bukkant föl csak benne hívatlanul, főleg éjszakánként.

A jó öreg Seldon, amint jóságos és meghökkentően nem helyénvaló szavait mondja; a lármás kavarodás; a helyzethez nem illő, díszes polgármesteri öltözéke fölött Indbur megnyúlt, élettelen arca; a gyorsan összecsődülő riadt tömeg, amint némán várja az elkerülhetetlen behódolás szavait; a fiatalember, Toran, amint eltűnik egy oldalajtón a vállán himbálózó bohóccal.

És később saját maga, amint valahogy kikeveredett ebből az egész kalamajkából, de a gépkocsija nem indul be.

Sodortatja magát a városból céltalanul menekülő, vezető nélkül maradt tömeggel.

Vaktában be-betér egy-egy patkánylyukba: a nyolcvan éve szüntelenül gyengülő és sorvadó demokratikus földalatti mozgalom egykori búvóhelyeire. És a patkánylyukak üresek.

Másnap egy pillanatra feltűntek az égen az ellenséges fekete hajók, és lebegve leereszkedtek a közeli nagyváros sűrű házsorai közé. Han Pritcher kapitány torkát összeszorította a felgyülemlett kétségbeesés és tehetetlenség.

Ennek már fele sem tréfa.

Harminc nap alatt több mint háromszáz kilométert hagyott maga mögött gyalogosan, magára öltötte egy hidropongyári munkás öltönyét, akinek friss hullájára az út mentén bukkant rá, és torzonborz rozsdabarna szakállt növesztett…

És rátalált a földalatti mozgalom maradványaira.

A várost Newtonnak hívták. A kerület valaha elegáns villanegyed lehetett, de fokozatosan elárasztotta a szemét. A ház semmiben sem különbözött a szomszédaitól, és az ajtóban egy apró szemű, csontos férfi fogadta, csontos ökleit a zsebében szorongatva, s szikár alakját sziklaként a keskenyre nyitott ajtó résébe szorítva.

– Miran küldött – dünnyögte a kapitány.

A férfi komor arccal válaszolt:

– Miran az idén korán megjelent.

– Nem korábban, mint tavaly – fejezte be a jelmondatot a kapitány.

Az ember azonban még mindig nem nyitott utat.

– Kicsoda ön? – szegezte neki a kérdést.

– Nem ön a Róka?

– Maga mindig kérdéssel válaszol?

A kapitány alig észrevehetően mélyebbet lélegzett, aztán nyugodtan kijelentette:

– Han Pritcher vagyok, a flotta kapitánya, a Demokratikus Földalatti Párt tagja. Beenged végre?

– A Róka félreállott.

– A valódi nevem Orum Palley – mondta.

És kezet nyújtott. A kapitány megragadta a kezét.

A szobában rend volt, minden fényűzés nélkül. Az egyik sarkot elfoglalta egy díszes könyvfilmvetítő, amely a kapitány katonai dolgokhoz edzett szemében akár egy álcázott, jókora hatóerejű ágyú is lehetett volna. A vetítőlencse az ajtó felé nézett, és így a távolból is irányítható volt.

A Róka követte szakállas vendége tekintetét, és fanyarul elmosolyodott.

– Igen! De csak Indbur és szolgalelkű vérszopói ellen. Az Öszvér ellen nem sok hasznát vennénk, mi? Az Öszvér ellen semmi sem segítene. Éhes?

A kapitány rágóizmai megfeszültek, és biccentett.

– Csak egy percbe telik, ha tud addig várni. – A Róka két dobozt vett elő a kredencből, és Pritcher kapitány elé helyezte. – Tegye rá az ujját, és bontsa fel őket, ha eléggé átmelegedtek. A hőszabályzóm beadta a kulcsot. Az ilyesmi eszébe juttatja az embernek, hogy háború van… vagy volt, mi?

Sebes szavai joviális tartalmának ellentmondott egyáltalán nem joviális tónusuk és szemének hidegen elgondolkodó kifejezése. Miután leült a kapitánnyal szemben, folytatta:

– Ahol ül, egyéb sem marad egy égésfoltnál, ha valami nem tetszik magán. Tisztában van ezzel?

A kapitány nem válaszolt. A két doboz nyomásra kinyílott.

– Leves! – mentegetőzött a Róka. – Sajnálom, de az ellátás akadozik.

– Tudom – mondta a kapitány, és anélkül hogy fölpillantott volna, gyorsan kanalazni kezdte az ételt.

– Mintha már láttam volna magát – mondta a Róka. – Próbálok visszaemlékezni rá, hol. Az biztos, hogy a szakáll nem illik a képére.

– Harminc napja nem borotválkoztam. – Aztán dühösen hozzátette: – Mit akar még? Megadtam a helyes jelszót. Tudom magam igazolni.

A másik elhárítólag intett a kezével.

– Elhiszem, hogy maga Pritcher. De épp elegen vannak, akik ismerik a jelszót, megfelelő papírokkal rendelkeznek, a személyazonosságukkal sincs semmi baj – csupán az a probléma, az Öszvér emberei. Hallott valaha Lewawról, mi?

– Igen.

– Az Öszvér embere…

– Micsoda? De hiszen…

– Úgy van. Ő az, akit úgy hívtak, hogy „Kitartani”. – A Róka ajka nevetésre nyílott, de se hang, se derű nem volt a nevetésében. – Aztán ott van Willig. Az Öszvéré! Garre és Noth. Az Öszvéréi! Miért éppen Pritcher ne, mi? Honnan tudhatnám?

A kapitány csupán a fejét ingatta.

– De hát mit sem számít – mondta a Róka megenyhülten. – Ha Noth átállt, úgyis ismerniük kell a nevemet, tehát amennyiben magával nincs gond, akkor az ismeretségünk nagyobb veszélyt jelent magának, mint nekem.

A kapitány végzett az étellel. Hátradőlt a székén.

– Ha maguknak semmilyen szervezetük nincs, akkor hol találhatok egyet? Mert ha az Alapítvány be is hódolt, én nem.

– Úgy! De hát nem bolyonghat az idők végezetéig, kapitány! Az alapítványi férfiaknak manapság utazási engedélyre van szükségük, ha egyik városból a másikba akarnak menni. Tudott erről? Meg személyazonossági igazolványra. Magának van? Aztán minden űrhajóstisztet fölszólítottak, hogy jelentkezzék a legközelebbi megszálló hatóságnál. Ez magát is érinti, nem?

– Igen. – A kapitány hangja ércesen csengett. – Maga azt hiszi, hogy a bőrömet mentem? Nem sokkal azután, hogy az Öszvér elfoglalta, a Kalganon voltam. Egy hónap múlva a volt hadúr tisztjei közül egyetlenegy sem maradt szabadon, mivel természetesnek vették, hogy ha fölkelés tör ki, csakis ők lehetnek a katonai vezetők. A földalatti mozgalom mindig is tisztában volt azzal, hogy semmiféle forradalom nem vihető sikerre anélkül, hogy legalább a flotta egy részét ne nyernék meg az ügynek. Úgy látszik, az Öszvér is tisztában van ezzel.

A Róka elgondolkozva bólintott.

– Elég logikus. Az Öszvér mindenre gondol.

– Mihelyt módját ejthettem, levetettem az egyenruhát. Szakállt növesztettem. Előfordulhat, hogy mások is így cselekedtek.

– Nős?

– A feleségem meghalt. Gyermekem nincsen.

– Ezek szerint túszimmunis.

– Igen

– Akarja a tanácsomat?

– Ha van, hogyne!

– Fogalmam sincs, mi az Öszvér politikája, vagy milyen szándékokat melenget, tény azonban, hogy eddig a szakmunkások nem károsodtak. A bérek emelkedtek. Az atomfegyverek minden fajtájának rohamosan nő a termelése.

– Igen? Úgy hangzik, mintha hosszú háborúra számíthatnánk.

– Nem tudom. Az Öszvér ravasz kurafi, és lehet, hogy csak a munkásoknak akarja betömni a száját. Ha Seldon minden pszichohistóriájával sem volt képes őt kiókumlálni, honnan tudhatnám én? Magán pedig munkásruha van. Ez valamit sugall, nem?

– Én nem vagyok szakmunkás.

– Atomikából van katonai képzése, nem?

– Természetesen.

– Ez elég. Itt van a városban az Atommezőlokátor Rt. Mondja azt nekik, hogy kellő tapasztalattal rendelkezik. Azok a gazfickók, akik Indbur alatt vezették a gyárat, most is a helyükön vannak, csakhogy az Öszvérnek dolgoznak. Nem fognak kérdezősködni, mivel minél több munkásra van szükségük, hogy degeszre szedhessék magukat. Kap tőlük személyazonosságit, és kérhet szobát is a vállalat lakótelepén.

– Han Pritcherből, a Nemzeti Flotta kapitányából így lett Lo Moro, az Atommezőlokátor Rt. 45-ös műhelyének pajzsosa. Hírszerzőtisztből pedig így süllyedt le a társadalmi ranglétrán az „összeesküvő” címéig, ami hónapokkal később Indbur egykori magánkertjébe vezette.

Bent a kertben Pritcher kapitány egy pillantást vetett a tenyerében levő radométerre. A belső riasztómező még mindig működött, ezért várnia kellett. Fél óra maradt a szájában rejtező atombomba életéből.

A radométer elsötétült, és a kapitány gyorsan megindult.

Eddig megy minden, mint a karikacsapás.

Józanul elgondolta, hogy az atombomba élete az ő élete is; pusztulása az ő pusztulása – és az Öszvéré.

És a négy hónapos magánháború elérkezik a döntéshez, a magánháború, amely azzal vette kezdetét, hogy menedékre talált egy newtoni gyárban.

Pritcher kapitány két hónapon keresztül ólomkötényt és súlyos arcvédőpajzsot viselt, mígnem az utolsó katonás vonás is lekopott a külsejéről. Olyan munkás lett, mint a többi, fölvette a bérét, estéit a városban töltötte, és sohasem beszélt politikáról.

Két hónapig hírét sem hallotta a Rókának.

És akkor egy napon egy férfi botlott neki a munkapadjának, s ő érezte, hogy egy darab papír siklik a zsebébe. Csak egy szó volt rajta: Róka. Bedobta az atomkamrába, ahol láthatatlanul ellobbant, s csak a feszültség nőtt meg egy ezredmikrovoltnyival – aztán folytatta a munkáját.

Este a Róka lakásán két másik férfival vívott kártyacsatát; az egyiket csak hírből, a másikat személyesen és név szerint is ismerte.

A kártya mellett, a kontrák és rekontrák közben beszélgettek is.

A kapitány vitte a szót:

– Alapvető tévedés! Maguk a letűnt múltban élnek. Szervezetünk nyolcvan éven át egyre csak várakozott a megfelelő történelmi pillanatra. Hályogot vont a szemünkre a Seldon-féle pszichohistória, amelynek az az első kiindulópontja, hogy az egyes ember nem számít, nem csinál történelmet, hanem a bonyolult társadalmi és gazdasági tényezők akarattalan bábja csupán. – Gondosan sorba rakta a kártyáit, fölmérte az értéküket, és miközben letett egy lapot, odavetette: – Mért ne ölhetnénk meg az Öszvért?

– Ugyan már, és mi jó származna abból? – mondta fölháborodottan a bal oldali szomszéd.

– Lám, ez az! – mondta a kapitány, letéve két lapot. – Mert mi egy ember, a trilliókhoz mérten? A galaxis nem szűnik meg forogni, ha egy ember meghal. Az Öszvér azonban nem ember; az Öszvér mutáns. Máris fölborította a Seldon-tervet, és ha veszik maguknak a fáradtságot, és jobban belegondolnak, ez azt jelenti, hogy egy ember – egy mutáns – fölborította az egész Seldon-féle pszichohistóriát. Ha nem él, az Alapítvány sem esik el. Ha megszűnik élni, az Alapítvány is föltápászkodik a porból. A demokraták nyolcvan éven át pártütésekkel harcoltak a polgármesterek meg a kereskedők ellen. Próbáljuk meg most a merényletet.

– Hogyan? – firtatta a Róka hideg józansággal. A kapitány megfontoltan válaszolta:

– Három hónapig törtem a fejem rajta hiába. Idejöttem, és öt perc alatt kisütöttem. – Kurta pillantást vetett a jobb oldali szomszéd szélesen mosolygó, rózsás dinnyearcára. – Maga egykor Indbur polgármester kamarása volt. Sejtelmem sem volt, hogy a földalatti mozgalom tagja.

– Nekem sem arról, hogy maga odatartozott.

– Nos hát, kamarásként rendszeresen ellenőriznie kellett a palota riasztóberendezését.

– Úgy van.

– És most az Öszvér lakik a palotában.

– Legalábbis ezt közölték, habár szerény egy hódító ő: se beszédet nem mond, se kiáltványt nem olvas föl, és soha nem mutatkozik nyilvánosan.

– Ez régi mese, és nem változtat a dolgon semmit. Maga az egyetlen, exkamarásom, akire szükségünk van.

– A lapokat kiterítették – a Róka ütötte meg a bankot.

Komótosan újból osztani kezdett.

Az egykori kamarás egyenként fölszedte a lapokat.

– Sajnálom, kapitány. Jóllehet ellenőriztem a riasztórendszert, de csak rutinból; semmit sem konyítok hozzá.

– Számítottam erre, azonban a maga agyába bevésődtek a kapcsolók vizuális emlékképei, s ha elég mélyre ásunk értük, kibányászhatjuk onnan – elmeszondával.

A kamarás rózsás arca hirtelen elfehéredett és lekókadt. Ökle görcsös szorításától összegyűrődtek a markában a kártyalapok.

– Elmeszondával?

– Nincs oka aggodalomra – mondta a kapitány élesen. – Ismerem a használata módját. Néhány napos bágyadtságon túl kutya baja sem esik. De még ha nem így lenne is, ezt a kockázatot és ezt a fizetséget vállalnia kell. Bizonyára akad közöttünk olyasvalaki, aki a kapcsolók alapján meg tudná állapítani a riasztási rendszer hullámhossz-kombinációit. Van köztünk olyan is, aki tudna készíteni egy parányi időzített atombombát, és én magam leszek, aki el fogja azt juttatni az Öszvérhez.

A férfiak összedugták a fejüket az asztal fölött. A kapitány tovább beszélt:

– Egy adott este zavargás tör ki Terminus Cityben, a palota közelében. Persze csak látszatverekedés. Röpke csetepaté – aztán uzsgyi! Amíg a palotaőrség figyelmét magukra vonják – vagy legalább elterelik…

Ezután egy hónapos előkészületi időszak következett, és az összeesküvővé vedlett Han Pritcher, a Nemzeti Flotta egykori kapitánya még lejjebb süllyedt a társadalmi létrán: merénylő lett belőle.

Pritcher kapitány, a merénylő, már a palotába ért, és komor elégtételt érzett, hogy nem csalódott lélektani ismereteiben. Körültekintő riasztórendszer odakint – kevés őr idebent. Ez esetben egyetlen őr sem.

Az épület beosztása elevenen élt az emlékezetében. Nesztelen árnyékként lopakodott fölfelé a süppedő szőnyeggel borított feljárón. Miután fölért, a falhoz lapult, és várt.

Ott állt a magánlakosztály keskeny, csukott ajtaja előtt. Az ajtón túl kell lennie a mutánsnak, akinek sikerült megvernie a verhetetlent. Korán érkezett: a bombában még tízpercnyi élet volt.

Öt perc eltelt, és még mindig nem hallott egyetlen neszt sem. Az Öszvérnek még öt perc élete maradt – úgyszintén Pritcher kapitánynak.

Hirtelen elhatározással előrelépett. Az összeesküvés már nem mondhat csődöt. Ha a bomba felrobban, levegőbe röpül a palota is – az egész palota. Az az ajtó, az a tíz méter semmit sem jelent. De mielőtt mindketten elpusztulnak, még egy pillantást akart vetni az Öszvérre.

Elszántan megdöngette az ajtót.

Az föltárult, és vakító fény csapott ki rajta.

Pritcher kapitány megtántorodott, aztán erőt vett magán. A kis szoba közepén, egy felfüggesztett akvárium mellett ünnepélyes alak állt, és feléje fordította barátságos tekintetét.

Komor, fekete egyenruhát viselt; szórakozottan rácsapott tenyerével az akvárium oldalára, mire az meglódult, s a benne úszkáló narancsvörös fátyoluszonyú hal riadtan cikkant egyet.

– Lépjen be, kapitány – szólalt meg.

A kapitány reszkető nyelve alatt balsejtelműen dagadni kezdett a parányi fémgömböcske – jóllehet tisztában volt azzal, hogy ez fizikai képtelenség. De már egy perce sem volt hátra.

Az egyenruhás férfi azt mondta:

– Köpje már ki azt az ostoba sörétet, hiszen nem tud tőle beszélni. Úgysem robban föl!

Letelt egy perc. A kapitány lassú, kába mozdulattal lehajtotta a fejét, és a tenyerébe ejtette az ezüstös gömböcskét. Bőszen a falhoz csapta. Onnan halk, éles pendüléssel visszapattant, és ártalmatlanul megcsillant a levegőben.

Az egyenruhás férfi vállat vont.

– Ez hát rendben is volna. Különben sem ért volna el vele semmit, kapitány. Én nem az Öszvér vagyok. Be kell érnie az alkirályával.

– Honnan tudták? – tört ki a kapitányból fojtottan.

– Írja a hatásos kémelhárító rendszer számlájára. Meg tudom nevezni kisded bandájuk minden tagját, minden lépésüket.

– És nem avatkozott közbe?

– Minek? Az egyik legfőbb célom az volt, hogy a maga meg néhány más személy nyomára akadjak. Különösen a magáéra. Lefülelhettem volna már néhány hónappal ezelőtt, amikor még a newtoni lokátorgyár munkása volt, de így sokkal jobb. Ha maga nem hozakodott volna elő az összeesküvés tervével, akkor valamelyik emberemnek kellett volna valamilyen hasonlóval ön elé állnia. Az eredmény, lám, egészen drámai és gyászosan humoros.

– Én is úgy érzem – mondta a kapitány elszánt tekintettel. – Mindennek vége hát?

– Csak most kezdődik. Jöjjön, kapitány, foglaljon helyet. Hagyjuk a hősködést az ostobáknak, akik még meghatódnak tőle. Kapitány, ön tehetséges ember. A rendelkezésemre álló adatok szerint maga volt az első, aki az Alapítványon felismerte az Öszvér hatalmát. Azóta elég merész érdeklődést tanúsított az Öszvér gyermekkora iránt. Ön egyike volt azoknak, akik elragadták a bolondját, aki egyébként még mindig nem került elő, s akiért még kamatostul meg fognak fizetni. Természetesen méltányoljuk a képességeit, és az Öszvér nem tartozik azok közé, akik félnek a tehetséges ellenségtől, amennyiben tehetséges baráttá nyerheti meg őket.

– Ez hát az, amire ki akar lyukadni? Nos, nem!

– És ha igen? A ma esti komédiának ez volt a célja. Maga értelmes ember, mégis nevetségbe fulladnak az Öszvér elleni kisded összeesküvései. Még az összeesküvés nevet is alig érdemli meg. Azt tanulta a hadseregben, hogy a hajóit reménytelen akciókra áldozza föl?

– Előbb meg kell győződni arról, hogy reménytelen.

– Ez is meglesz – nyugtatta meg az alkirály barátságosan. – Az Öszvér meghódította az Alapítványt. Ez rohamosan olyan erődítménnyé válik, ahonnan fontosabb céljainak is nekivághat.

– Milyen fontosabb céljainak?

– Az egész galaxis meghódításának. Hogy új Birodalomban egyesítse a szétforgácsolódott világokat. Ne legyen már olyan elvakult hazafi: hogy megvalósítsa ugyanazt a tervet, amelyet a maguk Seldonja megálmodott, csakhogy hétszáz évvel korábban, mint ahogy ő gondolni is mert volna rá. És ebben maga is segíthet nekünk.

– Minden bizonnyal. Csakhogy nem fogok.

– Ha nem tévedek – érvelt az alkirály –, a Független Kereskedővilágok közül már csak három dacol velünk. De már nem sokáig bírják. Az Alapítvány utolsó bástyái is ledőlnek. Csak maga akar kitartani.

– Úgy van.

– Pedig hiába. Az önkéntes csatlakozás a leghasznosabb. De a másik fajta is megteszi. Sajnos, az Öszvér távol van: szokása szerint ő irányítja a még ellenálló kereskedők ellen a harcot. De állandó kapcsolatban vagyunk vele. Nem kell sokat várakoznia.

– Mire?

– A megtérésére.

– Az Öszvér rá fog jönni – válaszolta a kapitány jegesen –, hogy ehhez kevés a tudománya.

– Nem fog. Hozzám sem volt kevés. Nem ismer meg? Ugyan, maga volt a Kalganon, és láthatott engem. Monoklit viseltem, prémes szegélyű skarlát palástot, csúcsos kalapot.

A kapitánynak földbe gyökerezett a lába a döbbenettől.

– Ön volt a hadura.

– Úgy van. Most pedig az Öszvér hűséges alkirálya vagyok. Amint látja, van meggyőzőereje.

21. Közjáték az űrben

A blokádot sikerült áttörniük. Nincs az a flotta, amely az űr beláthatatlan térségeiben minden zegzugot megfigyelés alatt tudna tartani. Egy ügyes pilóta jó hajóval és némi szerencsével annyi rést találhat, hogy még válogathat is.

Toran hidegvérű nyugalommal irányította dacoló hajóját egyik csillagtól a másikig. Ha a nagy tömeg közelsége bizonytalanná és nehézzé tette a csillagközi ugrást, ugyanúgy lehetetlenné tette vagy megnehezítette az ellenséges felderítő műszerek működését is.

És mihelyt kicsúsztak az üldöző hajók gyűrűjéből, maguk mögött hagyták a belső, holt teret is, ahol a blokád a szubéterben is lehetetlenné tett mindenféle üzenettovábbítást. Toran három hónap óta először nem érezte magát elszigetelve a világtól.

Egy hét is beletelt, mielőtt az ellenséges híradások mással is foglalkoztak volna, mint az Alapítvány fölötti növekvő ellenőrzés egyhangú, önelégült részletezésével. Ezalatt Toran fölfegyverzett kereskedelmi hajója fürge ugrásokkal szökdécselt befelé a Periféria felől.

Ebling Mis belépett a pilótafülkébe, és Toran hunyorgó tekintettel nézett föl a térképeiről.

– Mi történt? – kérdezte Toran, és leereszkedett a parányi középső kamrába, amelyet Bayta úgy-ahogy lakószobának rendezett be.

– Kutya legyek, ha tudom – rázta a fejét Mis. – Az Öszvér adói rendkívüli közleményt fognak közvetíteni. Gondoltam, talán érdekli.

– Miért ne? Bayta hol van?

– Az ebédlőben terít, meg a menüt állítja össze, vagy valami ehhez hasonló csacskasággal van elfoglalva.

Toran leült a heverőre, amely Magnificónak szolgált fekhelyül, és várt. Az Öszvér „rendkívüli közleményeinek” unalmas egyhangúsággal ismétlődtek a propaganda-sallangjai. Először induló, aztán a bemondó hangjának olajozott simasága. Kitartó menetben sorakoznak a kisebb hírek. Utána szünet. Majd trombita harsan, az izgalom nő, és végül a tetőpontjára hág.

Toran már megszokta. Mis az orra alatt dörmögött.

– A bemondó, mint ahogy ez a haditudósításokkal lenni szokott, kenetes szavakra váltotta a megolvadt fémet és a széttépett húst, vagyis az űrben lefolyt ütközeteket:

– A Sammin vezérőrnagy parancsnoksága alatt harcoló gyorscirkáló rajok ma keményen visszaverték az Issről támadó különleges alakulatokat. – A bemondó kiszámítottan közömbös arca beleolvadt a képernyőn az űr feketeségébe, amelyet csak a halálos küzdelemben összeakaszkodott hajók cikázó rajai szakítottak meg. A képernyő hangtalan mennydörgését a bemondó hangja kísérte:

– Az ütközetben különösen kitüntette magát a Csillagraj nevű nehézcirkáló, amely három Nova típusú ellenséges hajóval szemben…

– A képernyőn meglódult a kép, és egy nagy hajóra összpontosult, amely szikrát vetett, mire az egyik bősz támadó dühösen fölizzott, kizökkent a fókuszból, visszalendült, és orral nekiütközött a másiknak. A Csillagraj vadul megpördült, de meg sem kottyant neki a kegyetlen ütés, amely a másikat kalimpálva visszadobta.

A bemondó szenvtelen, sima hangja tovább duruzsolt, amíg az utolsó csapást és az utolsó hajóroncsot is elő nem sorolta.

Szünet, aztán többé-kevésbé hasonló képek és szavak a Mnemon melletti ütközetről, azzal a különbséggel, hogy hosszasan részletezték, amint rajtaütnek a bolygón, egy várost eltörölnek a föld színéről, összeterelik az elgyötört foglyokat – s a hódítók már útra is keltek.

A Mnemonnak nem sok ideje maradt hátra.

Újabb szünet, ezúttal azonban a rég várt harsonaszó következett. A képen megjelent a hatás kedvéért katonákkal szegélyezett hosszú folyosó, amelyen gyors léptekkel végigvonult a tanácsnoki egyenruhába öltözött kormányszóvivő.

Nyomasztó volt a csend.

Végre megszólalt egy ünnepélyes, tagolt és kemény hang:

– Uralkodónk rendeletére közhírré teszem, hogy a Menedék II. bolygó, amely eddig dacolt az ő akaratával, meghódolt, és elismerte vereségét. Jelen pillanatban uralkodónk haderői megszállják a bolygót. Az ellenállást szétszórtuk, elszigeteltük és gyorsan fölszámoljuk.

A kép elúszott, és visszatért az előbbi bemondó, aki fontoskodva tudatta, hogy mihelyt újabb lényeges esemény történik, haladéktalanul hírt fognak adni róla.

Tánczene következett, és Ebling Mis kikapcsolta a készüléket.

Toran föltápászkodott, és bizonytalan léptekkel, szótlanul elvonult. A pszichológus nem próbálta megállítani.

Amikor Bayta kilépett a konyhából, Mis csendre intette.

– Elfoglalták a Menedéket – mondta.

– Máris? – csodálkozott Bayta. Szeme kerekre tágult, és hitetlenség égett bennük.

– Harc nélkül. Egyetlen szedtevet… – Elharapta a szót, és nagyot nyelt. – Jobb, ha magára hagyod Torant. Nem könnyű neki. Vacsorázzunk meg ez egyszer őnélküle.

Bayta a pilótafülke felé pillantott, és lemondóan elfordult.

– Rendben van.

Senki sem vette észre Magnificót az asztalnál. Se nem szólt, se nem evett, csak bámult maga elé olyan tekintettel, mintha a sűrű félelem utolsó életerejét szívná ki cérnatestéből.

Ebling Mis szórakozottan odébb lökte a gyümölcsfagylaltját.

– Két kereskedővilág még mindig verekszik. Harcolnak, vérüket ontják, és meghalnak, de nem adnák meg magukat. Csak a Menedék… Pontosan úgy, mint az Alapítvány.

– De miért? Miért?

A pszichológus megrázta az üstökét.

– Hisz itt van a kutya elásva! Valahány megmagyarázhatatlan dolog csak adódik, az Öszvérre lyukadunk ki. Hogyan tudta meghódítani az Alapítványt kevés vérrel, jószerivel egyetlen csapással, miközben a Független Kereskedővilágok dacoltak vele? Az atomreakciók leárnyékolása ócska kis fegyver valójában – már a könyökömön jön ki, annyiszor megállapítottuk ezt –, és nincs hatása sehol, kivéve az Alapítványt.

– Randunak az volt a véleménye – vonta össze hamuszürke szemöldökét Ebling –, hogy esetleg valamilyen akaratkioltó sugarat vetett be. A Menedéket talán ezzel sikerült elintéznie. De hát akkor miért nem alkalmazta a Mnemon és az Iss ellen, amely még mindig olyan emberfölötti ellenállást tanúsít, hogy az Öszvérnek a sajátja mellett az alapítványi flotta felét is összpontosítania kell ellene, ha össze akarja roppantani a derekát?! Igen, fölismertem a támadók között az Alapítvány hajóit is.

– Előbb az Alapítvány, aztán a Menedék – suttogta Bayta. – Úgy látszik, hogy mindenütt a sarkunkban van a szerencsétlenség, anélkül hogy utolérne bennünket. Egy hajszálon múlik mindig a menekülésünk. Meddig fog ez így folytatódni?

Ebling Mis nem figyelt rá. El volt foglalva a saját gondolataival.

– De van egy másik probléma is… egy másik probléma is… Bayta, emlékszel arra a hírre, hogy az Öszvér bohócát nem találták meg a Terminuson; hogy azt gyanították, a Menedék II.-re szökött, vagy oda vitték az elrablói?! Úgy látszik, fontosabb annál, mint hittük, csak nem jöttünk rá, miért. Magnifico talán olyasvalami birtokában van, ami végzetes lehet az Öszvérre nézve. Biztos vagyok benne, hogy így van.

Magnifico kréta fehér arccal, fogvacogva tiltakozott:

– Nagy jó uram… nemes uram… esküszöm, nem fogja föl gyarló értelmem, mit akarhat még tőlem. Én az utolsó szemig elmondtam mindent, amiről tudtam, és a szondával még azt is kicsikarta fogyatékos elmémből, amiről magam sem sejtettem, hogy tudom.

– Tudom, tudom. Valami apróság. Valami parányi utalás, amiről sem te, sem én nem ismerjük föl, hogy mi is akar lenni tulajdonképpen. Mégis meg kell találnom, mert hamarosan a Mnemon és az Iss is elvész, és mihelyt ez megtörténik, mi maradunk a független Alapítvány végső maradékai, utolsó csöppecskéi.

A galaxis közepe felé sűrűsödni kezdenek a csillagok. A gravitációs mezők egyre gyakrabban átfedik egymást, olyannyira, hogy a csillagközi ugrásoknál nem lehetett többé mellőzni zavaró hatásukat.

Toran akkor döbbent rá erre, amikor az egyik ugrás után egy vörös óriás vakító fénytengerében bukkant elő a hajójuk, és csak tizenkét órás megfeszített és lélekölő erőfeszítéssel sikerült végre meglazítaniuk, majd szétfeszíteniük a hajót fogva tartó szörnyű markolást.

Sem részletes térképekkel, sem elegendő operációs és matematikai tapasztalattal nem rendelkezvén, Toran napokat vesztegetett el az egyes ugrások megtervezésére.

Ebben a munkában mindenki részt vett valamilyen módon. Ebling Mis Toran matematikai számításait ellenőrizte, Bayta pedig a különféle táblázatok segítségével abból a szempontból vizsgálta a lehetséges útvonalakat, hogy mennyire közelítik meg az optimális megoldásokat. Sőt még Magnifico is megtalálta a feladatát a számítógép mellett a rutinfeladványok kiszámításánál, s nagy élvezettel és meglepő hozzáértéssel végezte munkáját, miután megmutatták neki a fogásokat.

Ilyen módon egy hónap vagy csaknem egy hónap telt el, mire Bayta leszögezhette, hogy a vörös pálcika a hajó trimenziós galaxismodelljében végre megtette a középpont felé vezető út felét, és megfigyelését az alábbi csípős megjegyzésben összegezte:

– Tudják, mire hasonlít? Egy háromméteres, gyomorbajos földigilisztára… Fogadjunk, hogy a végén visszaviszel bennünket a Menedék II.-re?

– Meg is teszem – vicsorgott Toran, bőszen megzörgetve a térképeit –, ha nem hallgatsz el mindjárt!

– Holott – folytatta Bayta – nyilván van egy közvetlen útvonal is, egyenes, akár egy délkör.

– Úgy? Hát először is, te együgyű, legalább ötszáz hajó meg ötszáz év kellett hozzá, hogy vaktában kitapogassák azt az útvonalat, amelyet az én ócska, féltalléros térképeim föl sem tüntetnek. Azonkívül az ilyen egyenes utaknak nyilván a legjobb a tájékukra se menni. Bizonyára hemzsegnek rajtuk a hajók. És azonkívül…

– A galaxis szerelmére, ne játszd meg itt nekem az igazság sértett bajnokát! –akadt ki Bayta, és megmarkolta a fiú üstökét.

– Jaj! Engedj el! – vonított a fiú, megragadta a lány csuklóját, aztán megrántotta, mire Toran, Bayta és a szék egyetlen kusza kupacként a padlóra hemperedett. Lihegő birkózás lett a vége, és csukló kacagás még ádáz paskolás hangja töltötte meg a szobát.

Magnifico lélegzetét vesztve rohant a szobába, és Toran kiszabadította magát.

– Mi történt?

A bohóc arcára ezernyi ráncot szántott az aggodalom, és sápadtan húzta össze a bőrt hatalmas orra hátán.

– Uram, a műszerek furcsán viselkednek. Tudatlanságomat ismerve, nem nyúltam semmihez sem…

Toran két másodperc alatt a pilótafülkében termett.

– Ébreszd föl Ebling Mist – mondta Magnificónak fojtottan. – Mondd meg neki, hogy jöjjön le ide.

Majd Baytához fordult, aki az ujjaival próbálta úgy-ahogy rendbe szedni a haját.

– Fölfedeztek bennünket, Bay.

– Fölfedeztek? – ejtette le a karját Bayta csüggedten. – De kik?

– A galaxis tudja – motyogta Toran –, de szerintem olyanok, akik máris célba vettek bennünket az ágyúikkal.

Ezzel leült, és fojtott hangon küldeni kezdte a szubéteren át a hajó azonossági jeleit.

És amikor Ebling Mis fürdőköpenyben és álomittas szemmel belépett, Toran hangjában elkeseredett nyugalom feszült:

– A jelek szerint egy helyi belső királyság területére léptünk; valami Filia nevű monarchia vagy micsoda.

– Sosem hallottam róla – mondta ő is nyersen.

– Én sem – felelte Toran –, ami nem változtat azon, hogy egy filiai hajó föltartóztatott bennünket, és fogalmam sincs, mi lesz ennek a vége.

– A filiai hajó kapitányinspektora hat fegyveressel a nyomában átszállt a hajójukra. Alacsony, ritka hajú, keskeny ajkú, szikkadt bőrű emberke volt. Köhécselve helyet foglalt, és egy üres oldalnál fölnyitotta a hóna alatt szorongatott könyvet.

– Kérem az útleveleket és a hajó iratait.

– Nincs – mondta Toran.

– Hogyhogy? – A szájához emelte az övén függő mikrofont, és hadarni kezdett: – Három férfi és egy nő. Iratok nélkül. – Egyúttal a könyvbe is bejegyzést tett. – Hova valósiak? – kérdezte.

– A Siwennára – felelte Toran aggodalmaskodva.

– Hol van az?

– Százezer parszek, nyolcvan fok a Trantortól nyugatra, negyven fok…

– Elég! Elég! – Toran látta, amint a vallatója leírja ezeket a szavakat: Kiindulópont – a Periféria.

– Úticéljuk? – érdeklődött tovább a filiai.

– A Trantor szektor – felelte Toran.

– Milyen céllal?

– Kirándulás.

– Rakományt visznek?

– Nem.

– Hm… m… m. Majd megnézzük.

– Biccentett, mire két embere kutatni kezdett.

Toran nem próbálta útjukat állni.

– Milyen céllal lépték át a filiai határt? – szögezte neki a kérdést a filiai ellenséges tekintettel.

– Nem tudtam, hogy átléptük. Nincsenek részletes térképeim.

– Száz tallért fog fizetni ezért a tudatlanságért, no meg persze a szokásos vámot, és így tovább.

Újból a mikrofonba beszélt, de közben Torant figyelte, majd újabb kérdést tett föl neki:

– Jártasak az atomtechnológiában?

– Némileg – felelte Toran óvatosan.

– Igen? – A filiai becsukta a könyvét, és hozzátette: – A Perifériának ezen a téren elég jó híre van. Öltözzön fel és kövessen.

– Bayta előrelépett.

– Mit akar csinálni vele?

Toran gyöngéden félretolta a leányt, és fagyosan megkérdezte:

– Hova akar vinni?

– Az erőművünk kisebb javításra szorul. Ő is velünk jön! – Ezzel mutatóujját egyenesen Magnificóra szegezte, akinek a rémülettől tágra nyílt a szeme.

– Mi köze neki az egészhez? – fakadt ki Toran bőszen. A hivatalos személyiség hirtelen ráemelte a tekintetét.

– Olyan híreket kaptam, hogy kalózok garázdálkodnak ebben a térségben. Az egyik jól ismert gazfickó leírása nagyjából ráillik. Pusztán rutin személyazonossági eljárásról van szó.

Toran habozni látszott, a hat ember – meg a hat fegyver – azonban beszédes érvnek bizonyult. A szekrényhez lépett, hogy felöltözzék.

Egy órával később fölegyenesedett a filiai hajó gyomrában, és dühösen kifakadt:

– Nem látok az égvilágon semmiféle hibát sem a motorokkal. A gyűjtősínek megfelelőek, az L-csövek hibátlanul dolgoznak, és a reakcióelemzőnek nincs semmi baja. Ki itt a főnök?

– Én – szólalt meg a főmérnök csendesen.

– Vezessen ki innen!

– A tiszti fedélzetre vitték, ahol a parányi előszobában csak egy közömbös zászlós állt szóba vele.

– Hol van az az ember, aki idehozott?

– Kérem, várjon – mondta a zászlós. Tizenöt perccel később bevezették Magnificót.

– Mit tettek veled? – fordult hozzá Toran izgatottan.

– Semmit. Az égvilágon semmit – ingatta a fejét Magnifico alig észrevehetően. Kétszázötven tallérjukba került a filiai kirándulás – ötvenbe, hogy nyomban elengedjék őket –, és ismét a szabad űrt szántották.

Bayta erőltetett nevetéssel gúnyolódott:

– Nem illet meg bennünket a díszkíséret? Nem kapjuk meg a szokásos kiebrudalást a határon keresztül?

– Ez nem filiai hajó volt – felelte Toran komoran –, és egy ideig még itt maradunk. Gyertek ide.

A társaság köréje gyülekezett.

– Alapítványi hajó volt, és az Öszvér emberei voltak rajta – mondta falfehéren. Ebling lehajolt a szivarjáért, amely kiesett a kezéből.

– Itt? – csodálkozott. – Harmincezer parszeknyire az Alapítványtól?

– Mi is itt vagyunk. Mi akadályozhatja meg őket, hogy megtegyék ugyanazt az utat? A galaxisra, Ebling, csak nem gondolja, hogy nem tudok különbséget tenni a hajók között? Elég volt egy pillantást vetnem a motorokra. Higgye el, hogy alapítványi motor volt, alapítványi hajóban.

– És hogy kerültek ide? – tette föl Bayta a logikus kérdést. – Mekkora a valószínűsége annak, hogy két hajó véletlenül összetalálkozik az űrben?

– Ugyan! – fortyant föl Toran. – Követtek bennünket.

– Követtek? – gúnyolódott Bayta. – A hipertéren át?

Ebling bágyadtan közbevetette:

– Meg lehet csinálni, csak egy jó hajó meg egy kiváló pilóta kell hozzá. Nem hinném azonban, hogy erről volna szó.

– Nem kendőztem el a nyomunkat – erősködött Toran. – Egyenes pályán értem el az elszakadási sebességet. Akár egy vak is kiszámíthatta az útvonalunkat.

– Fityfenét számíthatta ki! – csattant föl Bayta. – Olyan kancsal ugrásokkal, amilyeneket te csinálsz, a kezdeti irány megfigyelése még semmit sem jelent. Hányszor előfordult, hogy hanyatt-homlok bukfenceztünk elő egy-egy ugrás után?

– Ne vesztegessük az időt – sziszegte Toran a fogai között. – Alapítványi hajó, és kész, az Öszvér szolgálatában. Föltartóztatott, átkutatott bennünket. Magnifico – egyedül – a markában volt, mialatt engem ott tartott, hogy ti csendben legyetek, ha megsejtenétek valamit. Mi most viszont nyomban ki fogjuk pörkölni az űrből.

– Lassan a testtel! – ragadta meg őt Ebling Mis. – El akarsz pusztítani bennünket egy hajó miatt, mert azt hiszed róla, hogy az ellenséghez tartozik? Gondolkozz, ember! Csak nem fognak azok a koszosok a fél galaxison át, árkon-bokron keresztül utánunk koslatni csak azért, hogy megnézzenek bennünket, aztán szépen az utunkra engedjenek?

– Hátha az úti célunkat akarják kifürkészni.

– Akkor minek állítanak meg, és hívják föl magukra a figyelmünket? Az egyik kizárja a másikat.

– Majd én megmutatom nekik az utat! Eresszen el, Ebling, vagy fejbe kólintom. Magnifico abbahagyta kedvenc szórakozását, a szék karfáján való egyensúlyozást, és előrelépett. Hosszú orrlyukai remegtek az izgalomtól.

– Bocsánatukért esedezem, hogy közbeszólok, de hirtelen furcsa ötlet szállta meg gyarló elmémet. – Bayta megelőzte Torant, és Eblinggel együtt maga is elkapta a férjét, mielőtt az még lehurroghatta volna a bohócot.

– Csak rajta, Magnifico, beszélj! Nem fog megzavarni senki.

– Amíg odaát voltam a hajójukon – kezdte Magnifico –, azt a kevés bezápult agyamat is ködbe vonta és megbénította a fogvacogtató félelem. Bevallom, alig emlékszem valamire, ami velem történt. Egy csomó ember bámult rám, és beszélt, ám egy szavukat sem értettem. De a vége felé mintha hirtelen napsugár hasított volna át a felhőn: megláttam egy ismert arcot. Csak egy pillantást vetettem rá, de azóta is egyre elevenebben él és fényesebben ragyog az emlékezetemben.

– Ki volt az? – kérdezte Toran.

– Az a kapitány, aki valamikor régen együtt volt velünk, amikor maguk először megmentettek a szolgaságból.

Ha Magnificónak az volt a szándéka, hogy megdöbbenést keltsen a közlésével, az ormánya körül elterülő széles mosoly arról tanúskodott, hogy elérte a célját.

– Han… Pritcher… kapitány? – kérdezte Mis döbbenten. – Biztos vagy benne? Nem tévedtél?

– Esküszöm, uram! – És a mellére tette csontvázkezét. – Akár az Öszvér szemébe is meg merném mondani, és meg mernék esküdni rá, még ha összes hatalmával kellene dacolnom, akkor is.

– Mire hát ez az egész komédia? – csodálkozott Bayta ártatlanul. A bohóc mohón ráfüggesztette a tekintetét.

– Asszonyom, nekem van egy elképzelésem erről. Készen kaptam, mintha a Galaktikus Szellem helyezte volna gyöngéd kézzel az elmémbe. – Fölemelte a hangját, látván, hogy Toran tiltakozóan félbe akarja szakítani. – Asszonyom – folytatta, szavait kizárólag Baytához intézve –, ha ez a kapitány, hozzánk hasonlóan, szintén megszökött egy hajóval, ha, akárcsak mi, saját útját követte, és hirtelen ránk bukkant, akkor ő ugyancsak azzal gyanúsít bennünket, mint mi őt: hogy utána szaglászunk, és a nyomában vagyunk. Nem csoda, ha megjátszotta azt a komédiát a hajónk átkutatásával.

– Akkor meg mért vitt át bennünket az ő hajójára? – firtatta Toran. – Ez nem illik bele a képbe.

– Hogyne illenék! – hangoskodott a bohóc, egyre jobban belelovalva magát. – Egy beosztottját küldte el, aki nem ismert minket, és lefestett bennünket a mikrofonjába. A kapitányt meglepte az én hasonlóságom – mert bizony nem sok olyan akad szerte a nagy galaxisban, aki hasonlítana csekélységemre. Rólam aztán azonosítani tudta magukat is.

– És szépen utunkra engedett, mi?

– Honnan tudhatjuk, milyen ügyben jár, és mennyire titkos az útja? Meggyőződött arról, hogy nem tartozunk az ellenséghez, de ezen túl mi értelmét láthatta annak, hogy elárulja tervét, és ezzel veszélyeztesse annak sikerét?

– Ne légy már olyan önfejű, Toran! – szólalt meg Bayta elgondolkodva. – Ez sok mindent megmagyaráz.

– Lehetséges – helyeselt Mis.

– Toran tehetetlen volt az egyhangú ellenvéleménnyel szemben. Valami nyugtalanította a bohóc folyékony magyarázatában; érezte, hogy valami nincs rendjén. Minden összezavarodott benne, és szándéka ellenére a dühe is csillapodni kezdett.

– Már-már azt reméltem – suttogta –, hogy elintézhetjük az Öszvér egyik hajóját. És a szemébe kiült a Menedék elvesztése fölötti fájdalom.

– A többiek méltányolták a bánatát.

22. Halál a Neotrantoron

NEOTRANTOR – A kis Delicass bolygó, amely a Nagy Dúlás után kapta új nevét, csaknem egy évszázadon át volt az Első Birodalom utolsó dinasztiájának a székhelye. Az árnyékbirodalom árnyékközpontjaként, csak jogi jelentősége van. A neotrantori dinasztia első uralkodója alatt…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

Neotrantor volt a neve! Új-Trantor! S ha a nevét kimondtad, egy csapásra végeztél is mindennel, ami az új Trantort nagy elődjére emlékeztette. Kétparszeknyire innen még mindig ragyogott a régi Trantor napja, és a galaxis múlt századbeli birodalmi főbolygója változatlanul végezte vég nélküli néma keringését az űrben.

Sőt még emberek is laktak a Trantoron. Nem sok, talán százmillió ha maradt ott, ahol ötven éve még negyvenmilliárdnyi nyüzsgött belőlük. A hatalmas ércvilág helyén csipkés romhalmaz. Az egész világot derékszíjként átfogó egyetlen űrbázis számtalan égbe nyúló tornya tépetten és üresen tátongott a negyven évvel korábbi Nagy Dúlás robbanás– és tűzmarta cseréphalmazaként.

Különös, hogy egy világ, amely tizenkét évezreden keresztül egy egész galaxisnak volt a középpontja és végtelen térségek korlátlan ura, ahonnan a törvényhozók és uralkodók szeszélyei mérhetetlen távolságra kisugárzottak – ez a világ egyetlen hónap alatt kihalhatott. Különös, hogy egy világ, amely egy évezred mindent elsöprő hódításait és visszavonulásait ugyanúgy sértetlenül átvészelte, mint a következő évezred polgárháborúit és palotaforradalmait, egyáltalán a pusztulás sorsára juthatott. Különös, hogy a galaxis dicsőségéből mi sem maradt, csak egy rothadó hulla.

És szívfacsaró!

Mert évszázadok is beletelnek, mire ötven emberöltő művét hasznavehetetlenné rombolja az idő. Az ember saját hanyatló hatalma azonban máris haszontalanná tette azt.

A milliárdok pusztulását túlélt milliók fölszaggatták a bolygó fénylő ércburkát, és napvilágra tárták a talajt, amely egy évezreden át nem érezte a napsugarak simogatását.

Ahol egykor az emberi leleményesség tökéletes gépcsodái dohogtak, s csodás gyárak dolgoztak azon, hogy megszabadítsák a természet zsarnoki uralma alól az emberiséget – ez most visszatért a földhöz. A közlekedést szolgáló hatalmas térségeken most búza és kukorica hullámzott. A tornyok árnyékában juhnyájak legelésztek.

De élt a Neotrantor – ez a jellegtelen kis bolygó, a hatalmas Trantor árnyékában, mielőtt a királyi család a Nagy Dúlás pusztító tűzvésze elől szívszorongva ide nem futott, hogy menedékre leljen, és meghúzza magát, amíg a fölkelés üvöltő hulláma le nem csillapodik. Innen uralkodott aztán lidérces pompával a Birodalom foszló hullája fölött.

A Galaktikus Birodalom húsz mezőgazdasági bolygóra zsugorodott IX. Dagobert nyakas földesurak és mord parasztok húsz világán uralkodott mint a galaxis császáraként, a világmindenség uraként.

IX. Dagobert huszonöt éves volt azon a vérgőzös napon, amelyen az apjával leszállt a Neotrantoron. A szemében és az elméjében még mindig ott izzott a letűnt Birodalom dicsősége és hatalma. A fia azonban, a leendő X. Dagobert már itt látta meg a világot.

Jord Commason nyitott légi kocsijának nem volt párja az egész Neotrantoron, s ez így is volt rendjén. Nem elég, hogy ő volt a bolygó legnagyobb földbirtokosa. Mi több, korábban pajtása és rossz szelleme volt a középkorú császár tehetetlen szorításában vergődő ifjú koronahercegnek. Most pedig pajtása és továbbra is rossz szelleme egy középkorú koronahercegnek, aki gyűlöli és markában tartja az öreg császárt.

Tehát ez a Jord Commason a légi kocsijából – amely gyöngyházszínével meg arany– és lumetrondíszítésével címer nélkül is elárulta a tulajdonosát – éppen szemlét tartott a földjein, mérföldes messzeségben hullámzó búzatábláin, háznyi nagyságú arató– és cséplőgépein, bérlőin és gépkezelőin – gondolatai azonban egyetlen dolog körül forgolódtak.

Hajlott hátú és aszott sofőrje ügyesen siklatta mellette a hajót a felső légáramlatok hátán, és a szája körül mosoly játszadozott.

Jord Commason a szélhez, a levegőhöz, az éghez intézte szavait:

– Emlékszel rá, Inchney, mit mondtam neked?

Inchney ritkás, szürke haját gyengéden lobogtatta a szél. Foghíjas mosolya kiszélesedett keskeny ajkai körül, s arcán élesen kirajzolódtak a függőleges ráncok, mintha örökre magába akarna temetni egy titkot. Szavai fütyülve sivítottak elő a fogai közül:

– Hogyne emlékeznék, uram! Azóta is az jár a fejemben.

– És mit sütöttél ki, Inchney? – hangzott a türelmetlen kérdés.

Inchney fejében az járt, hogy fiatal és jóképű volt, továbbá főúr a Trantoron. Aztán arra gondolt, hogy nyomorék aggastyán a Neotrantoron, aki Jord Commason földesúr kegyére van utalva, és hálából, ha a szükség úgy hozza, a körmönfontságát nyújtja cserébe. Apró sóhaj hagyta el a száját.

– Hasznos dolog, uram – huhogta –, ha alapítványi vendégei vannak az embernek. Különösen akkor, uram, ha egy szál hajóval érkeznek, és csupán egyetlen harcképes férfi van közöttük. Tárt karokkal kell fogadni őket.

– Tárt karokkal? – ismételte Commason lehangoltan. – Talán. De ezek varázslók, és meglehet, hogy hatalmas erő lakozik bennük.

– Ugyan – dünnyögte Inchney –, a ködös messzeség elhomályosítja az igazságot. Az Alapítvány is csak olyan világ, mint a többi. Azt is emberek lakják. Ha rájuk lő, meghalnak.

Inchney egyenes pályán vezette a hajót. Alul kígyózva csillogott a folyó.

– És nem tettek említést valakiről, egy emberről, aki a Periférián a bajt keveri? – suttogta.

Commason hirtelen gyanút fogott.

– Honnan veszed ezt?

A sofőr arcáról lefagyott minden mosoly.

– Sehonnan, uram. Csak úgy megkérdeztem.

A földesúr egy pillanatig habozott. Aztán brutális nyíltsággal az arcába vágta:

– Te soha nem szoktál csak úgy kérdezősködni, és a kíváncsiságod még kalodába juttatja azt a cingár nyakadat. Hát tessék! Ezt az embert Öszvérnek hívják, és néhány hónapja itt járt az egyik embere… hm… üzleti ügyben. Most várok egy másikat, hogy… tető alá hozzuk azt az ügyet.

– És ezek a mostani jövevények? Nem ezekre várt?

– Nincsenek meg a kellő papírjaik.

– Az a hír járja, hogy az Alapítványt elfoglalták…

– Én ezt nem mondtam.

– Az a hír járja – folytatta Inchney hidegen –, és ha ez igaz, akkor lehet, hogy ezek a pusztulás elől menekültek. Ez esetben az Öszvér embere baráti gesztusnak venné, ha a kezére játszanánk őket.

– Azt mondod? – kérdezte Commason bizonytalanul.

– Azonkívül, uram, mivel közismert, hogy a hódító csak a végső esetben nyúl a barátaihoz, a becses önvédelem érdeke is ezt kívánja. Mivel létezik olyasmi, hogy pszichoszonda, s itt van a kezünkben négy agyvelő az Alapítványról. Sok hasznos dolgot ki tudnánk szedni belőlük az Alapítványról meg az Öszvérről is. És cserébe az Őszvér „megenyhítené” irányunkban a barátságát.

Commason a magasság csendjében megremegett, amint újból eszébe villant az a gondolat, amely kezdettől fogva rágta őt.

– De mi van, ha az Alapítvány nem esett el?! Ha a hírek hamisaknak bizonyulnak? Azt mondják, hogy a jóslat szerint nem soha eshet el.

– Elmúlt a jövendőmondók kora, uram.

– De mégis, hátha nem esett el, Inchney! Gondold csak el! Ha mégsem esett el. Ami azt illeti, az Öszvér megígérte. – Érezte, hogy túl messze ment, és visszavonulót fújt. – Vagyis csak hencegett. Ám a szó csak szellő, s a tények: a nehéz kő.

Inchney hangtalanul nevetett.

– Nehéz bizony, de hátha csak látszatra az? Csak falra festett mumus az Alapítvány, amíg ott kint van a galaxis szélén.

– Itt van még a herceg – dörmögte Commason szinte saját magának.

– Ezek szerint ő is alkudozik az Öszvérrel?

Commason alig tudta elnyomni az arcára tóduló önelégültséget.

– Nem egészen. Vagyis nem úgy, mint én. Ellenben egyre jobban elkanászodik, egyre nehezebb kordában tartani. Egy démon tartja hatalmában. Mert ha én lefogom ezeket az embereket, és ő netalán rájuk tenné a kezét a saját céljaira – mert azért benne is van némi körmönfontság –, még nem vagyok olyan helyzetben, hogy ujjat húzzak vele. – A homloka elborult, és húsos ajka bosszúsan lefittyedt.

– Néhány pillanatra láttam tegnap azokat az idegeneket – mondta az elnyűtt sofőr mintegy mellékesen –, és furcsa egy nő az a fekete. Egy férfi magabiztosságával mozog, és sötét haja sápadt arcot koronáz. – Pösze hangjának suttogása szinte átmelegedett, úgyhogy Commason meglepetten fordította feléje a tekintetét.

Inchney folytatta:

– A herceget, gondolom, a körmönfontsága nem gátolná meg az ésszerű kompromisszumban. Ha a kezére játszaná a lányt, a többit megtarthatná magának.

Commasont mintha villámcsapás érte volna.

– Micsoda gondolat! Ez igen! Fordulj vissza, Inchney! És ha minden beválik, Inchney, majd elővesszük a szabadságod ügyét.

A dolgoknak szinte kísérteties összejátszása folytán Commasonra, amikor hazatért, már ott várt a dolgozószobájában egy személyre szóló kapszula. Csak kevesen ismerték azt a hullámhosszt, amelyen ideérkezett. Commason zsírosan elmosolyodott. Az Öszvér embere úton van ide, és az Alapítvány valóban elesett.

Bayta, ha nagy ritkán elképzelte magának a császári palotát, ködös álmaiban egészen másnak látta, mint amilyennek a valóságban bizonyult – és némi kiábrándulást érzett magában. A szoba kicsi volt, szinte dísztelen, csaknem közönséges. A palota otthon, az Alapítványon még a polgármester rezidenciájával sem vehette volna föl a versenyt, IX. Dagobert pedig…

Baytának határozott elképzelései voltak arról, milyennek kell lennie egy császárnak. Annyi bizonyos, hogy nem szabad jóságos nagyapóra hasonlítania. Nem szabad, hogy sovány legyen, vagy ősz és kopott – és semmiképpen sem szabad saját kezűleg kitöltenie a teát a vendégei számára, sem azt kimutatnia, hogy mennyire a szívén viseli a vendégei jólétét.

Pedig mindez így történt.

IX. Dagobert kuncogva töltött a teából Bayta mereven tartott csészéjébe.

– Nagy öröm ez nekem, kedves barátaim. Távol a ceremóniáktól meg az udvaroncoktól. Jó ideje már, hogy nem volt alkalmam a külső tartományokról vendégeket üdvözölhetni. Ezekkel a dolgokkal, amióta megöregedtem, a fiam törődik. Nem látták a fiamat? Helyre egy legény. Talán egy kicsit önfejű. De hát még fiatal. Kérnek ízesítőt? Nem?

Toran megpróbált közbeszólni:

– Császári felség…

– Nos?

– Császári felség, nem volt szándékunkban, hogy megzavarjuk felségedet.

– Lárifári, nem zavarnak. Este hivatalos fogadás lesz, addig azonban szabadok vagyunk. Lássuk csak, mit is mondtak, hová valósiak? Jó sok idő eltelt azóta, hogy hivatalos fogadást tartottunk. Azt mondták, hogy Anacreon tartományból jöttek?

– Az Alapítványról, császári felség.

– Igen, az Alapítványról. Most már emlékszem. Elhelyeztem magamban. Anacreon tartományban található. Sohasem jártam arrafelé. Orvosom eltiltott a nagy utaktól. Nem emlékszem rá, hogy mostanában kaptam volna jelentést az anacreoni alkirályomtól. Mi a helyzet arrafelé? – fejezte be aggodalmas hangon.

– Nem panaszkodhatunk, felség – dünnyögte Toran.

– Ez megnyugtató. Meg fogom dicsérni az alkirályomat.

Toran tanácstalanul Ebling Misre pillantott, aki nyersen közbevágott:

– Felség, azt mondták, hogy felséged engedélye kell a trantori Galaktikus Könyvtár meglátogatásához.

– A Trantoron? – ismételte a császár együgyűen. – A Trantoron?

Aztán zavart fájdalom ült ki az arcára.

– Trantor? – suttogta. – Most már emlékszem. Azt tervezem, hogy felhőnyi hajóhad élén visszatérek oda. Tartsanak velem maguk is. Együttesen elbánunk a lázadó Gilmerrel. Együttesen visszaállítjuk a Birodalmat!

Hajlott háta kiegyenesedett. Hangja ércesen csendült. Egy másodpercre a tekintete is megkeményedett. Aztán pislantott, és halkan hozzátette:

– Csakhogy Gilmer halott. Mintha úgy emlékeznék rá… igen, igen! Gilmer halott! A Trantor is halott. Egy pillanatra már-már azt hittem… Mit is mondtak, hová valósiak?

Magnifico Bayta fülébe súgta:

– Ez valóban a császár volna? Én azt gondoltam, hogy a császárok nagyobbak meg bölcsebbek a közönséges embernél.

Bayta csendre intette. Aztán így szólt:

– Ha császári felséged aláírna egy rendeletet, hogy a Trantorra léphetünk, az nagyban elősegítené közös ügyünket.

– A Trantorra? – A császárról értetlenül lepergett minden.

– Felség, Anacreon tartomány alkirálya, akinek a nevében mi szólunk, azt üzeni, hogy Gilmer még mindig életben van.

– Életben van! Életben van! – mennydörgött Dagobert. – Hol? Ez háborút kíván!

– Császári felség, ma még nem lehet tudni. A holléte bizonytalan. Az alkirály azért küldött bennünket, hogy tudtára hozzuk felségednek a tényt, miszerint csupán a Trantoron van módunkban megállapítani a búvóhelyét. Ha egyszer fölfedjük…

– Igen, igen, meg kell találnunk. – Az agg császár a falhoz totyogott, és reszkető ujjal megérintett egy kis fotocellát. Majd amikor semmi sem történt, motyogva hozzátette: – A szolgáim rám sem hederítenek. Nem várhatok rájuk.

Egy üres lapra írt valamit, és az aljára odakanyarított egy cirkalmas D betűt.

– Gilmer még tapasztalni fogja uralkodója hatalmát – mondta. – Honnan is jöttek? Anacreon tartományból? Milyen ott a helyzet? Félik még a császár nevét?

Bayta kivette a papírlapot a császár ernyedt ujjai közül.

– A nép szereti császári felségedet. És mindenki tudja, hogy felséged is szereti őket.

– Meg kellene látogatnom hűséges anacreoni népemet, csak hát az orvosom azt mondja… elfelejtettem, mit mondott. Mondott valamit Gilmerről? – villant meg egy szikra öreges, savószínű.

– Semmit, császári felség!

– Meg fogjuk állítani. Menjenek vissza, és mondják meg ezt a népnek. Birodalmam ki fog tartani! A flotta élén az atyám áll, és Gilmer, ez a lázadó féreg meg a felséggyilkos söpredéke jéggé fog fagyni az űr hidegében.

Egy székhez támolygott, és a tekintetébe visszatért az előbbi üresség.

– Miről is beszéltem?

Toran fölállt, és mélyen meghajolt.

– Császári felséged kegyes volt hozzánk, de az audienciára kiszabott idő lejárt.

IX. Dagobert egy pillanatra megint császári pózt vett föl, és méltóságteljesen kiegyenesedett, miközben vendégei egyenként kihátráltak.

…bele egyenesen a húsz fölfegyverzett ember alkotta körbe, amely az ajtó mögött várta őket.

Kézifegyver villant…

Bayta csak lassan nyerte vissza az eszméletét, a „Hol vagyok?” érzése nélkül. Világosan emlékezett a fura öregúrra, aki császárnak nevezte magát, és a többi emberre, aki kívülről várta őket. Ujjában a viszkető bizsergés kábítópisztolyról tanúskodott.

Szemét lehunyva tartotta, és feszült figyelemmel fülelt a hangokra.

Két hangot különböztetett meg. Az egyik lassú és óvatos – a felületi alázatosság mögül agyafúrtság ütközött ki. A másik érdes és öblös, szinte bugyborékoló, és ragacsos csomókban pufog kifelé. Baytának mindkettő ellenszenves volt.

Az öblös hang vitte a vezérszólamot.

Bayta elkapta az utolsó szavakat:

– Ez a vén hülye nem akar fölfordulni. Elegem van belőle. Nem bírom tovább. Commason, én el fogom intézni. Fölöttem is eljár az idő.

– Nézzük meg először, fenség, mi hasznunk van ezekből az emberekből. Talán olyan erőforrást meríthetünk belőlük, amilyent az atyjából hiába várunk.

Az öblös hang bugyborékoló suttogásba fulladt. Bayta fülét csak az az egy szó ütötte meg: „a lány”, mire a másik, hízelgő hang undok, gurgulázó röhögéssel felelt, s azt pajtáskodó, szinte vállveregető „Dagobert, te nem öregszel, hazudik, aki azt állítja, hogy nem vagy húszéves suttyó” követte.

Röhögtek, és ettől Baytában megfagyott a vér. „Dagobert, fenséged” – a vén császár csökönyös fiút emlegetett, és most tompán visszhangzott benne ennek a röhögésnek a jelentése. Ilyesmi azonban nem esik meg a valódi életben…

Toran kimért, szilaj átkozódása ütötte meg a fülét.

A lány kinyitotta a szemét, s Toran rajta függő tekintetében nem titkolt megkönnyebbülés tükröződött.

– A császár meg fogja torolni ezt a latorságot. Azonnal bocsássanak szabadon bennünket!

Bayta most döbbent rá, hogy a csuklóit és bokáit szoros vonzóerő bilincselte a falhoz.

Az öblös hangú Toranhoz lépett. A hasán jókora pocak, a szeme alatt sötét táskák, a haja ritkuló. Csúcsos kalpagjában hetyke toll, a zekéjét ezüstös fémhab szegélyezte.

Gúnyos nevetésre fakadt.

– A császár? Az a szegény hülye?

– Nálam van a menlevele. Egyetlen alattvalója sem korlátozhat bennünket a szabadságunkban.

– De én nem vagyok alattvaló, te űrsöpredék. Én vagyok az uralkodó koronaherceg, és megkövetelem, hogy így is tiszteljenek. Ami pedig az én szegény gügye atyámat illeti, néha abban leli kedvét, hogy vendégeket fogadjon. Miért tagadnánk meg tőle ezt az örömet? Hadd higgye magáról, hogy ő a császár. Persze azért nem kell komolyan venni.

Aztán Bayta elé állt, aki megvetően tekintett föl rá. A férfi közel hajolt hozzá, és megcsapta erősen mentaillatú lehelete.

– A szemei megjárják, Commason – mondta – nyitott szemmel még csinosabb. Azt hiszem, jó lesz. Egzotikus falat az eltompult étvágynak, mi?

Toran hasztalanul próbált fölugrani, a koronaherceg oda sem hederített a mozdulatára. Bayta érezte, hogy a jeges dermedtség kifelé, a bőre felé húzódik. Ebling Mis még mindig nem tért magához, s a feje tehetetlenül a mellére hanyatlott. Bayta azonban meglepetten látta, hogy Magnifico szeme tágra nyílik, mintha már percek óta ébren lett volna. Tésztaszínű arcából a nagy barna szemek Baytára szegeződtek.

Fejével a koronaherceg felé biccentett, és siránkozón megszólalt:

– Nála van a szonovizorom.

A koronaherceg fürgén a hang irányába fordult.

– Ez a tied, te szörnyeteg? – És a hangszert előrelendítette a vállán, ahol – Bayta észre sem vette – zöld szalagjánál fogva lógott.

Ügyetlenül pötyögtetni kezdett, eredménytelenül próbálva valamilyen dallamot kicsiholni belőle.

– Tudsz játszani rajta, te szörnyeteg?

Magnifico bólintott.

Toran hirtelen közbevágott:

– Az Alapítvány hajóját rabolták el. Ha a császár nem, majd bosszút áll az Alapítvány.

A másik, a Commason névre hallgató felelt kimérten:

– Miféle Alapítvány? Vagy tán az Öszvér többé nem Öszvér?

Erre nem volt mit válaszolni. A herceg széles vigyora kivillantotta egyenetlen lapátfogait. A láthatatlan kötelékek megoldódtak, és a bohócot durván felráncigálták a padlóról. Kezébe nyomták a szonovizort.

– Játssz nekünk, te szörnyeteg! – förmedt rá a herceg. – Játssz egy szerenádot a szerelemről és a szépségről, a külföldi lady kedvéért. Játszd el neki, hogy apám vidéki börtöne nem palota, de el tudom vinni oda, ahol rózsavízben fürödhet… és megismerheti, milyen egy herceg szerelme. Énekelj a herceg szerelméről, te szörnyeteg!

Egyik vastag combját a márványasztalra fektette, és henyén lóbálta a lábát, miközben Baytára meresztette bambán vigyorgó tekintetét, akiben ettől robbanásig forrt a néma düh. Toran inai kínos, verejtékes erőfeszítéssel nekifeszültek a láthatatlan bilincseknek. Ebling Mis nyögdécselve mocorogni kezdett.

Magnifico sebesen kapkodta a levegőt.

– Az ujjaim megmerevedtek, nem megyek velük semmire.

– Játssz, te szörnyeteg! – üvöltött a herceg. Intett Commasonnak, hogy kapcsolják lejjebb a fényt, s a félhomályban várakozóan keresztbe fonta mellén a karjait.

Magnifico ujjai gyors, ritmikus lebegéssel végigszántottak a billentyűsorokon – és egyszerre éles szivárványív szökkent át a szobán. Mély, lágy melódia zokogott lüktetőn, fájdalmasan. Hirtelen szomorú kacaj csattant föl, s a mélyből tompa harangszó zúgása felelt neki.

Sűrű, fojtogató sötétség terült rájuk. A zene tompán, többszörösen megszűrve, láthatatlan takarórétegeken át hatolt el Bayta füleihez. A fény messze lent a mélyben – mint egyetlen gyertya a kút fenekén – pislákolt.

Szemét akaratlanul megfeszítette. A fény megerősödött, de továbbra is elmosódott maradt. Mintha ködön át látná ide-oda cikázni zavaros színeit – amikor a zene hirtelen fémesen fölharsant, s fülsértő crescendóban korbácsolta végig őket. A fény lidérces pislogásba kezdett, sebesen követve a gonosz ritmust, majd megrebbent, és undok, fémes skálán vonaglani és hápogni kezdett; a zene pedig vele vonaglott és hápogott.

Baytát különös érzés gyötörte, aztán egyszerre mintha összemarkolta volna valami az agyát. Csaknem olyasformán, mint az Időkriptában vagy a Menedék utolsó napjaiban. Szinte gúzsba kötötte a rettegésnek és a kétségbeesésnek ugyanaz az émelyítő, ragacsos pókhálója.

A zene rémületes kacaja kibírhatatlanul fokozódott, a szemét lázasan félre kellett kapnia, mire egyszerre elenyészett a vonagló borzalom, amelyet mintha a teleszkóp fordított végén át szemlélt volna a parányi fénykarikában. A homlokát kiverte a jeges veríték.

A zene elhalt. Legalább tizenöt percig tartott, és amikor véget ért, Baytán egyszerre elömlött a kimondhatatlan megkönnyebbülés. Kivilágosodott, és Magnifico izzadt, tágra nyílt szemű, panaszos arcát pillantotta meg maga mellett.

– Asszonyom – szólította meg a bohóc zihálva –, hogy érzi magát?

– Tűrhetően – suttogta a lány. – De miért játszottál így?

Tudata lassan fölfogta a többi jelenlevőt is. Toran és Mis bénán és gyámoltalanul a falnak támaszkodott, tekintete azonban átsiklott fölöttük. A herceg furcsán mozdulatlan pózban elnyúlva hevert az asztal lábánál. Commason tágra nyílt, nyáladzó szájjal vadul nyöszörgött.

Magnifico feléje lépett, mire a főúr hátrahőkölt, és eszeveszetten felüvöltött.

Magnifico otthagyta, és egyetlen ugrással kiszabadította társait.

Toran fölpattant, a földesúrhoz ugrott, és keményen megragadta a torkát.

– Te velünk jössz. Biztosítékul, hogy eljutunk a hajónkhoz.

Két órával később a hajó konyhájában Bayta egy kocsikerék nagyságú tortát sütött, Magnifico pedig azzal ünnepelte az űrbe való visszatérésüket, hogy látványosan fittyet hányt az asztali illendőségnek.

– Ízlik, Magnifico?

– Ühüm!

– Magnifico!

– Tessék, asszonyom!

– Mi volt az, amit játszottál? A bohóc megrázkódott.

– Én… nem szívesen beszélek róla. Régen tanultam, a szonovizor pedig leírhatatlan hatással van az idegrendszerre. Igazán gonosz dolog volt, nem a maga ártatlanságához való, asszonyom.

– Ugyan már, Magnifico, nem is vagyok én olyan ártatlan. Hiába is hízelegsz. Én is láttam azt, amit ők láttak?

– Remélem, hogy nem. Csak nekik játszottam. Ha látta is, csak a legszélét, és azt is messziről.

– Ennyi is elég volt. Tudod, hogy a herceg elájult?

– Magnifico hangja vészjóslóan böffent süteményt majszoló szájából:

– Én megöltem őt, asszonyom.

– Micsoda?! – A lánynak torkán akadt a falat.

– Halott volt, amikor abbahagytam, különben folytattam volna. Commason nem érdekelt. Ő csak legfeljebb halállal vagy kínzással fenyegetőzött. Ez a herceg azonban, asszonyom, undok szemeket meresztett magára, és… – Zavart méltatlankodással a hangjában elhallgatott.

Bayta fejében furcsa gondolatok tolakodtak, de határozottan elfojtotta őket.

– Magnifico, nem is tudtam, hogy ilyen lovag lakozik benned.

– Ó, asszonyom! – hajtotta piros orrát a süteménye fölé, az ételről teljesen megfeledkezve.

Ebling Mis a hajóhídról bámult kifelé. Közel volt a Trantor; fémteste hátborzongató élességgel ragyogott. Toran is mellé húzódott. A hangjában fojtott keserűség izzott:

– Hiába jövünk, Ebling. Az Öszvér embere előttünk jár.

Ebling Mis megdörzsölte homlokát a kezével, mely mintha levedletté volna korábbi kövérségét. A szava érthetetlen dünnyögés volt csupán. Torant bosszúság fogta el.

– Mondom, ezek tudják, hogy az Alapítvány elesett. Mondom…

– Hogy mi? – tekintett rá Mis zavartan. Aztán gyöngéden rátette a kezét Toran csuklójára, és egészen más malomban kezdett őrölni: – Toran… Figyelem ezt a Trantort… Tudod… az a furcsa érzésem van… amióta csak megérkeztünk a Neotrantorra, hogy valami mintha űzne, hajszolna belülről. Toran, én meg tudom csinálni; biztos vagyok benne, hogy meg tudom csinálni. A dolgok egyre jobban megvilágosodnak a fejemben, soha még ilyen tisztán nem láttam.

Toran rámeredt, aztán vállat vont. Az öreg szavait nem tudta hová tenni.

– Mis! – nézett rá fürkészően.

– Tessék!

– Nem látott semmilyen hajót leszállni, amikor elhagytuk a Neotrantort?

– Nem – hangzott rövid megfontolás után a válasz.

Én láttam. Talán képzelődöm, de lehet, hogy ugyanaz a filiai hajó volt.

– Amelyiken Han Pritcher kapitány is ott van?

– Amelyiken a nagy űr tudja, ki van még ott. Magnifico szavai… Ide is utánunk jött, Mis.

Ebling Mis nem szólt egy szót sem.

– Valami baja van? – fordult hozzá Toran aggodalmasan. – Nem érzi jól magát? Mis tekintete elmélázó volt, és furcsán csillogott. Nem válaszolt.

23. A Trantor romjai

Az egész galaxisban sehol sem volt olyan nehéz egy helyet megtalálni, mint a Trantoron, mivel hiányoztak róla a szárazföldek vagy a tengerek, amelyeket ezer kilométerről is föl lehetett volna ismerni, sem folyók, sem tavak vagy szigetek, amiben a felhők résein át megkapaszkodhatott volna a tekintet.

A fémburkolatú világ egyetlen gigászi város volt – volt! –, és az idegeneknek a világűrből jövet egyedül a császári palota nyújtott támpontot.

A Bayta szinte légikocsi-magasságban keringett a bolygó fölött, ám hasztalan: sokáig se hírét, se hamvát nem látták az utasok.

A sarki régiókból – ahol az érctornyok dérköntöse szomorú tanúbizonyságául szolgált az elromlott vagy elhanyagolt éghajlat-szabályozó rendszernek – déli irányban folytatták a kutatást. Csak nagy néha nyílt alkalmuk, hogy összevessék a látottakat a Neotrantoron szerzett hiányos térkép adataival.

Ám amikor végre megpillantották, minden kétségük eloszlott. A bolygó burkolata nyolcvan kilométeren hiányzott. A szokatlan zöld szín négyzetkilométerek százaira terjedt a lenyűgöző fenségű, ősi császári palota körül.

A Bayta megállt a levegőben, és lassan tájékozódott. Egyedül a roppant útpályák nyújtottak támpontot. A térképen Egyetemi Negyednek jelölt térséget találomra célozták meg, s a hajó leereszkedett egy sík mezőn, amely egykor forgalmas űrrepülőtér lehetett.

Csak amikor már lemerültek a hullámos fémtengerbe, akkor vették észre, hogy amit a levegőből gyönyörű sima felületnek hittek, az a valóságban szitává lyuggatott, girbegörbe romhalmaz, amelyet a Nagy Dúlás hagyott maga után. A tornyok csonkán meredeztek, szilánkverte, vetemedett falak mindenfelé, s több száz holdas foltokban lépten-nyomon előtűnt a fölszaggatott, kormos föld.

Lee Senter megvárta, amíg a hajó óvatosan leereszkedik. Idegen hajó – ismerte föl –, nem a Neotrantorra való, mire a lelkében nagyot sóhajtott. Idegen hajók meg külvilági emberek: kezdj ki velük, és könnyen meglehet, hogy a rövid békét megint félbeszakítja a háború és a halál mennydörgése. Senter vezetője volt a csoportnak; a régi könyvek őrá voltak bízva, és eleget olvasott azokról a régi időkről. Nem akarta, hogy visszatérjenek.

Tíz perc ha beletelt, amíg a különös hajó leereszkedett a sima talajra, de ez a tíz perc számtalan régi emléket kavart föl a múltból. Látta gyerekkorának nagy farmgazdaságát, amely csak kavargó embersokaságként maradt meg emlékezetében; aztán a fiatal családok vonulását a távoli, új földekre. Tízéves volt akkor, egyetlen gyerek, zavart és ijedt.

Aztán az új épületek; a nehéz fémlapok lefejtése és félrevonszolása; a szabaddá tett talaj megforgatása, felfrissítése, életre keltése; a szomszédos építmények lebontása, illetve lakóházzá való átalakítása.

Eljött a vetés ideje, majd az aratásé; közben ápolni kellett a jószomszédi viszonyt a közeli gazdaságokkal…

Növekedés és terjeszkedés mindenütt: az, hogy ki-ki a maga ura volt, rendre megtermette csendes gyümölcseit. Új nemzedék jött a világra, keménykötésű, mokány fiatalemberek, a föld szülöttei. Aztán a nagy nap, amikor a csoport vezetőjévé választották, s ő – tizennyolcadik születésnapja óta először – nem borotválkozott, és leste, hogy vezéri szakállának első sörtéi megjelenjenek az állán.

És most íme, betolakszik ide a galaxis, és végét vetheti az elszigeteltség röpke idilljének…

A hajó földet ért. A férfi némán figyelte, amint az ajtaja kitárul. Négyen jöttek ki rajta óvatosan és éber tekintettel. Három férfi: egy öreg, egy fiatal, egy cingár és hosszú orrú, meg egy nő, egyenlő az egyenlők között. A férfi elengedte kétfelé nőtt, hollófekete szakállát, és előbbre lépett.

Az egyetemes békejellel üdvözölte őket, vagyis mindkét kezét kérges, bütykös tenyerével fölfelé maga elé nyújtotta.

A fiatalember két lépést tett előre, és megismételte a mozdulatot.

– Békében jöttem.

A kiejtés furcsa volt, a szavak azonban érthetők és fülének kedvesek. Szívből jött a válasz is:

– Béke veletek! A csoport fölajánlja néktek szíves vendégszeretetét. Éhesek vagytok? Enni ad néktek. Szomjasak vagytok? Inni ad néktek.

– Köszönjük a szíves szavakat – hangzott a megfontolt válasz –, és jó emléket viszünk magunkkal a csoportról, amikor visszatérünk a saját világunkra.

Fura egy válasz, de jó. A csoport tagjainak arca mosolyra nyílott a háta mögött, és a környező épületekből elősettenkedtek az asszonyok.

A szállásán elővette rejtekhelyéről a lakatra zárt, tükrös falú ládikót, és vendégeit egyenként megkínálta a nevezetes alkalmakra tartogatott hosszú, vastag szivarral. A nő elé érve megtorpant. A férfiak között foglalt helyet. Úgy látszik, az idegenek megengedték, sőt el is várták tőle ezt a pimaszságot. Mereven feléje nyújtotta a ládikót.

A lány mosolyogva kivett egyet, és a lehető legnagyobb élvezettel szippantott illatos füstjéből. Lee Senter magába fojtotta megbotránkozását.

Az étkezést megelőző kimért beszélgetés udvariasan a Trantoron folyó mezőgazdálkodás körül forgott.

A legidősebb vendég tette föl a kérdést:

– No és a hidropónika? Ilyen világ számára, mint ez, kézenfekvő, hogy az jelentené a megoldást.

Senter lassan, bizonytalanul ingatta a fejét. Úgy rémlett neki, hogy valamikor olvasott erről a témáról a könyveiben.

– Vagyis vegyszerekben végzett, mesterséges növénytermesztés? Nem, ez itt nem megy. Ez a hidropónika csak ott lehetséges, ahol fejlett ipar, többek között vegyipar van. De ha egy háború vagy más szerencsétlenség lerombolja az ipart, a népet éhínség fenyegeti. No meg nem is lehet minden élelmet mesterségesen megtermelni; van olyan, amelyik fogyasztásra alkalmatlanná válik. A talaj még mindig olcsóbb, még mindig jobb megoldás – és sokkal megbízhatóbb.

– És elegendő az az élelem, amit megtermelnek?

– Elegendő, habár talán egyhangú. Van baromfink tojásra, fejős jószágunk tejre és tejtermékekre, a húsellátásunk azonban a külkereskedelemtől függ…

– Kereskedelem! – csillant föl a fiatalember szeme hirtelen érdeklődéssel. – Kereskednek is! De mit exportálnak?

– Fémet – hangzott a felelet. – Nézzenek csak körül: kimeríthetetlen készlettel rendelkezünk, méghozzá földolgozott formában. A Neotrantorról jönnek, hajókkal, a kijelölt helyet lebontják, ezzel növelik a mi termőterületünket, cserébe pedig húst, gyümölcskonzervet, koncentrált élelmiszert, mezőgazdasági gépet, miegymást hagynak itt nekünk. Elszállítják a fémet, és mindkét fél jól jár.

Kenyeret ettek, meg sajtot és ínycsiklandóan finom főzeléket. Már a fagyasztott gyümölcsből álló csemegénél tartottak – ez volt az egyetlen importált fogás a menüben –, amikor a jövevényeket a vendéglátáson kívül más is érdekelni kezdte. A fiatalember kiterítette a Trantor térképét.

Lee Senter némán vizsgálgatta. A vendégek kérdéseire komoran kijelentette:

– Az Egyetemi Negyed háborítatlan terület. Földjét nem szántjuk föl és nem vetjük be. Sőt a legszívesebben be sem tesszük oda a lábunkat! Egyike ez annak a néhány műemléknek, amelyet érintetlenül meg akarunk őrizni.

– Mi a tudást kutatjuk. Nem fogunk háborgatni semmit. Biztosítékul itt hagyjuk a hajónkat. – Az idősebb férfi mondta ezt lázas, türelmetlen hangon.

– Akkor hát megmutatom oda az utat – mondta Senter.

Az idegenek lepihentek éjszakára, Lee Senter pedig üzenetet továbbított a Neotrantorra.

24. A megtért

A Trantor pislákoló életének is megszűnt minden nyoma, mihelyt betették lábukat az Egyetemi Negyed tágas épületei közé. Volt valami ünnepélyes és magányos az itteni csendben.

Az Alapítványról jött idegeneknek sejtelmük sem volt a Nagy Dúlás kavargó napjairól és éjszakáiról, mint ahogy arról sem, miként menekült meg a Galaktikus Egyetem és a Galaktikus Könyvtár. Sejtelmük sem volt azokról az időkről, amikor a császári hatalom összeomlása után a diákok kölcsönkért fegyverekkel, sápadt arcukon a tapasztalatlanok bátorságával önkéntes hadsereget szerveztek, hogy megvédelmezzék a galaxis tudományának legfőbb szentélyét. Sejtelmük sem volt a Hétnapos Csatáról, továbbá az azt követő fegyverszünetről, amely távol tartotta az Egyetemtől és a Könyvtártól Gilmert és katonáit, holott még a császári palota is visszhangzott a bakancsaiktól uralmuk rövid közjátéka idején.

Az Alapítványról jött látogatók, amikor először a területére léptek, csak a régi nagyság csendes, fenséges múzeumát látták benne, a tespedt régiből a dolgos újba éppen átalakulóban levő bolygó kellős közepén.

Bizonyos értelemben betolakodók voltak. A termek álmodó pusztasága tiltakozni látszott lépteik ellen. A tudomány szelleme, úgy tűnt, még mindig ott lebeg, és dühösen acsarog a csendháborítókra.

A Könyvtár épülete csalókán kicsinek tűnt, ám a föld alatt a csend és az elmélkedés hatalmas birodalmává tágult ki. Ebling Mis megtorpant az előtér cirkalmas freskói előtt.

– Azt hiszem – suttogta (itt önkéntelenül suttogóra fogta az ember a hangját) –, hogy a katalógustermeket már elhagytuk. Én ott lehorgonyzok.

A homloka kipirult, a keze reszketett, amint folytatta:

– Nagyon kérlek, Toran, ne zavarjatok. Jó lenne, ha az ételt is leküldenétek.

– Mindent, amit csak kér. Megadunk minden segítséget. Nem tudnánk mi is ott lent…

– Nem. Egyedül kell maradnom.

– Gondolja, hogy megtalálja, amit keres?

– Biztos vagyok benne! – felelte Ebling Mis csendes eltökéltséggel.

Toran és Bayta közelebb jutottak hozzá, mint egyéves házaséletük során bármikor, hogy „normális háztartást” rendezzenek be maguknak. Különös egy „háztartás” volt ez. A fényűzés kellős közepén sokszor még a legszükségesebbeket is nélkülözniük kellett. Az élelmet nagyrészt Lee Senter gazdaságából szerezték be, és azokkal az atomholmikkal fizettek érte, amelyek minden kereskedőhajó rakományához hozzátartoztak.

Magnifico megtanulta a Könyvtár olvasótermeiben levő vetítők használatát, és annyira belemerült a kalandregények olvasásába, hogy majdnem olyan mértékig megfeledkezett az evésről és az alvásról, akárcsak Ebling Mis.

Maga Ebling a feje búbjáig beletemetkezett a munkába. Addig erősködött, amíg a pszichológiai kézikönyvtárban föl nem erősítettek neki egy függőágyat. Az arca lefogyott és megsápadt. Beszédessége megszűnt, és kedvenc káromkodásai is a csendes elmúlás sorsára jutottak. Volt idő, amikor Torant és Baytát is csak üggyel-bajjal ismerte föl.

Még leginkább Magnificót viselte el, aki az ételt hordta neki, s órákon át le nem vette elbűvölt tekintetét az idős pszichológusról, amint vég nélkül írja az egyenleteit, vég nélkül olvassa könyvfilmjeit, és szűnni nem akaró szellemi erőfeszítéssel makacsul tör egy csak általa ismert cél felé.

Toran az elsötétített szobában bukkant rá Baytára; szemrehányóan nevén szólította a feleségét, aki összerezzent, mint akit rajtakaptak.

– Tessék, Toran. Akarsz valamit?

– Még hogy akarok-e? Mi az ördögöt gubbasztasz itt egyedül? Nem ismerek rád, amióta a Trantorra tettük a lábunkat. Mi van veled?

– Hagyjál, Toran – hárította el Bayta bágyadtan.

– Hagyjál, Toran! – ismételte férje csúfolódva. Aztán hirtelen megenyhült hangon azt kérdezte: – Mért nem árulod el, Bay, mi a bajod?! Látom, hogy valami rág belül.

– Semmi. Semmi sem rág. Viszont ha te folyton rágod a fülemet, előbb-utóbb az őrületbe kergetsz. Csak gondolkodok.

– És miről gondolkodol?

– Semmiről. Azazhogy az Öszvérről, a Menedékről, az Alapítványról meg mindenről. Ebling Misről, meg hogy talál-e valamit a Második Alapítványról, és ha talál, segít-e az rajtunk. Meg kismillió egyéb dologról. Meg vagy elégedve? – fejezte be lázasan.

– Hagyd abba, légy szíves, az önemésztést. Neked sem jó, és a helyzeten sem segítesz vele.

Bayta fölkelt, és bágyadtan elmosolyodott.

– Jól van, no. Semmi bajom. Nézd, már mosolygok is, olyan jó kedvem van. Magnifico izgatott kiáltása tört be hozzájuk:

– Asszonyom…

– Mi az? Gyere ide…

Bayta hangja a torkára forrt, amikor meglátta a föltáruló ajtó nyílásában a kemény arcú, termetes férfit.

– Pritcher! – kiáltott föl Toran.

– Kapitány! – tette hozzá Bayta elfúló lélegzettel. – Hogy talált ránk?

Han Pritcher belépett. A szavai tisztán és egyenletesen koppantak, és teljesen hiányzott belőlük minden indulat:

– Ezredes vagyok az Öszvér szolgálatában.

– Az Öszvér… szolgálatában! – Toran hangja elfulladt. A három alak mozdulatlan élőképpé dermedt.

Magnifico tágra meredt tekintettel Toran háta mögé surrant. Senki sem törődött vele.

Bayta szólalt meg, remegő kezét szorosan egymásba kulcsolva:

– Le akar tartóztatni bennünket? Valóban átállt hozzájuk?

Az ezredes nem késett a felelettel:

– Nem azért jöttem, hogy letartóztassam magukat. A parancsom nem tesz magukról említést. E tekintetben szabad a kezem, és ha lehetővé teszik, én a régi barátságunk szellemében fogok eljárni.

Toran arca eltorzult a visszafojtott dühtől.

– Hogyan bukkant ránk? A filiai hajón volt? Követett bennünket?

Pritcher kifejezéstelen faarca zavart árult el.

– Ott voltam a filiai hajón, igen! És magukra… hm… a véletlen folytán bukkantam rá.

– Az ilyesfajta véletlen matematikailag lehetetlen.

– Helyesebben valószínűtlen, úgyhogy az állításom megállja a helyét. Mindenesetre maguk beismerték a filiaiaknak – egyébként persze nincs ilyen világ –, hogy hová tartanak, és mivelhogy az Öszvérnek már megvannak a kapcsolatai a Neotrantoron, nem volt nehéz magukat ott feltartóztatni. Sajnos, eltávoztak, röviddel azelőtt, hogy én odaértem volna. Mi mást tehettem, meghagytam a trantori gazdaságoknak, hogy jelentsék a megérkezésüket. Így is történt, és íme, itt vagyok. Leülhetek? Higgyék el, hogy baráti szándékkal jövök.

Leült. Toran lehajtott fejjel próbált valami okosat kisütni, eredménytelenül. Bayta zsibbadt érzéketlenséggel a tea körül szorgoskodott. Toran fölcsattant:

– Nos, mire vár hát, ezredes? Miben áll az a maga barátsága? Ha nem tartóztat le, akkor mit akar? Védőőrizetbe vesz talán? Hívja be az embereit, és adja ki a parancsot.

Pritcher türelmesen ingatta a fejét:

– Dehogyis, Toran! Saját jószántamból jöttem, hogy meggyőzzem magukat, menynyire kilátástalan, amibe fogtak. Ha csődöt mondok, elmegyek. Ennyi az egész.

– Ennyi az egész? Akkor hát halljuk azt az agitációt, és menjen. Nem kérek teát, Bayta.

Pritcher mord köszönettel elfogadott egy csészével. Hörpölgetni kezdte, és közben átlátszó, energikus tekintetét Toranon nyugtatta.

– Az Öszvér valóban mutáns – szólalt meg aztán. – A mutációja természeténél fogva legyőzhetetlen.

– Miért? Miben áll ez a mutáció? – kérdezte Toran keserű gúnnyal. – Gondolom, nekünk is elmondja!

– Semmi akadálya. Nem fog ártani neki, ha megtudják. Nos, az Öszvér képes arra, hogy megváltoztassa az emberek érzelmi beállítottságát. Apró kis trükknek hangzik, de csalhatatlan.

– Az érzelmi beállítottságát? – csodálkozott Bayta. – Megmagyarázná, kérem? – ráncolta össze a homlokát. – Nem egészen értem, miről van szó.

– Arról, hogy gyerekjáték neki egy tehetséges tábornokba az iránta való vak odaadás érzését és a győzelmébe vetett fönntartás nélküli hitet beleplántálni. A tábornokai érzelmeit ellenőrzés alatt tartja. Nem árulhatják el őt, nem lankadhatnak – az ellenőrzés szüntelen. A legtehetségesebb ellenségeiből lesznek a legodaadóbb hívei. A kalgani hadúr például behódol, és az Öszvér őt nevezi ki alkirállyá az Alapítvány fölé.

– Ön pedig – tette hozzá Bayta szemrehányóan – elárulja az ügyét, és az Öszvér követe lesz a Trantoron. Most már értem.

– Még nem fejeztem be. Az Öszvér képessége fordítva még hatásosabban érvényesül. A kétségbeesés is érzelem. A döntő pillanatban az Alapítvány vagy a Menedék kulcsemberein úrrá lesz a kétségbeesés. A világuk jóformán harc nélkül esik el.

– Azt akarja mondani – nézett rá Bayta mereven –, hogy az Időkriptában azért fogott el az az érzés, mert az Öszvér ellenőrzése alá vette az érzelmeimet?

– Meg az enyéimet. Mindenkiét. Vagy emlékezzék rá, mi volt a Menedék II.-n a vége felé!

Bayta elfordult.

Pritcher ezredes kimérten folytatta:

– Ahogyan egész világokra, ugyanúgy érvényes ez az egyes emberekre is. Ki képes szembeszegülni olyan erővel, amely ha neki úgy tetszik, önkéntes meghódolásra sarkallhat; vagy ha úgy akarja, alázatos szolgává alacsonyíthat bárki emberfiát.

Toran bizonytalanul megkérdezte:

– Honnan tudhatom, hogy igazat beszél?

– Másképp talán meg tudja magyarázni az Alapítvány vagy a Menedék elestét? Vagy meg tudja magyarázni az én megtérésemet? Gondolkozzék, ember! Mit ért el maga vagy én, de akár az egész galaxis ez alatt az idő alatt az Öszvér ellen? Tud mondani egy fikarcnyi eredményt is?

Toranban föltámadt a dac.

– Már hogy a galaxisra ne tudnék! – robbant ki belőle bősz elégedettséggel a kiáltás. – Azt mondja, hogy a maga gyönyörűséges Öszvérének megvannak a kapcsolatai a Neotrantoron, és ezeknek föl kellett volna tartóztatniuk bennünket? Nos, ezek a kapcsolatok halottak, vagy még rosszabb. A koronaherceget elintéztük, a másikból pedig nyöszörgő hülyét csináltunk. Az Öszvér nem bírt meggátolni ebben, és egyéb terveit sem bírta végrehajtani.

– Téved. Azok egyáltalán nem voltak a mi embereink. A koronaherceg egy senki volt, aki elitta az eszét; a másik meg, Commason, ostoba fajankó. A saját földjén hatalmasságnak számított, ami nem akadályozta meg abban, hogy gonosz legyen, romlott és a végletekig ostoba. Jóformán semmi közünk nem volt hozzájuk. Bizonyos értelemben csupán félrevezetésül szolgáltak.

– De ők voltak azok, akik föltartóztattak vagy próbáltak föltartóztatni bennünket.

– Ezúttal is tévedésben van. Commasonnak volt egy személyi szolgája, bizonyos Inchney. Ő volt az, aki elfogatásukat kifundálta. Vén, az igaz, de átmeneti céljainkat jól szolgálja szolgálatot tesz nekünk. Őt, ugyebár, nem intézték el.

Bayta, aki hozzá sem nyúlt a teájához, kifakadt:

– De hiszen azt mondta, hogy az ön érzelmeit is megváltoztatták! Hittel és bizalommal van az Öszvér iránt, természetellenes, beteges bizalommal. Mit ér hát az ön véleménye? Hisz attól a képességétől fosztották meg, hogy elfogulatlanul ítélhessen.

– Téved – ingatta az ezredes lassan a fejét. – Csak az érzelmeimet állították át. Az értelmem a régi maradt. Ha a befolyásolt érzelmeim módosítanak is rajta, a helyéről nem zökkentik ki. És egyes dolgokat még világosabban is látok azóta, hogy föloldoztak korábbi érzelmi kötöttségeim alól.

– Látom, hogy az Öszvér értelmes és méltó célokat követ. Amióta… megtértem, egész hétéves pályafutását megvizsgáltam. Azzal kezdte, hogy mutáns szellemi hatalmával a maga oldalára állított egy zsoldosvezért a bandájával egyetemben. Ezzel – meg a hatalmával – elfoglalt egy bolygót. Ezzel – meg a hatalmával – addig terjeszkedett, amíg elég erősnek nem érezte magát, hogy a kalgani hadurat elintézze. Minden egyes lépés logikusan következett a megelőzőből. Kalgan bekebelezése elsőrendű flottához juttatta, ezzel viszont – meg a hatalmával – már nekimehetett az Alapítványnak.

– Az Alapítvány a kulcs. A galaxis iparilag legfejlettebb területe ez, és most, hogy az Öszvér a kezébe kaparintotta atomtechnikáját, ő lett a galaxis tényleges ura. Ezzel a technikával – meg a hatalmával – rá tudja kényszeríteni a Birodalom maradványait, hogy elismerjék az uralmát, és a végén, az öreg császár halála után – a szegény agyalágyultnak már nem sok van hátra –, magát koronázhatja császárrá. És akkor névleg is az lesz, ami a valóságban. Ezzel – meg a hatalmával – hol az a világ a galaxisban, amely dacolni merne véle?

– Az elmúlt hét év folyamán új birodalmat hozott össze. Más szóval: hét év alatt megcsinálta azt, amit a Seldon-féle pszichohistória jó ha újabb hétszáz év alatt képes megvalósítani. A galaxisban végre rend és béke fog honolni. És nem állíthatják meg őt, mint ahogy hiába próbálnák a vállukkal megfékezni egy bolygó futását.

Pritcher szavait hosszú hallgatás követte. A tea maradékát, amely közben egészen kihűlt, kilöttyintette, a csészéjébe friss teát töltött, s lassan kortyolgatta. Toran nekikeseredve rágcsálta a hüvelykujja körmét. Bayta arca merev volt, távoli és falfehér.

Aztán Bayta suttogó hangja törte meg a csendet:

– Nem győzött meg bennünket. Ha az Öszvérnek szüksége van ránk, hát jöjjön ide, és saját kezűleg dolgozzon meg bennünket. Ön, gondolom, megtérése előtt körömszakadtáig harcolt ellene, nem igaz?

– De igaz – ismerte be Pritcher ezredes ünnepélyesen.

Akkor hadd legyen meg minekünk is ez az elégtételünk.

Pritcher ezredes fölegyenesedett. A megfellebbezhetetlenség szilárdságával szólt:

– Akkor hát elmegyek. Mint már korábban mondottam, küldetésem jelenleg független maguktól. Ennélfogva nem hinném, hogy szükséges lenne jelentést tennem az ittlétükről. Nem mintha ezzel nagy kegyet gyakorolnék. Mert ha az Öszvér útjukat akarja szegni, kétségkívül talál másokat, akik föl fogják tartóztatni magukat. Én ellenben – lesz, ami lesz –, nem lépem túl megbízatásomat.

– Köszönjük – rebegte Bayta.

– Ami pedig Magnificót illeti… De hol van Magnifico? Gyere elő, nem foglak bántani…

– Mit akar tőle? – élénkült föl hirtelen Bayta.

– Semmit. Az utasításomban róla sem történik említés. Hallottam, hogy keresik, de hát az Öszvér úgyis meg fogja találni, ha elérkezettnek látja az időt. Én hallgatni fogok. Elfogadják a kezemet?

Bayta tagadólag rázta a fejét, Toran pedig kiábrándult megvetéssel szögezte rá a tekintetét.

Az ezredes feszes válla alig észrevehetően megroggyant. Az ajtóhoz kullogott.

– Még egy dolgot – fordult vissza onnan. – Ne higgyék, hogy én nem vagyok tisztában azzal, miből táplálkozik a makacsságuk. Tudjuk, hogy a Második Alapítvány után kutatnak. Az Öszvér, ha elérkezik az ideje, megteszi a kellő lépéseket. Nem lesz menekvésük… De én a régi ismeretség jogán… vagy tán a lelkiismeretem parancsára – bárhogy is van, én segíteni jöttem, és el akartam rántani magukat a végveszély útjából, mielőtt még késő lenne. Ég önökkel!

Feszesen tisztelgett, és eltűnt.

Bayta a magába roskadt Toranhoz fordult.

– Még a Második Alapítványról is tudnak – rebegte.

Ebling Mis pedig, mit sem sejtve a történtekről, a Könyvtár homályába szinte belevesző, pislogó lámpafényben az asztala fölött görnyedt, és diadalmasan motyogott maga elé.

25. Egy pszichológus halála

Ebling Misnek már csak két hete volt hátra az életéből.

Ez alatt a két hét alatt Bayta három alkalommal volt nála. Először azon az éjszakán, amelynek az estéjén Pritcher ezredes megjelent náluk. Másodszor egy hét múlva. Harmadszor egy újabb hét múlva – az utolsó napon, amelyen Mis kilehelte a lelkét.

Pritcher ezredes éjszakájának első óráját a döbbent pár keserű, méla beszélgetéssel töltötte.

– Toran, mondjuk meg Eblingnek – kezdte Bayta.

– Gondolod, hogy ő tud segíteni? – kérdezte Toran nyomottan.

– Mi csak ketten vagyunk. Könnyítenünk kell a terhünkön. Hátha tud segíteni!

– Megváltozott – tűnődött Toran. – Lefogyott. Attól félek, elfújja a szél. – S a kezével úgy tett, mintha egy pihét akarna elkapni. – Néha azt kérdezem magamban, hogy egyáltalán várhatunk-e tőle valamit. Néha arra gondolok, hogy rajtunk már semmi sem segíthet.

– Hagyd abba! – kiáltott föl Bayta elcsukló hangon. – Hagyd abba, Toran! Amikor így beszélsz, az az érzésem, hogy az Öszvér kezd bennünket is a hálójába keríteni. Mondjuk meg Eblingnek, Toran, most rögtön!

Ebling Mis fölnézett hosszú asztaláról, és zavaros tekintetét a közelgő párra szegezte. Ritkás haja föl volt borzolódva, s a szájával, mintha álmában zavarták volna meg, csámcsogó hangokat hallatott.

– He? – motyogta. – Keres valaki?

Bayta melléje térdelt.

– Felébresztettük? Akarja, hogy eltávozzunk?

– Eltávozni? Ki az? Bayta? Dehogy, maradjál csak! Nincs talán szék? Mintha láttam volna – mutatott körbe bizonytalanul.

Toran maga elé lökött két széket. Bayta helyet foglalt, és megragadta a pszichológus petyhüdt kezét.

– Beszélhetnénk magával, doktor? – Régen nem használta ezt a megszólítást.

– Valami baj van? – Az élet szikrányi jele visszatért szórakozott tekintetébe, szikkadt arca alig észrevehetően kiszínesedett. – Valami baj van?

– Pritcher kapitány járt itt – mondta Bayta – Hadd mondjam én. Toran. Ugye, emlékszik Pritcher kapitányra, doktor?

– Igen… igen… – Két ujja közé csippentette az ajkát, majd elengedte. – Magas férfi. Demokrata.

– Igen, ő az. Rájött az Öszvér mutációjára. Itt járt, doktor, és elmondta.

– De hisz ebben semmi új sincsen. Az Öszvér mutációja tisztázott dolog – mondta, majd őszinte megdöbbenéssel azt kérdezte: – Vagy tán nem mondtam nektek? Elfelejtettem volna?

– Mit felejtett el? – szúrta közbe Toran gyorsan.

– Az Öszvér mutációját, mi mást? Az érzelmekkel manipulál. Érzelmi kontroll! Nem mondtam volna? Hogy az ördögbe felejthettem el? – Beszívta az alsó ajkát, és elmélázott.

Aztán lassan élet költözött a hangjába, szeme tágra nyílt, mintha renyhe agya rátalált volna a jól olajozott sínre. Mintha álmában beszélt volna, két hallgatója között a messzeségbe révedt:

– Valójában igen egyszerű a dolog. Semmilyen különleges ismeret nem kell hozzá. A pszichohistória-féle matematikában természetesen gyorsan kimutatható az eredmény egy harmadfokú egyenlet segítségével, amely mindössze… no de hagyjuk ezt. Közönséges szavakkal is ki lehet többé-kevésbé fejezni az értelmét, ami nem minden pszichohistóriai jelenségre igaz.

– Tegyétek csak föl magatoknak a kérdést: mi az, ami kizökkentheti Hari Seldon gondosan fölépített történelmi sémáját, he? – Sürgető tekintetét szelíd kíváncsisággal egyikről a másikra hordozta. – Mik voltak Seldon eredeti föltételezései?

– Az első, hogy az elkövetkező ezer év során az emberi társadalomban nem megy végbe alapvető változás. Tegyük föl példának okáért, hogy gyökeres fordulat következne be a galaxis műszaki fejlődésében, mondjuk új elveken nyugvó energiaforrást fedeznének föl, vagy kifejlesztenék az elektronikus neurobiológiát. A nyomukban járó társadalmi változások fölborítanák az eredeti Seldon-egyenletek érvényét. De hát semmi ilyesmi nem történt, igaz?

– Vagy tételezzük föl, hogy az Alapítványon kívül olyan új fegyvereket fejlesztenének ki, amelyek minden alapítványi fegyverrel képesek volnának dacolni. Ez pusztulás közepette téríthetné el a történelem menetét, bár kevésbé, mint az előbbi. De hát erre sem került sor. Az Öszvér atommező-kioltója otromba fegyver volt, meg lehetett találni az ellenszerét. És akármilyen szegényes is, de ez volt az egyetlen újdonság, amellyel kirukkolt.

– Ám volt Seldonnak egy második föltételezése is, az előbbinél is mélyenszántóbb. Abból indult ki, hogy az embereknek a behatásokra való reagálása nem változik. Ha elfogadjuk, hogy az előbbi feltételezés igaznak bizonyult, akkor a másodiknak kellett kudarcot vallania! Valamilyen tényezőnek el kell ferdítenie és torzítania az emberek érzelmi reagálását, különben Seldon nem sült volna föl, és az Alapítvány sem esett volna el. És mi más tényező lehetne ez, ha nem az Öszvér? Nincs igazam? Találtok hézagot az érvelésemben?

Bayta dundi kezével megpaskolta az öreg kezét.

– Semmi hézag, doktor.

Mis föllelkesült, akár egy gyerek.

– Erre meg másra is könnyen rájöttem. Elárulom nektek, néha magam is elcsodálkozom, mi megy végbe bennem. Emlékszem azokra az időkre, amikor csupa rejtély volt számomra a világ, most meg egyszerre minden világossá válik. Semmi probléma. Ha bele is botlom egybe, azon nyomban, mintha lámpás gyúlna bennem, minden homály eloszlik. Aztán a föltevéseim, az elméleteim is egyre-másra valóságosnak bizonyulnak. Valami űz… hajt előre… nem hagy megállni… enni, aludni sem kívánok… csak menni előre… előre… előre…

Az utolsó mondatokat már suttogva mondta; ernyedt, kék eres keze reszketve fogta homlokát. A szemében megszállott tűz lobbant, s azon nyomban ki is hunyt.

Kissé megnyugodva folytatta:

– Tehát nem említettem nektek az Öszvér mutáns hatalmát, mi? De hát… vagy nem azt mondtátok, hogy tudomásotok van róla?

Pritcher kapitánytól, Ebling – felelte Bayta. – Emlékszik rá?

– Ő mondta volna? – A hangjában méltatlankodás izzott. – De hát hogy az ördögbe jött rá?

– Megdolgozta az Öszvér. Azóta ezredes lett, az Öszvér embere. Rá akart beszélni bennünket – azért jött ide –, hogy hódoljunk be az Öszvérnek, s közben elmondta, amit ön is.

– Ezek szerint az Öszvér tud róla, hogy itt vagyunk? Akkor hát sietnem kell… De hol van Magnifico? Nem jött veletek?

– Magnifico alszik – felelte Toran türelmetlenül. – Ha nem tudná, éjfél elmúlt.

– Igazán? Akkor… mondjátok csak, aludtam, amikor beléptetek?

– Aludt – mondta ellentmondást nem tűrően Bayta –, de nem fog nekiállni dolgozni. Le fog feküdni. Gyere, Toran, segíts. És ne tessék lökdösődni, Ebling, köszönje meg, hogy nem dugom előbb a zuhany alá. Húzd le a cipőjét, Toran; holnap pedig lejössz ide, és kiráncigálod őt a friss levegőre, mielőtt végleg összecsuklana. Nézzen a tükörbe, Ebling, hisz hamarosan beszövi a pókháló. Nem éhes?

Ebling Mis tagadólag rázta meg a fejét, és nyűgös, tanácstalan tekintettel nézett föl rájuk az ágyáról.

– Holnap küldjétek le Magnificót – dünnyögte. Bayta begyömöszölte a takarót a nyaka körül.

– Majd én lejövök holnap, hozok tiszta ruhát is. Ráfér magára egy alapos fürdő, utána egy kis farmlátogatás meg napfény.

– Eszem ágában sincs – ellenkezett Mis bágyadtan. – Sietnem kell, halljátok?

Ritkás haja szétterülve, ezüstkoszorúként övezte fejét a párnán. Hangja bizalmas suttogássá lágyult:

– Kíváncsiak vagytok a Második Alapítványra, ugye?

Toran hirtelen megfordult, és lehuppant melléje az ágy szélére.

– Mit akar mondani a Második Alapítványról, Ebling?

– A pszichológus kiszabadította egyik kezét a takaró alól, és erőtlen ujjait Toran csuklójára kulcsolta.

– Az Alapítványok létesítését egy nagy pszichológus-közgyűlés határozta el, Hari Seldon elnöklete alatt. Toran, én megtaláltam a közgyűlés nyilvánosságra hozott jegyzőkönyveit. Huszonöt testes film. Eddig már sok kivonatot átnéztem.

– Nos?

– Nos, ha valaki csak egy kicsit is konyít a pszichohistóriához, akkor is nagyon könnyen megállapíthatja belőlük az Első Alapítvány helyét. Számtalan utalást talál rá az ember, ha megfejti az egyenleteket. Ellenben, Toran, sehol egy szó sincs a Második Alapítványról. Sehol a legparányibb utalás sincs rá.

Toran összevonta a szemöldökét.

– Vagyis nem létezik?

– Már hogyne létezne?! – csattant föl Mis bosszúsan. – Ki mondta, hogy nem létezik? Csak nem beszélnek róla. A jelentősége, de egyáltalán az egész ügy, mélyen el van ásva, homályba van burkolva. Hát nem látod? A kettő közül ez a fontosabbik. Ez a lényeges, ez az, amelyik számít! És nekem kezemben vannak a közgyűlés jegyzőkönyvei. Az Öszvér korán ivott a medve bőrére!

Bayta csendben leoltotta a világítást.

– Aludjon! – mondta.

Toran és Bayta egyetlen szó nélkül bandukoltak föl a lakásukba.

Ebling Mis másnap megfürdött, tiszta ruhát vett föl, és utoljára látta a Trantor napját és érezte a Trantor szellőjét. Mire a nap a végére járt, újból elnyelte őt a Könyvtár végtelen mélye, és nem is adta ki többé magából.

A rá következő héten az élet ismét visszatért megszokott kerékvágásába. A Neotrantor napja nyugodt, fényes csillagként ragyogott a Trantor éjszakai egén. A gazdaság ki sem látszott a tavaszi vetés munkáiból. Az Egyetemi Negyed megadóan viselte elhagyatottságát. De mintha a galaxisban sem lakna egyetlen lélek sem. Mintha az Öszvér sem létezett volna soha.

Ez járt Bayta fejében, amint Torant figyelte, aki gondosan szivarra gyújtott, és szemét a kék égnek azokon a foszlányain pihentette, amelyek itt is, ott is be-bevillantak az egész látóhatárt uraló acéltornyok hasadékain át.

– Szép napunk van – szólalt meg.

– Nagyon szép. Toran, fölírtál mindent a cédulára?

– Persze hogy föl! Fél font vaj, egy tucat tojás, zöldbab; itt van minden, Bay. Nem lesz semmi hiba.

– Jól van. Aztán vigyázz, hogy a zöldség friss legyen, és ne a múzeumból ássák elő. Egyébként nem láttad valahol Magnificót?

– A reggeli óta nem. Bizonyára Ebling nyakán ül, és könyvfilmet néz.

– Siess, ne vesztegesd az időt, mert a tojásra szükségem van a vacsorához.

Toran hátat fordított, és mosolyogva búcsút intett.

Bayta is elfordult, mihelyt Torant elnyelte a fémes csillogás. A konyhaajtó előtt megtorpant, lassan hátraarcot csinált, és elindult az oszlopcsarnok felé, amely a Könyvtárba vivő lifthez vezette.

Ebling Mist a Könyvtárban találta, amint mozdulatlanná meredt, kérdőjelszerű teste előregörnyedt, és a szeme rátapadt a leolvasó nézőkéire. A közelében egy széken ott kuporgott Magnifico, kíváncsiságtól égő szemekkel – valóságos kar– és lábgombolyag – az arca ványadtságát még jobban kihangsúlyozta az orra.

– Magnifico! – szólította meg Bayta halkan. Magnifico fölpattant. A hangja buzgó suttogás volt:

– Asszonyom!

– Magnifico – mondta Bayta –, Toran elment a farmra, és egy ideig oda lesz. Megtennéd azt a szívességet, hogy elvinnél neki egy üzenetet?

– Örömmel, asszonyom. Szívesen rendelkezésére állok akár a legkisebb szolgálataimmal, ha mégoly parányi is a haszon, amit hajtani tudok önnek.

A fiatalasszony magára maradt Ebling Misszel, aki ügyet sem vetett rá. Eltökélten az öreg vállára tette a kezét.

– Ebling…

– A pszichológus nyűgösen fölmordult.

– Mi az? – zsörtölődött hunyorogva. – Te vagy az, Bayta? Hol van Magnifico?

– Elküldtem. Egyedül akarok maradni egy kicsit magával. – Minden szót nyomatékosan hangsúlyozott. – Beszélni akarok magával, Ebling.

A pszichológus megpróbált az olvasógépe fölé hajolni, a lány keze azonban keményen markolta a vállát. A kabátján keresztül tisztán érezte a vállcsontját. A hús szinte teljesen leszáradt a testéről, amióta a Trantoron voltak. Az arca sárgás színt öltött, és szinte múmiává aszott a félhetes borosta alatt. A vállai még ültő helyzetében is szemmel láthatóan beestek.

– Magnifico nem zavarja magát, Ebling? – firtatta a lány. – Éjjel-nappal itt ül a nyakán.

– Nem, nem, dehogy! Egyáltalán nincs a terhemre. Csak hallgat, és nem sok vizet zavar. Néha idehozza meg a helyükre viszi a filmeket, mintha szó nélkül is megértené, mire van szükségem. Hagyd csak itt.

– Rendben van, Ebling… de hát nem furcsa ő magának? Hallja, mit mondok, Ebling? Nem találja őt különösnek?

Ezzel az öreg elé lökte a székét, s rámeresztette a tekintetét, mintha a szeméből akarná kiolvasni a feleletet. Ebling Mis megrázta a fejét.

– Nem. Mit akarsz ezzel mondani?

– Azt, hogy Pritcher ezredes meg maga szerint az Öszvér irányítani képes az emberek érzelmeit. De hát biztos maga ebben? Avagy Magnifico nem cáfolata-e ennek a föltevésnek?

Hallgatás volt a válasz.

Bayta alig tudta legyűrni azt a vágyát, hogy alaposan megrázza az öreg vállát.

– Mi van magával, Ebling? Hiszen Magnifico az Öszvér bohóca volt. Mért nem kondicionálta hát őt is hűségre meg szeretetre? Mi az oka, hogy mindazokkal ellentétben, akik találkoztak vele, ő gyűlöli az Öszvért?

– De hát… őt is kondicionálták. Úgy bizony, Bay! – Úgy tűnt, mintha önmagát is most próbálná meggyőzni. – Csak nem gondolod, hogy az Öszvér egy kalap alá veszi a bohócát a tábornokaival? Ezektől bizalmat és hűséget vár, míg a bohócától csak félelmet. Nem vetted észre, hogy Magnifico folytonos rettegése patologikus természetű? Csak nem gondolod, hogy természetes dolog, ha egy ember állandóan ilyen rettegésben él? A félelemnek ez a foka komikus. Nyilván az Öszvér is annak látta, és hasznosnak is bizonyult számára, amennyiben elködösítette mindazt, amit Magnificóból esetleg kiszedhettünk volna.

– Azt akarja mondani – álmélkodott Bayta –, hogy amit Magnifico az Öszvérről mondott, hamis volt?

– Félrevezető. Eltorzította a beteges félelem. Az Öszvér nem az a testi óriás, akinek Magnifico hiszi. Minden valószínűség szerint közönséges ember, ha nem számítjuk a szellemi hatalmát. De ha kedvét lelte benne, hogy szegény Magnifico szemében emberfölötti lénynek tűnjék… – A pszichológus vállat vont. – Mindenesetre Magnifico információjának nincs többé jelentősége.

– Minek van akkor?

Mis felelet helyett lerázta magáról a lány kezét, és a vetítőjéhez hajolt.

– Minek van hát? – ismételte makacsul a lány. – A Második Alapítványnak? A pszichológus tekintete feléje rebbent.

– Mondtam én erről valaha is valamit? Nem emlékszem rá, hogy említettem volna. Még nem készültem el. Mit mondtam volna?

– Semmit! – tört ki Baytából a feszültség. – A galaxisát neki, nem mondott semmit, de bárcsak mondott volna, mert halálosan elfáradtam. Mikor lesz már ennek vége?

Ebling Mis bűntudatos szánalommal nézett rá.

– No, no… kedvesem… Nem akartalak megbántani. Néha megfeledkezem arról, hogy kik a barátaim. Néha az az érzésem támad, hogy semmit sem szabad elárulnom. Titoktartásra van szükség persze, de nem veled, hanem az Öszvérrel szemben. – Bágyadt gyöngédséggel megveregette a lány vállát.

– Mi van a Második Alapítvánnyal? – kérdezte a lány. Az öreg önkéntelenül feszült, sziszegő suttogásra váltott:

– El tudod képzelni, hogy Seldon milyen gondosan elsöpörte minden nyomát? A Seldon-közgyűlés anyaga akár egy hónappal ezelőtt sem jelentett volna nekem az égvilágon semmit, amikor még nem szállt meg ez a furcsa ihlet. Bár még most is… vérszegénynek tűnik. A közgyűlés kiadványai sokszor látszólag összefüggéstelenek, és sohasem világosak. Nemegyszer elgondoltam, mi volt Seldon szándéka. Néha arra gondolok, a közgyűlés csupán arra kellett neki, hogy neve legyen a gyereknek, különben ő maga, a saját két kezével húzta föl a épületet…

– Az Alapítványokét? – kérdezte Bayta türelmetlenül.

– A Második Alapítványét. A mi Alapítványunkkal semmi probléma. A Második Alapítvány azonban nem volt más egy névnél. Alig-alig történt róla említés, vagy ha részletesen ki is munkálták, akkor mélyen elrejtették a matematika méhébe. Még mindig sok olyasmi van, amihez csak most kezdek hozzáférkőzni, hét nap alatt azonban a kusza foszlányok homályos képpé álltak össze.

– Az első számú Alapítvány a fizikusok világa volt. A galaxis halódó tudományát gyűjtötték itt egybe, olyan körülmények közé, hogy újból szárba szökkenhessen. Egyetlen pszichológust sem telepítettek oda. Ennek a különös egyoldalúságnak nyilván megvolt a célja. A szokásos magyarázat szerint a Seldon-féle pszichohistória jobban érvényesült, ha az egyedi alanyok – az egyes emberek – nem is sejtették, mi vár rájuk, ezért minden helyzetben természetes maradt a reagálásuk. Világos, amit mondok, kedves?

– Igen, doktor.

– Akkor jól figyelj ide. A kettes számú Alapítvány a lelki tudományok világa volt. A mi világunk tükörképe. Nem a fizika, hanem a pszichológia volt a király. Érted? – fejezte be diadalmasan.

– Nem én!

– De hát gondolkozz, Bayta, használd a fejedet. Hari Seldon jól tudta, hogy a pszichohistória a csupán valószínűségeket és nem bizonyosságokat volt képes előre vetíteni. Mindig volt bizonyos hibalehetőség, és az idő haladtával ez a lehetőség mértani haladvány szerint növekszik. Természetes, hogy Seldon minden tőle telhető gátat fölhúzott a halmozódó bizonytalanság ellen. A mi Alapítványunk a tudományok szempontjából életerősnek bizonyult, képesnek arra, hogy minden hadsereggel s fegyverrel szembeszegüljön. Erővel erőt állított szembe. De mit kezdhetett egy olyan szellemi támadással, mint amilyen az Öszvér-féle mutáns részéről fenyegette?

– Erre voltak a Második Alapítvány pszichológusai! – kiáltott föl Bayta növekvő belső izgalommal.

– Igen, igen, igen! Ez az!

– De hát eddig a kisujjukat sem mozdították.

– Honnan tudod, hogy nem?

Bayta meghányta-vetette magában a kérdést.

– Nem tudom. Van rá bizonysága, hogy tettek volna valamit?

– Nincs. Sok tényező van, amelyről semmit sem tudok. A Második Alapítvány sem ugrott ki készen, teljes fegyverzetben Zeusz fejéből, mint ahogy mi sem. Mi is lassan fejlődtünk és izmosodtunk, nyilván ők is. A csillagok a megmondhatói, hol tartanak jelenleg. Elég erősek-e vajon, hogy szembeszálljanak az Öszvérrel? Vagy egyáltalán fölismerték-e már a veszélyt? Vannak-e megfelelő vezetőik?

– De ha a Seldonterv érvényes rájuk, akkor a Második Alapítványnak le kell győznie az Öszvért.

– Hmm – Ebling Mis sovány arca csupa ránc volt a szellemi erőfeszítéstől –, biztos, hogy így van? Mert a Második Alapítvány nehezebb ügy az elsőnél. Összehasonlíthatatlanul bonyolultabb, s ennek folytán a hibalehetőség is nagyobb. És ha a Második Alapítvány nem bánna el az Öszvérrel, akkor jaj lenne nekünk. Ez talán az emberi faj végét jelentené.

– Nem hiszem!

– De igen. Ha az Öszvér leszármazottai öröklik a szellemi erejét – érted? A homo sapiens ezzel nem tud versenyre kelni. Új uralkodó faj – új arisztokrácia – ülne a homo sapiens nyakára, és mint alsóbbrendű fajt rabszolgaságra kárhoztatná. Vagy tán nem?

– De igen.

– De még ha valamilyen véletlen folytán az Öszvér nem is alapítana dinasztiát, akkor is létrehozna egy torz birodalmat, amelyet kizárólag az ő személyes hatalma tart össze. A halálával ez is a semmibe foszlana, és a galaxis megint ott tartana, ahol ő találta, azzal a különbséggel, hogy többé nem lennének Alapítványok, amelyek körül egy igazi és egészséges Második Birodalom kikristályosodhatnék. Sok évezredes barbárság várna ránk; barbárság, amelynek senki sem látná a végét.

– Mit tehetünk? Figyelmeztessük a Második Alapítványt?

– Meg kell tennünk, különben a tudatlanságuk áldozatául esnek, s ezt mi nem kockáztathatjuk meg. Csakhogy nincs rá semmilyen mód, hogy figyelmeztessük őket.

– Semmilyen?

– Fogalmam sincs, hol találhatók. Csak annyit tudunk, hogy „a galaxis másik szélén” vannak; ez minden, s ez azt jelenti, hogy világok milliói között kereshetjük őket.

– De hát ezekből semmi sem derül ki, Ebling? – mutatott a lány bizonytalanul az asztalt borító filmhalomra.

– Nem, semmi. Legalábbis egyelőre az nem, hogy hol keressem őket. A titokzatosságnak nyilván megvan az értelme. Kell valamilyen okának lennie – s a szemébe visszatért a tanácstalan kifejezés. – De most már menj. Elég időt elvesztegettem, pedig már nem sok van hátra… nem sok van hátra.

És bosszús türelmetlenséggel elfordult. Magnifico puha léptei közeledtek.

– A férje otthon van, asszonyom.

– Ebling Mis nem üdvözölte a bohócot. Már újból belefeledkezett a vetítőjébe.

Este Toran, miután meghallgatta a feleségét, azt mondta:

– És meg vagy győződve arról, Bay, hogy igaza van? Nem gondolod, hogy… – Habozva megtorpant.

– Igaza van, Toran. Tudom, hogy beteg. Ahogy megváltozott, lefogyott, ahogy beszél – szóval beteg. De mihelyt a Második Alapítvány vagy az Öszvér, vagy bármi, amin dolgozik, szóba kerül, csak meg kell nézni az öreget! A szava világos és tiszta, akár az űr külső szférái. Tudja, hogy mit beszél. Én hiszek neki.

– Akkor hát van remény. – A fiú szava félig kérdés volt.

– Én… én nem is tudom. Lehet, hogy van. Lehet, hogy nincs. Mostantól kezdve magamnál hordok egy pisztolyt. – A fegyver fényes csöve megvillant a kezében. – minden eshetőségre számítva, Toran. Minden eshetőségre.

– Milyen eshetőségre?

Bayta nevetésében volt egy kis hisztérikus él.

– Hagyjuk. Lehet, hogy egy kicsit én is dilis vagyok, akárcsak Ebling Mis.

Ebling Misnek pedig még hét napja volt hátra az életéből, és ez a hét nap is, egyik a másik után, csendesen elszivárgott.

Toran valamiféle bódulatban élte le ezeket a napokat. A melegedő nappalok meg a temetői csend fásult közönybe ringatták. Úgy érezte, mintha az égvilágon minden mozgás megszűnt volna, és az élet végtelen álomtengerbe dermedt volna bele.

Mis nem e világhoz tartozott, s vakond munkájának semmi nyoma sem jutott föl a felszínre. Teljesen elbarikádozta magát; sem Toran, sem Bayta nem férkőzhetett hozzá. Egyedül Magnifico jövése-menése tanúsította, hogy még megvan. Az egyszerre hallgataggá és mélává vált Magnificóé, aki lábujjhegyen le-levitte neki az ételét, és némán, mozdulatlanul figyelte őt a félhomályban.

Bayta egyre magának valóbb lett. Elevensége kihunyt, magabiztos életrevalósága elenyészett. Ő is félrevonult a maga gondolataival és szorongásaival, és egyszer Toran rajtakapta, amint a fegyverével játszadozott. A lány gyorsan, erőltetett mosollyal elrejtette.

– Mit csinálsz azzal a pisztollyal, Bay?

– Csak nézegetem. Ez csak nem bűn?

– Még szétdurrantod vele azt a bolond fejedet.

– Hát aztán! Nem nagy kár érte.

A házasélet megtanította Torant, hogy kilátástalan dolog vitába szállni egy rossz kedvében levő nőszeméllyel. Vállat vont hát, és magára hagyta.

Az utolsó napon Magnifico elfúló lélegzettel, hanyatt-homlok rohant hozzájuk, és rémülten beléjük kapaszkodott.

– A tudós doktor magukat szólítja. Nincs jól.

És valóban nem volt jól. Ágyban feküdt, a szeme természetellenesen kitágult, s természetellenesen ragyogott. Piszkos volt, alig lehetett ráismerni.

– Ebling! – sírta el magát Bayta.

– Beszélni akarok – hebegte a pszichológus, és nagy nehezen vézna könyökére támaszkodott. – Beszélni akarok. Nekem befellegzett. A munkámat rátok hagyom. Nem csináltam jegyzeteket, a részletszámításokat megsemmisítettem. Senkinek sem szabad megsejtenie semmit. Tartsatok mindent a fejetekben.

– Magnifico! – szólt rá Bayta a fiúra nyersen. – Tessék fölmenni!

A bohóc vonakodva fölemelkedett, és egy lépést tett elfelé. Szemét könyörgőn Misre függesztette. Mis ernyedten intett.

– Ő nem számít, hadd maradjon. Maradj csak, Magnifico!

A pojáca sietve visszaült. Bayta a padlóra meredt. Lassan, nagyon lassan beharapta az alsó ajkát.

Mis rekedten suttogott:

– Meg vagyok győződve arról, hogy a Második Alapítvány fölülkerekedhet, ha az Öszvér nem csap le rá időnek előtte. Eddig titokba burkolózott; a titkot meg kell őrizni, a cél érdeke úgy kívánja. Oda kell mennetek, döntő lehet, hogy ti milyen hírt visztek… Minden ezen múlhat. Hallotok engem?

Toran gyötrelmesen fölkiáltott:

– Igen, igen! De hogy jutunk el oda, Ebling? Hol találjuk meg?

– Megmondhatom – súgta elhaló hangon. De nem mondta meg.

Bayta halálra vált arccal fölemelte a pisztolyát, és visszhangzó csattanással elsütötte. Deréktól fölfelé Mis teljesen eltűnt, s mögötte rongyos szélű lyuk tátongott a falban. Bayta merev ujjai közül a padlóra hullott a fegyver.

26. A kutatás vége

Emberi szónak itt nem volt helye. A robbanás visszhangja tovagörgött a külső helyiségekbe, és érdes morajlással elhalt. De még mielőtt megszűnt volna, letompította Bayta földre hulló pisztolyának fémes koppanását, elfojtotta Magnifico éles sikoltását, és kioltotta Toran artikulálatlan üvöltését.

Aztán gyötrelmes csend zuhant rájuk.

Bayta lecsüngő feje homályba veszett. Egy csöppecske csillant meg a fényben. Bayta még sohasem sírt.

Toran izmait pattanásig feszítette a görcs, amely sehogy sem akart alábbhagyni: úgy érezte, soha többé nem lesz képes szétfeszíteni a fogait. Magnifico arca fakó, élettelen álarc volt.

Végre Toran még mindig görcsösen összezárult fogai között fölismerhetetlen hang préselődött ki:

– Hát te is az Öszvéré vagy? Téged is megszerzett magának?!

Bayta ráemelte a tekintetét, és a szája fájdalmas vigyorba torzult.

– Én az Öszvéré? Nevetséges!

A mosolya csikorgott, a haját dacosan hátravetette. A hangja lassan visszanyerte normális vagy majdnem normális árnyalatát.

– Megtörtént, Toran; most már beszélhetek. Nem tudom, mennyivel élem őt túl. De mindenesetre belekezdek.

Toran feszültsége végül is magától ernyedt ürességgé roppant össze.

– Miről beszélhetsz? Mit mondhatsz meg, Bay?

– Arról, hogy folyton a nyomunkban járt a balszerencse. Már korábban is szóba hoztuk ezt, Toran, nem emlékszel? Hogy a szerencsétlenség egyre-másra kapdosott a sarkunk után, anélkül hogy igazán egyszer is belénk mart volna. Az Alapítványon vagyunk, amely összeomlik, miközben a független kereskedők tartják még a gátat – de nekünk sikerül idejében a Menedék II.-re jutnunk. Ott vagyunk, az is összeomlik, míg a többiek még harcolnak – és mi ismét idejében kereket oldunk. Onnan a Neotrantorra megyünk; azóta ez is bizonyára az Öszvér oldalára állt.

Toran figyelmesen hallgatta, és tagadólag intett a fejével.

– Nem értem.

– Toran, ilyesmi nem esik meg a valóságban. Te meg én jelentéktelen figurák vagyunk; nem pottyanunk hát egy év leforgása alatt szüntelenül egyik politikai örvényből a másikba – hacsak nem visszük magunkkal az örvényt is. Hacsak nem visszük magunkkal a fertőzés forrását! Érted most már?

Toran ajkai megfeszültek. Iszonyodva rámeredt a véres csonkra, amely valaha emberi lény volt, és borzongva kifakadt:

– Menjünk innen, Bay! Gyerünk ki a szabad levegőre!

Odakint felhős volt az ég. A szél szürke rohamokban nyargalászott körülöttük, és belekapaszkodott Bayta hajába. Magnifico utánuk baktatott, és megfogódzkodott beszélgetésük peremében.

– Azért ölted meg Ebling Mist – sziszegte Toran –, mert azt hitted, hogy ő a fertőzés góca? – Valami a lány szemében meghökkentette. – Csak nem ő volt az Öszvér? – suttogta. Ám maga sem hitte – nem hihette! – komolyan, amit mondott.

Bayta élesen fölkacagott.

– Szegény Ebling mint Öszvér! A galaxisra, nem! Ha ő lett volna az Öszvér, akkor nem tudtam volna megölni. Fölfedte volna a szándékomat a kísérő érzelmemből, és átváltoztatta volna szeretetté, odaadássá. Imádattá, rettegéssé, vagy amiben éppen kedve telt volna. Ellenkezőleg: azért öltem meg Eblinget, mert nem ő volt az Öszvér. Azért öltem meg, mert tudta, hogy hol van a Második Alapítvány, és két másodpercen belül elárulta volna a titkot az Öszvérnek.

– Elárulta volna a titkot az Öszvérnek – motyogta Toran ostoba képpel. – Elárulta volna az Öszvérnek…

Aztán élesen elkiáltotta magát, és borzadállyal bámult a pojácára, aki magába roskadva, aléltan kuporgott a földön. Szemlátomást lesújtotta, amit a beszélgetésből megértett.

– Csak nem Magnifico? – suttogta Toran.

– Hallgass ide! – mondta Bayta. – Emlékszel rá, mi történt a Neotrantoron? Ó, Toran, gondolkozz már!

A fiú azonban tagadólag rázta a fejét, és magában motyogott. A lány türelmetlenül folytatta:

– Egy ember meghalt a Neotrantoron. Meghalt, pedig egy ujjal sem ért hozzá senki. Nem így volt? Magnifico játszott a szonovizorján, és mire abbahagyta, a koronaherceg halott volt. Nem találod ezt különösnek? Nem furcsa, hogy valaki, aki mindentől retteg, és látszólag magánkívül van a félelemtől, képes rá, hogy akarattal embert öljön?

– A zene meg a fényeffektusok – mondta Toran – mélyre ható érzelmi hatást keltenek…

– Úgy van, érzelmi hatást. Méghozzá jókorát. Ha nem tudnád, az Öszvér mesterien képes az érzelmeket manipulálni. Mondjuk, hogy mindez véletlen. Igaz ugyan, hogy az a teremtés, aki sugallattal ölni képes, csupa rettegés. De hát állítólag az Öszvér kezelés alá vette az agyát, amivel meg lehet magyarázni a dolgot. Igen ám, Toran, csakhogy én elkaptam valamit abból a szonovizor egyvelegből, amely leterítette a koronaherceget. Csak egy morzsányit, de az is épp elég volt ahhoz, hogy úrrá legyen rajtam ugyanaz a kétségbeesés, amely az Időkriptában meg a Menedék II.-n fogott el. Ezt az érzést, Toran, nem lehet összetéveszteni semmi mással.

Toran arca elsötétült.

– Én is… éreztem azt. De aztán megfeledkeztem róla. Sosem gondoltam volna…

– Akkor villant belém először. Homályos sejtelem volt inkább, ha úgy tetszik, intuíció. Semmi kézzelfogható. De aztán Pritcher elmesélte az Öszvért meg a mutációját, és egyszerre minden megvilágosodott. Az Öszvér volt az, aki az Időkriptában a kétségbeesést sugalmazta; Magnifico volt az, aki a Neotrantoron elültette a reménytelenséget. Ugyanaz az érzés. Ennélfogva az Öszvér meg Magnifico egy és ugyanazon személy. Nem illeszkedik szépen egybe minden, Toran? Akár a mértani axióma: ha két dolog egyenlő egy harmadikkal, akkor egymással is egyenlő.

A lány közel járt a hisztériához, de aztán nyugalmat erőszakolt magára. Majd így folytatta:

– Halálra rémített ez a fölfedezés. Ha Magnifico azonos az Öszvérrel, akkor ismerheti az érzéseimet, és tetszés szerint változtathatja azokat. Igyekeztem tehát elkerülni, nehogy bármit is megsejtsen. Szerencsére ő sem törődött velem; túlságosan el volt foglalva Ebling Misszel. Eltökéltem, hogy megölöm Mist, mielőtt ki tudna szedni belőle valamit. Titokban tartottam a dolgot, amennyire csak tőlem telt – olyannyira, hogy még magamnak sem mertem bevallani. Ha magát az Öszvért el tudtam volna intézni… De ez túl kockázatos volt. Biztosan rájött volna, és akkor mindennek vége.

A lányból minden érzelem kiégett.

Toran szava kemény és megfellebbezhetetlen volt:

– Lehetetlen! Csak rá kell nézni a nyomorult teremtésre. Ő és az Öszvér? Azt sem tudja, miről beszélünk.

De amikor a tekintetével is követte kinyújtott ujját, Magnifico talpon állt, és éber volt; sötét szemében eleven tűz izzott. A hangja minden akcentus nélkül csendült:

– Jól hallom én, barátom. Csak eltűnődtem rajta, hogy milyen ravaszul és előrelátóan kiterveltem mindent, mégis hiba csúszhatott a számításaimba, és hogy milyen nagy árat fizettem ezért.

Toran hátratántorodott, mintha attól tartana, hogy a pojáca hozzáférhet, vagy a leheletével megfertőzheti.

Magnifico bólintott a néma kérdésre.

– Igen, én vagyok az Öszvér.

Teste elvesztette groteszkségét; pipaszár tagjai, papagájcsőr orra immár nem ébresztett nevetést. A félelmet mintha lemosták volna róla; tartásába magabiztosság költözött.

Mint aki megszokta a parancsolást, egykettőre ura lett a helyzetnek.

– Üljenek le – mondta nagylelkűen. – Nyugodtan heverjenek le, ha úgy kényelmesebb. A komédiának vége, és szeretnék elmondani egy történetet. Az a gyengém, hogy szeretem megértetni magam az emberekkel.

A szeme, amellyel Baytára nézett, továbbra is Magnifico, a pojáca lágy, szomorú barna szeme volt.

– Tulajdonképpen semmi olyasmi nincs a gyermekkoromban – kezdte minden bevezetés nélkül, türelmetlen, hadaró tempóban – amire szívesen emlékeznék. Talán megértenek. A nyakiglábságom mirigyi eredetű; az orrom születésem óta ilyen. Nem lehetett normális gyermekkorom. Az anyám meghalt, mielőtt még a világra hozott; az apámat nem ismertem. Vadócként nőttem föl, sebzett és megkínzott lélekkel, telve önsajnálattal és mások iránti gyűlölettel. Habókos gyereknek tartottak, s mindenki elkerült: a legtöbben undorból, de volt, aki félelemből. Furcsa eseteket említhetnék… Különben hagyjuk. Amikor Pritcher kapitány a gyermekkorom után szaglászott, könnyen rájött belőlük, hogy mutáns vagyok, amit én magam csak húszéves koromban ismertem föl.

Toran és Bayta mintha távolból hallották volna. A szavak esőként záporoztak rájuk, leperegtek róluk a földre, amely szinte nyomtalanul beitta őket. A pojáca – az Öszvér – apró léptekkel föl és alá járkált előttük, és a mellén keresztbe font karjaihoz intézte a szavait.

– Úgy tetszik, szokatlan képességemnek a fölismerése is csak lassan, lomha léptekkel jutott el a tudatomig. De sokáig magam sem akartam elhinni. Számomra az emberi lélek olyan számlap, amelyen mutató jelzi az uralkodó érzelmet. A hasonlat gyatra, de hogy magyarázzam meg másként? Lassan rájöttem, hogy bele tudok nyúlni a lelkekbe, és oda fordíthatom a mutatót, ahová csak akarom, sőt mindörökre oda is szögezhetem. Ám még tovább tartott, amíg arra is rájöttem, hogy mások erre képtelenek.

– De mihelyt a hatalmamnak a tudatára ébredtem, azon nyomban föltámadt bennem az a vágy is, hogy elégtételt vegyek korábbi nyomorúságomért. Talán meg tudják érteni. Legalábbis próbálják megérteni. Nem könnyű elviselnie a sorsát annak, aki nyomorék létére kellő ésszel és értelemmel is meg van verve. Tűrnie a röhögést és a kegyetlenséget! Elviselnie azt, hogy más, mint a többiek. Hogy azok nem fogadják be maguk közé. Önök el sem tudják ezt képzelni.

Magnifico égnek emelte a tekintetét, s a sarkán himbálózva, kőkemény arccal folytatta az emlékezést:

– Ám végül is megtanultam a leckét, és eltökéltem magamban, hogy mért ne cserélhetnék szerepet a többiekkel? Eddig minden dobás az övék volt, s én huszonkét éven át zokszót sem ejtettem. Most rajtam a sor! Ezután rajtatok a béketűrés sora! És micsoda előnyt adok nektek! Én egymagam! S trilliók ellenem!

Gyors pillantást vetett Baytára.

– Volt azonban egy hátrányom: önmagamban senki sem voltam. Ha hatalomra akartam szert tenni, csakis mások útján tehettem meg. Minden sikeremet közvetítőkön keresztül értem el. Mindig! Pritcher igazat mondott. Egy kalóz segítségével szereztem meg első hadműveleti támaszpontomat egy aszteroidán. Egy gyáros segítségével vetettem meg a lábamat az első bolygón. Egész sor közvetítőn keresztül jutottam el a kalgani hadúrig, majd az ő segítségével szereztem meg a világát, s jutottam hajóhadhoz. Ezután jött az Alapítvány – és itt lépnek be maguk a történetbe.

– Az Alapítvány volt minden eddigi közt a legkeményebb dió – folytatta halkan. – Ahhoz, hogy feltörjem, az uralkodó osztály jókora részét kellett volna megnyernem, megtörnöm vagy megsemmisítenem. Idővel persze meg tudtam volna birkózni ezzel is, de mért ne kerestem volna rövidebb utat, ha ilyen kínálkozott? Mert ugyebár ha egy erőművész képes fölemelni két és fél mázsát, ez még nem jelenti azt, hogy egyebet sem kíván, csak mindig azt emelgetni. Az érzelmek irányítása nem könnyű munka, és ha múlhatatlanul nincs rá szükség, a legszívesebben elkerülöm, így hát szövetségeseket kerestem az Alapítvány elleni első támadásomhoz.

– Kiadva magamat saját bohócomnak, kutatni kezdtem az ügynök vagy ügynökök után, akit vagy akiket az Alapítványnak a Kalganra kellett küldenie, hogy szerény személyem után szaglásszanak. Most már tudom, hogy Han Pritcher volt az, akit kerestem. Egy szerencsés véletlen folytán azonban maguk akadtak az utamba. Telepata vagyok, s ha nem is tökéletes, de arra azért rájöttem, asszonyom, hogy ön az Alapítványra való. És ez lett a vesztem. Ez még önmagában nem volt végzetes hiba, ugyanis később Pritcher csatlakozott hozzánk, szülőanyja volt azonban egy olyan hibának, amely aztán végzetesnek bizonyult.

Toran csak most ocsúdott föl. A hangja remegett a méltatlankodástól.

– Megálljon csak! Azt akarja mondani, hogy amikor én a Kalganon egy szál kábítópisztollyal szembeszegültem azzal a hadnaggyal, és kimentettem magát a karmai közül, akkor maga lovalt bele ebbe érzelemráhatás útján? – A szája tajtékot vetett. – Azt állítja, hogy egész idő alatt az ellenőrzése alatt tartott?

Magnifico arcán halvány mosoly játszadozott.

– Miért ne? Csak nem gondolja, hogy ez lehetetlen? Kérdezze csak meg önmagát: kockára tette volna tán az életét egy csodabogárért, akit ráadásul nem is ismert, ha a józan eszénél van? Gondolom, maga is meglepődött később, amikor már lecsillapodott, hogy erre ragadtatta magát.

– Igen – mondta Bayta elmélázva –, így volt. Minden világos.

– Egyébiránt Torant nem fenyegette semmilyen veszély – folytatta az Öszvér. – A hadnagynak megvolt rá a szigorú parancsa, hogy hagyjon futni bennünket. Így hát mi hárman meg Pritcher az Alapítványra mentünk, és lám, a tervem egyszerre kezdett testet ölteni. Pritcher hadbírósági tárgyalásán, ahol mi is jelen voltunk, én sem tétlenkedtem. A hadbírók később csapatparancsnokok lettek a háborúban. Egykettőre meg is adták magukat, s az én hajóhadam megnyerte a Horleggor melletti csatát, majd más kisebb ütközeteket is.

– Pritcher útján eljutottam dr. Mishez, aki teljesen önszántából hozott nekem egy szonovizort, roppant mértékben megkönnyítve a dolgomat. Persze azért nem teljesen önszántából tette.

Baytából kitört a fölismerés:

– Azok a hangversenyek! Sehogy sem tudtam beilleszteni őket. Most már értem.

– A szonovizort – erősítette meg Magnifico – egy gyűjtőlencséhez lehetne hasonlítani. Tulajdonképpen önmagában véve is kezdetleges érzelembefolyásoló eszköznek vehető. A segítségével képes vagyok népes tömeget a hatásom alá keríteni, egyes emberekre pedig még nagyobb befolyást tudok gyakorolni. Azok a hangversenyek, amelyeket a Terminuson adtam, mielőtt elesett volna, meg a Menedék II.-n, mielőtt ez is elesett volna, hozzájárultak az általános vereség hangulatához. A Neotrantoron, ha nincs a szonovizor, alaposan meg tudtam volna gyötörni a koronaherceget, megölni azonban képtelen lettem volna. Most már értik?

– Ám Ebling Mis volt a legfontosabb fölfedezésem. Vele talán… – mondta bosszúsan, de aztán nem fejezte be, hanem sietve továbbment: – Van az érzelmi befolyásolásnak egy sajátos vonatkozása, amelyről nem tudhatnak. Az intuíció, a megérzés, az ösztön, nevezzük, ahogy tetszik, érzelem gyanánt is kezelhető. Legalábbis én úgy tudom kezelni. Nem értik, mit akarok mondani?

Nem várt választ.

– Az emberi agy mélyen a teljesítőképessége alatt dolgozik. Általában húsz százalékot szoktak megadni. Amikor hirtelen megugrik a teljesítmény, azt nevezik ösztönnek, megérzésnek, intuíciónak. Korán fölismertem azon képességemet, hogy tartósan intenzívebb szellemi teljesítményre tudom serkenteni az embereket. A befolyásolt személy számára ez halálos végű folyamat, ámde hasznos… Például az az atommezőkioltó, amelyet az Alapítvány elleni háborúban használtam, úgy született, hogy egy kalgani technikust ilyesféle szellemi csúcsteljesítményre sarkantyúztam. Vagyis megint másokon keresztül dolgoztam.

– Ebling Mis volt ebből a szempontból a telitalálat. Óriási lehetőségek szunnyadtak benne, s nekem szükségem volt erre az eredményre. Mielőtt még háborúba léptem volna az Alapítvánnyal, tárgyalások végett küldöttséget menesztettem a Birodalomba. Akkoriban kezdtem kutatni a Második Alapítvány után. Természetesen nem találtam semmit, ám azzal is tisztában voltam, hogy meg kell találnom… És Ebling Mis nyújtotta a kulcsot. Éreztem, hogy ha csúcsteljesítményre ösztökélem az agyát, talán még Hari Seldon teljesítményét is megismétli.

– Részben meg is tette. A végsőkig csigáztam. Kíméletlen voltam, de nem tehettem mást. Halálra volt ítélve, de elég sokáig élt… – bosszúsan félbeszakította – elég sokáig élhetett volna. Hármasban folytathattuk volna az utunkat a Második Alapítvány ellen. Ez lett volna az utolsó ütközet – ha nem követem el azt a hibát.

Toran nem bírta tovább türtőztetni a dühét.

– Miért nyújtja, mint a rétestésztát? Bökje már ki, mi volt az a hiba… aztán fejezze be!

– A maga felesége volt a hiba. A felesége, aki rendkívüli lénynek bizonyult. Hozzá hasonlóval soha életemben nem találkoztam. Én… én… – Magnifico hangja váratlanul megcsuklott. Csak nagy nehezen vett erőt magán. Megtörten folytatta: – megkedvelt anélkül, hogy manipulálnom kellett volna az érzéseivel. Nem undorodott tőlem, de nem is gúnyolódott rajtam. Sajnált. Szeretett!

– Hát nem értik? Nem látják, hogy milyen következményekkel járhatott ez rám nézve? Soha senki… Nem tagadom, jólesett. Mások érzésein uralkodtam, és lám, a magaméi rászedtek. Így aztán kívül maradtam az ő agyán, vagyis nem nyúltam hozzá. Túlságosan nagyra becsültem a természetes érzést. Ez hiba volt; az első hibám.

– Maga, Toran, a befolyásom alatt állt. Egy pillanatig sem gyanakodott, nem támadtak kételyei velem szemben. Semmi furcsát vagy különöset nem látott bennem.

– Mint például amikor a „filiai” hajó megállított bennünket. Egyébként tudták, hol vagyunk, mert állandó kapcsolatban voltam velük, mint ahogy a tábornokaimmal sem szakadt meg egy pillanatra sem a kontaktusom. Azért állítottak meg, hogy átszálljak hozzájuk, s kezelésbe vegyem Han Pritchert, aki fogolyként tartózkodott a hajójukon. Mire visszajöttem, már ezredes volt, az én emberem, s parancsnok. Az egész művelet, Toran, még a maga szemében is túlságosan átlátszó volt. Mégis elfogadta a magyarázatomat, amely merő szemfényvesztés volt. Érti, mit akarok mondani?

Toran grimaszt vágott, aztán kihívóan a szavába kötött:

– Hogy tudott kapcsolatban maradni a tábornokaival?

– Könnyen. A hiperhullámú adókat könnyű kezelni, és kis helyen elférnek. Ami azt illeti, rajta sem kaphattak; ha pedig valaki mégis tetten ért, akkor szépen kimetszettem egy szeletkét az emlékezetéből. Egyszer-egyszer elő is fordult ilyesmi.

– A Neotrantoron megint ostoba érzelmeim áldozatául estem. Jóllehet Bayta nem állt az ellenőrzésem alatt, talán mégsem fogott volna soha gyanút, ha nem veszítem el a fejemet a koronaherceg miatt. Földühítettek Baytát illető szándékai. Ezért megöltem. Ostobaság volt. Föltűnés nélkül is elláthattam volna a baját. De a gyanúja még akkor sem ért volna bizonyossággá, ha elejét veszem Pritcher jóindulatú locsogásának, vagy kevesebb figyelmet szentelek Misre, és többet magára… – mondta lemondó vállrándítással.

– Vége? – kérdezte Bayta.

– Vége.

– És hogyan tovább?

– Folytatom, amit elkezdtem. Kétlem, hogy ebben a degenerált korban rábukkanok még egy olyan eszes és képzett valakire, mint Ebling Mis. Másképp kell hozzáfognom a Második Alapítvány kutatásához. Maguk bizonyos értelemben legyőztek engem.

Bayta diadalittasan talpra szökkent.

– Bizonyos értelemben? Csupán bizonyos értelemben? Mi végérvényesen legyőztük önt! Az Alapítványon kívüli összes győzelmei egy fabatkát sem érnek, mivel a galaxis merő barbár vákuum. De maga az Alapítvány is csak múló diadal, mivel nem volt megírva, hogy neki kell útját állnia az önben testet öltött válságnak. A Második Alapítványt teperje le, a Második Alapítványt! De a Második Alapítvány lesz az, amely ön fölött diadalmaskodni fog. Az egyetlen esélye az volt, hogy rábukkan és lesújt rá, mielőtt még az fölkészült volna. Erről örökre lekésett. Mától kezdve minden perccel növekszik a felkészültsége ön ellen. Talán éppen most – éppen most! – indult meg a gépezet. Meg fog bizonyosodni róla, amikor lecsap önre, és véget vet rövid uralmának. Mi marad önből? Mint oly sok nagymellényű hódító, ön is véres üstökösként siklik át a történelem egén.

Sebesen lélegzett, s a szenvedélytől szinte elfulladva folytatta:

– És mi győztük le önt, Toran meg én. Boldogan halok meg.

Az Öszvér szomorú barna szeméből azonban Magnifico szomorú, barna, szerelmes szeme nézett rá.

– Eszemben sincs megölni magát vagy a férjét. Hiszen ezentúl már úgyis képtelenek ártani nekem; s ha meg is ölném magukat, az még nem hozná vissza Ebling Mis életét. A baklövéseket én követtem el, s én vállalom értük a felelősséget. A férje meg maga elmehetnek. Menjenek békével, s ha szabad azt mondanom: barátsággal.

Aztán hirtelen felhorgadt büszkeséggel kijelentette:

– Én azonban még mindig az Öszvér vagyok, a galaxis leghatalmasabb ura. És le fogom győzni a Második Alapítványt!

Bayta pedig rezzenéstelen kézzel, kegyetlenül kilőtte utolsó nyilát.

– Soha! Én nem vesztettem el a hitemet Seldon bölcsességében. Ön lesz a dinasztiája első és utolsó uralkodója.

A nyíl eltalálta Magnificót.

– A dinasztiámnak? Igen, erre én is gyakran gondoltam. Mármint arra, hogy dinasztiát alapítok, s ehhez megfelelő hitvest választok magamnak.

Bayta hirtelen megértette a pojáca tekintetében tükröződő célzást, és iszonyodva fordult el.

Magnifico megcsóválta a fejét.

– Érzem a borzadályát, pedig hát butaság. Ha másként alakulnak a dolgok, könnyűszerrel boldoggá tehettem volna magát. Az elragadtatás persze művi lett volna, de hát elvégre miben sem különbözött volna a valódi érzéstől. Ámde a dolgok nem úgy alakultak. Öszvérnek hívatom magamat, és alkalmasint nem az erőm miatt…

És eltávozott anélkül, hogy akár egyszer is hátrapillantott volna.

MÁSODIK ALAPÍTVÁNY

A. K. 315-376

Prológus

Az Első Galaktikus Birodalom több mint tízezer éven át fönnmaradt. Zsarnoki vagy szelíd, de mindig rendezett központi uralma a galaxis minden bolygójára kiterjedt. Az embereknek eszükbe sem jutott, hogy másképp is lehetne.

Az egy Hari Seldon kivételével.

Hari Seldon az Első Birodalom utolsó nagy tudósa volt. Ő fejlesztette tökélyre a pszichohistória tudományát. A pszichohistória a szociológia párlata volt – az emberi viselkedés matematikai egyenletekbe sűrített tudománya.

Az egyes ember kiszámíthatatlan, Seldon azonban úgy találta, hogy az embertömegek reakciói statisztikailag mérhetők. Minél nagyobb a tömeg, annál pontosabban. Az az embertömeg, amelyet Seldon vizsgálatai tárgyává tett, a galaxis egész lakosságát magában foglalta, s ennek számát az ő idejében csak kvintilliókban lehetett kifejezni.

És Seldon volt az, aki az oly erősnek tűnő Birodalomban a józan ésszel és a közvéleménnyel dacolva fölismerte a gyógyíthatatlan kór és hanyatlás jeleit. Előre látta (avagy matematikai egyenletekbe foglalta és levezette, ami egy és ugyanaz), hogy ha magára hagyják, a galaxisra harmincezer évnyi nyomorúság és anarchia vár, mielőtt újból létrejönne egy egységes kormány.

Nekifogott hát, hogy segítsen a helyzeten, s úgy intézze a dolgokat, hogy már egyetlen évezred múlva helyreálljon a béke és a civilizáció. Körültekintően két tudóstelepet hozott létre, s ezeket Alapítványoknak nevezte el. Szándékosan a „galaxis két átellenes végén” helyezte el őket. Az Első Alapítványt mindenki szeme láttára rendezte be, ám a Második Alapítvány létét a titokzatosság ködébe burkolta.

Az Alapítvány (Gnome Press, 1951) és az Alapítvány és Birodalom (Gnome Press, 1952) az első Alapítvány történetének kezdeti három évszázadát meséli el. Ez eleinte kicsiny enciklopédista társaságként tengődött a galaxis külső peremvidékének elhagyatottságában. Időről időre szembe kellett néznie egy-egy válsággal, amikor is az emberek közötti súrlódás, a kor társadalmi és gazdasági folyamatai által gerjesztett erővonalak összesűrűsödtek körülötte. Ilyenkor csupán egyetlen megszabott út maradt nyitva számára, s ha ezen elindult, a fejlődés új távlatai tárultak föl előtte. Mindezt a régóta halott Hari Seldon vázolta föl.

Az Alapítvány, felsőbbrendű tudományára támaszkodva, kiterjesztette uralmát a környező barbár bolygókra. Dacolt a halódó Birodalom gyámsága alól kiszabadult zabolátlan hadurakkal, és vereséget mért rájuk. Dacolt magával a maradék Birodalommal, annak utolsó erős császárával és utolsó erős tábornokával, és vereséget mért rá.

Azután olyasvalamivel kellett szembenéznie, amit Hari Seldon nem láthatott előre: egyetlen emberi lény, egy mutáns mindent lebíró hatalmával. Az Öszvér néven ismert lény vele született képességénél fogva át tudta gyúrni az emberek érzelmeit, és át tudta formálni gondolkodásukat. Legkérlelhetetlenebb ellenségeit hűséges szolgáivá alázta. Nem volt hadsereg, amely dacolni tudott, dacolni akart volna vele. Az Alapítvány is martalékául esett, és Seldon Tervét is romlás fenyegette.

Ám megmaradt a titokzatos Második Alapítvány, minden kutatás célpontja. Az Öszvérnek meg kellett találnia, ha teljessé akarta tenni a galaxis fölötti uralmát. Az Alapítvány megmaradt híveinek egészen másvalami miatt kellett a nyomára bukkanniuk. De hol keressék? Senki sem tudta.

Következik hát a Második Alapítvány keresésének története.

Első rész

AZ ÖSZVÉR KERESI A MÁSODIK ALAPÍTVÁNYT

A. K. 315

1. KÉT FÉRFI MEG AZ ÖSZVÉR

AZ ÖSZVÉR – Az Alapítvány bukása után kibontakoztak az Öszvér uralmának konstruktív vonásai. Amióta végérvényesen fölbomlott az Első Galaktikus Birodalom, ő ajándékozta meg a történelmet az első, méreteiben valóban birodalmi, egységes kozmikus rendszerrel. A letűnt Alapítvány korábbi kalmárbirodalma tarka és laza szervezet volt, annak ellenére, hogy láthatatlanul ott állt mögötte a pszichohistória előrelátása. Össze sem lehetett hasonlítani az Öszvér szigorú ellenőrzése alatt álló Világok Szövetségével, amely átfogta a galaxis területének egytizedét s lakosságának egytizenötödét. Különösen az úgynevezett Kutatás korszakában…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA[12]

Az Encyclopedia ennél sokkal többet is elmond az Öszvérről meg a birodalmáról; ennek azonban alig van valami köze történetünkhöz, aztán meg túlságosan is száraz ahhoz, hogy céljainknak megfeleljen. A cikk itt hosszasan taglalja azokat a gazdasági föltételeket, amelyek fölszínre dobták a Szövetség első polgárát (ez volt az Öszvér hivatalos címe) és uralmának gazdasági következményeit.

Ha a cikk szerzőjét netán meghökkentené egy kissé az a viharos gyorsaság, amellyel az Öszvér öt év alatt a semmiből egy hatalmas birodalom élére sodródott, akkor magába temeti ezt az érzését. Továbbá annak sem adja tanújelét, hogy meglepődött volna, a hódítás milyen hirtelenséggel adta át helyét egy ötéves konszolidálási időszaknak.

Hagyjuk hát magára az Encyclopediát, térjünk rá a célunkhoz hamarabb elvezető saját ösvényre, és vegyük föl az Első és a Második Galaktikus Birodalom közötti Nagy Interregnum történetének fonalát, éppen ennek az ötéves konszolidálási időszaknak a vége felé.

A Szövetség politikailag nyugodt. Gazdaságilag virágzik. Aligha cserélné föl valaki is az Öszvér vasmarkában élvezett békét a megelőző zűrzavarral. Azokon a világokon, amelyek öt évvel korábban jól ismerték az Alapítványt, talán élt még némi búsongó nosztalgia iránta, de semmi több. Az Alapítvány vezetői közül a hasznavehetetlenek kihullottak, a használhatók megtértek.

A megtértek közül pedig Han Pritcher volt a leghasználhatóbb; ezúttal már altábornagyi rangban találkozunk vele.

Az Alapítvány szolgálatában Han Pritcher még százados volt, s a földalatti demokratikus ellenzék tagja. Amikor az Alapítvány ellenállás nélkül az Öszvér kezébe hullott, Pritcher az Öszvér ellen harcolt. Vagyis amíg meg nem tért.

Megtérését, a szokásostól eltérően, nem az érvek meggyőző erejének köszönhette. Ezzel Han Pritcher nagyon is tisztában volt. Azért változott meg, mert az Öszvér, mutáns lelki hatalmával, tökéletesen a maga céljaihoz tudta idomítani a közönséges halandókat. Nem mintha ellenére lett volna a dolog. Ez így volt rendjén. A megtérés fölött érzett öröm a legfőbb ismérve volt magának a megtérésnek. Han Pritchert azonban már teljesen közömbösen hagyta ez az ügy.

És ez a veterán űrhajós és hírszerző ügynök most a galaxis távoli vidékeiről, a Szövetség határain túlról visszatérőben, ahová ötödik nagyobb expedícióját vezette, szinte gyermeki örömet érzett arra a gondolatra, hogy hamarosan az első polgár színe elé kerül. Arca – ez a sima fából faragott komor ábrázat, amely a mosolytól szinte azon nyomban megrepedt volna – nem árult el semmit, de nem is volt szükség semmilyen külső jelre. Az Öszvér meglátta az érzelmeket, a legparányibbat is, akárcsak a közönséges ember a szempilla rebbenését.

Pritcher a volt alkirályi hangárokban hagyta légi kocsiját, és az előírásoknak megfelelően gyalog tette meg az utat a palotáig. A jó másfél kilométeres nyílegyenes pálya kihalt és csendes volt. Pritcher tisztában volt azzal, hogy a palota több négyzetkilométeres területén nem talál egyetlen őrre, egyetlen katonára, egyetlen fegyveres alakra sem.

Az Öszvérnek nem volt szüksége őre.

Az Öszvér legjobb, legerősebb őrizője ő maga volt.

Pritcher fülében halkan visszhangzottak saját léptei, amint fölmagasodtak előtte a ragyogó, valószínűtlenül légies és hihetetlenül erős fémfalak a késői Birodalom építészetének jegyeit viselő merész, túltengő és nyugtalan árkádok alatt. A palota hallgatag tömbje lebegni látszott a pusztaság közepén, a távolban derengő népes város fölé magasodva.

A palotában lakott – egymagában – az az ember, akinek mutáns lelki képességeitől függött az új arisztokrácia, de a Szövetség egész rendszere is.

A tábornok előtt súlyosan föltárult az óriási, sima ajtó. Rálépett a széles, meredek rámpára, amely megindult fölfelé. A hangtalan lift sebesen suhant vele a magasba. Egy dísztelen ajtócska előtt találta magát, a palota csillogó tornyai közül a legfelsőn, az Öszvér magánszobájának a küszöbénél.

Az ajtó feltárult.

Bail Channis fiatal és megtérítetlen volt. Vagyis magyarán: az Öszvér nem alakította át az érzelmi világát. Ez megmaradt ugyanolyannak, amilyenné az öröklődés és a későbbi környezeti behatások formálták. De neki ez is megfelelt.

Alig harmincéves létére kiváló reputációnak örvendett a fővárosban. Jóvágású és szellemes volt, következésképp sikeres a társaságban. Értelmes és magabiztos volt, következésképp az Öszvérnek jó véleménye volt róla. És mindkét sikerével nagyon is meg volt elégedve.

S most első ízben az Öszvér is a színe elé rendelte.

Fürgén lépkedett a csillogó, széles úton, amely nyílegyenesen vezetett az alumíniumszivacs tornyokhoz – Kalgan egykori alkirályának a rezidenciájához, aki a régi császárok nevében kormányzott; később a független kalgani uralkodó hercegek kormányoztak innen, akik már csak önmaguknak tartoztak felelősséggel; most pedig a Szövetség első polgára székelt itt, immár saját birodalmának az uraként.

Channis halkan dudolászott maga elé. Percig sem kétkedett, mi van a dolog mögött. Persze hogy a Második Alapítvány! Az a mindenütt jelen levő mumus, amelynek a puszta gondolata elegendő volt ahhoz, hogy az Öszvér föladja a határtalan terjeszkedés politikáját, és óvatos várakozásba dermedjen. Hivatalosan ezt konszolidációnak nevezték.

S most ezek a híresztelések – ki képes elejét venni a szóbeszédnek? Hogy az Öszvér ismét támadásba lendül. Hogy rájött, hol rejtőzik a Második Alapítvány, és meg fogja támadni. Hogy az Öszvér megegyezett a Második Alapítvánnyal, és fölosztják egymás között a galaxist. Hogy az Öszvér belátta, nem is létezik Második Alapítvány, ezért ráteszi a kezét az egész galaxisra.

Se vége, se hossza az előszobai találgatásoknak. Nem ez volt az első eset, hogy ilyen híresztelések szárnyra kaptak. De most mintha több alapjuk lett volna – elegendő ok az ujjongásra mindenféle szabad és tettvágytól feszülő léleknek, akinek a háború, a katonai kaland és a politikai zűrzavar volt az éltető eleme, s fulladozott a béke és biztonság posványában.

Bail Channis is ezek közé tartozott. Nem félt a rejtelmes Második Alapítványtól. Ami azt illeti, nem félt ő az Öszvértől sem, amivel nemegyszer el is hencegett. Alkalmasint akadt olyan, aki ferde szemmel nézte, hogy fiatal létére így megtollasodott, s a lelke mélyén alig várta, hogy megüsse a bokáját ez a szépfiú, aki gátlástalanul csúfot űzött az Öszvér külső megjelenéséből és remeteéletmódjából. Senki sem merészelte követni a példáját, és csak kevesen mertek nevetni a tréfáin; de amikor látták, hogy a haja szála sem görbül meg, egyszerre megnőtt a tekintélye.

Channis ajkára rögtönzött szavak tolultak a dúdolt dallam ritmusában. Értelmetlen szavak, csak ez a sor tért vissza refrénszerűen: reszkessen az a hitvány Második Alapítvány.

A palotához ért.

Közeledtére súlyosan föltárult az óriási, sima ajtó. Rálépett a széles, meredek rámpára, amely megindult fölfelé. A hangtalan lift sebesen suhant vele a magasba. Egy kis, dísztelen ajtó előtt találta magát, a palota csillogó tornyai közül a legfelsőn, az Öszvér magánszobájának a küszöbénél.

Az ajtó föltárult.

A férfi, akinek az Öszvéren kívül nem volt más neve, s az első polgáron kívül más címe, a kifelé átlátszó falon át a látóhatár szélén magasodó fényes várost nézte.

A leereszkedő félhomályban földerengtek a csillagok – egy sem volt közöttük, amely ne adózott volna hódolattal neki.

A gondolatra kesernyés mosolyra húzódott a szája. A hódolatuk olyan személyiségnek szólt, akit csak kevesen láttak.

Nem az az ember volt ő, az Öszvér, akin bárki is a szemét legeltetné, vagy gúnyos mosoly nélkül megállná a látását. Alig ötvenöt kilója százhetvenkét centiméterre nyújtózott ki. Csupa csont, vézna tagjai sután és esetlenül fityegtek cingár törzsén; ványadt arca pedig szinte eltűnt félarasznyira előremeredő húsos ormánya mögött.

Egyedül a szeme hazudtolta meg az Öszvér gúnyrajzra emlékeztető alakját. Tekintetének bársonyossága sehogyan sem illett a galaxis legnagyobb hódítójához, s e bársonyosság mélyén mindig ott rejtőzött egy kis szomorúság.

A városban meg lehetett találni mindazt az örömöt, amelyet egy fényűző világnak a fényűző fővárosa csak nyújtani képes. Az Alapítványon is felüthette volna a székhelyét; ez volt frissen meghódolt ellenségei közül a legerősebb, csakhogy messze kiesett, lévén a galaxis legkülső peremén. A Kalgan, az arisztokráciának ez a régi szórakozóhelye központibb fekvésű, s hadászati szempontból megfelelőbb volt.

A város hagyományos vidámságában azonban, amelyet még tovább fűtött a soha nem hallott jólét, az Öszvér nem lelt békességre.

Féltek tőle, és engedelmeskedtek neki, s talán még tisztelték is, de csak jókora távolságból. Ki is tudna azonban megvetés nélkül szemet emelni rá? Csak az, akit megtérített. De mire megy ezek művi hűségével? Se íze, se bűze. Aggathatott volna magára címeket, bevezethetett volna szertartásrendet, és kigondolhatott volna ceremóniákat – de mit ért volna el vele? Még mindig jobb – vagy legalábbis nem rosszabb – az első polgár álarca mögé rejtezni.

Kíméletlen dac izzott föl benne. A galaxis egyetlen morzsája sem menekülhet meg előle. Már öt éve, hogy elásta itt magát, és meg sem moccan a láthatatlan, hallhatatlan, ismeretlen Második Alapítvány szüntelen, megfoghatatlan és az egész űrt elárasztó fenyegetése miatt. Harminckét éves múlott. Még nem öreg – de már öregnek érzi magát. Teste, mutáns lelkierejét megcsúfolva, törékeny volt.

Minden csillag! Minden csillag, amelyet csak befogad a tekintete, s ami azon túl van! Egy sem menekülhet meg előle!

Bosszút állni mindeneken. Az emberiségen, amelyen kívül rekedt. A galaxison, amelybe nem illik bele.

Feje fölött megvillant a jelzőlámpa hideg fénye. Követni tudta annak az útját, aki a palota területére lépett, és egyidejűleg – mintha a félhomály magánya fölerősítette és megélesítette volna mutáns érzékeit – megérezte, amint az érzelmi hullámok lágyan elárasztják agysejtjeit.

Erőfeszítés nélkül azonosítani tudta az alakot. Pritcher volt.

Az egykori Alapítvány Pritcher kapitánya. Az a Pritcher kapitány, akit leintett és semmibe vett a szúrágta kormány bürokráciája. Az a Pritcher kapitány, akit ő kiemelt a kisszerű kémkedés mocsarából, és tisztára mosott. Az a Pritcher kapitány, akiből előbb ezredest, majd tábornokot faragott; akinek az egész galaxist adta oda porondul.

Amilyen makacs lázadóként kezdte, olyan hűséges eb lett. És hűsége mégsem a haszonból, nem is a hálából vagy a tisztes viszonzásból fakadt: hűsége művi volt, a megtérítésnek köszönhette.

Az Öszvér világosan látta a hűségnek és a szeretetnek azt a letörölhetetlen burkát, amely Han Pritcher érzelemvilágának legkisebb rezdülését is átszínezte, s amelyet öt évvel ezelőtt ő maga helyezett bele az agyába. Lelke mélyén ott szunnyadtak egy eredendően makacs, a szabályokat nem tűrő, idealista egyéniség jelei, ezeket azonban többé maga az Öszvér is alig-alig tudta fölismerni.

A háta mögött kinyíló ajtó felé fordult. Az átlátszó fal áttetszővé homályosult, s az alkonyat bíborfénye átadta helyét az atomsugárzás fehéren elomló világosságának.

Intett, s Han Pritcher helyet foglalt. Az Öszvér magánkihallgatásain nem volt helye semmiféle meghajlásnak, térdre ereszkedésnek vagy egyéb szertartásosságnak. Az Öszvér egyszerűen első polgár volt. Megszólítása: uram. Jelenlétében bárki leülhetett, vagy ha úgy adódott, akár hátat is fordíthatott neki.

Han Pritcher számára mindez a biztos – és magabiztos – hatalom jele volt, és megelégedettséggel töltötte el a szívét.

Az Öszvér kezdte a beszédet:

– Tegnap megkaptam összefoglaló jelentését. Nem tagadom, Pritcher, némi lehangoltsággal olvastam.

A tábornok a homlokát ráncolta.

– El tudom képzelni; de hát mi más következtetésre juthattam volna? Uram, egyszerűen nem létezik a Második Alapítvány.

Az Öszvér fontolgatta magában a hallottakat, aztán lassan ingatni kezdte a fejét, mint már megszokhatták nála hasonló alkalmakkor.

– És Ebling Mis bizonysága? Ne feledkezzék meg Ebling Mis bizonyságáról!

Nem először mondta ezt. Pritcher kész volt a válasszal:

– Lehet, hogy Mis az Alapítvány legnagyobb pszichológusa volt, Hari Seldonhoz képest azonban nem volt több egy csecsemőnél. Amikor Seldon műveit tanulmányozta, az ön agyának fölcsigázó ingere hatott rá. Lehet, hogy megviselte a hajsza. Lehet, hogy tévedett. Uram, bizonyos, hogy tévedett.

Az Öszvér sóhajtott. Ösztövér nyakán előrebillenő arca gyászos kifejezést öltött.

– Ha csak egy percig élt volna még! Már a nyelve hegyén volt, hogy kibökje, hol van a Második Alapítvány. Mert higgye el, tudta, hogy hol van. Nem kellett volna visszavonulnom. Nem kellett volna tétlen várakozással annyi időt elfecsérelnem. Öt esztendő ment el – semmire.

Miként is ítélhette volna el a tábornok uralkodójának ezt az elmerengő gyengeségét? Ellenőrzés alatt álló agya ezt nem engedte meg neki. Ehelyett zavarodottság vett erőt rajta, bizonytalan feszengés.

– De hát – mondta – mi más magyarázat lehetne, uram? Ötször keltem útra. Ön jelölte ki az útvonalamat, és egyetlen aszteroida sem kerülte el a figyelmemet. Háromszáz éve, hogy a régi Birodalomból való Hari Seldon állítólag két Alapítványt hozott létre, hogy a halódó Birodalom helyére lépő új Birodalom magvául szolgáljanak. Száz évvel Seldon után az Alapítvány híre – amelyet oly jól ismerünk – az egész Perifériára, százötven évvel Seldon után – a régi Birodalommal vívott utolsó ütközet idején – pedig már az egész galaxisra kiterjedt. S most már háromszáz év telt el – és hol van az a titokzatos Második Alapítvány? A Tejút egyetlen zugában sem hallottak felőle.

– Ebling Mis azt mondta, hogy a titokzatosság homályába burkolózott. Gyengesége csak a homályban terebélyesedhet erővé.

– Ez a titokzatosság már a nemlétezés határát is súrolja.

Az Öszvér ráemelte bizalmatlanságtól izzó szemét.

– Nem! Létezik! – Csontos ujját a tábornok mellének szegezte. – Kissé változtatni fogunk a taktikán.

Pritcher homloka elborult.

– Önmaga akar útnak indulni? Bátorkodom lebeszélni róla.

– Ugyan, erről szó sem lehet. Magának kell még egyszer – és utoljára – útra kelnie. Csakhogy egy társparancsnokkal.

Szavait hallgatás fogadta, melyet kisvártatva Pritcher érdes hangja szakított meg:

– Kivel, uram?

– Van itt a Kalganon egy fiatalember. Bail Channis.

– Sohasem hallottam róla, uram.

– Én sem hiszem, hogy hallott volna róla. De fürge észjárású, igyekvő fiatalember – és nincs megtérítve.

Pritcher előreugró álla egy pillanatra megremegett.

– Nem látom be ennek az előnyeit.

– Egy előnye van, Pritcher. Ön leleményes és tapasztalt férfi. Jól szolgál engem. Csakhogy meg van térítve, s csupán az irántam való művi és tehetetlen hűség mozgatja. Amikor kiemeltem a magával született mozgatórugókat, velük együtt valami mást is elvesztett, valamilyen rejtett hajtóerőt, amelyet én aligha pótolhatok.

– Én ezt, uram, egyáltalán nem éreztem – mondta Pritcher komoran. – Nagyon jól vissza tudom idézni, amikor még az ellensége voltam. Egy cseppet sem érzem magam alábbvalónak.

– Persze hogy nem – rándult mosolyra az Öszvér ajka. – Ám aligha objektív bíró ebben az ügyben. Ez a Channis viszont önmagáért igyekszik. Tökéletesen megbízható – bár csak önmagához lojális. Tisztában van azzal, hogy az én hátamon lovagol, és mindent megtesz azért, hogy növelje a hatalmamat, mert így tovább és messzebb törhet dicső célok felé. Ha magával megy, az ő fürkésző tekintetét ösztökélni fogja az a plusz hajtóerő, hogy a saját javát is keresi.

– Ez esetben – makacskodott még mindig Pritcher – miért nem veszi le rólam a térítést, ha úgy gondolja, hogy ez javítana rajtam? Nem hinném, hogy valaha is tartania kellene tőlem.

– De igen, Pritcher. Amíg a kezem – vagy a fegyverem – ügyébe esik, addig biztos vagyok a hűségében. Ha viszont kiengedném a markomból, a következő pillanatban már nem élnék.

A tábornok orrcimpái kitágultak.

– Fáj, hogy ezt gondolja rólam.

– Nem akarom megbántani, de fogalma sem lehet róla, miként érezne, ha érzéseit természetes ösztönei sarkallnák. Az emberi szellem nem tűri a kötőféket. A közönséges emberi hipnotizőr éppen ezért képtelen arra, hogy az akarata ellenére bárkit is hipnotizáljon. Én képes vagyok rá, mert én nem vagyok hipnotizőr; és higgye el, Pritcher, nem szívesen néznék szembe azzal a haraggal, amelyet most képtelen kimutatni, sőt amelyről azt sem sejti, hogy magában lakozik.

Pritcher lehajtotta a fejét. Bensőjébe belemart a tehetetlenség érzése, s tompa ürességet hagyott maga után. Nagy nehezen kinyögte:

– De hát hogyan bízhat meg ebben az emberben? Mármint fönntartás nélkül, mint ahogyan bennem, a megtértben megbízhat.

– Annyira talán mégsem. Ezért kell magának is vele mennie. Nézze, Pritcher – az Öszvér beletemetkezett a nagy fotelba, amelyben úgy hatott, mintha egy fogpiszkáló izegne-mozogna szögletesen a puha háttámla előtt –, ha a fickó netán belebotlana a Második Alapítványba, és esetleg eszébe jutna, hogy hasznosabb lenne, ha vele és nem velem szövetkezne… érti, ugye?

Pritcher szemében mély megelégedettség fénye gyulladt ki.

– Így már jobb, uram.

– Na látja. De ne feledje, hogy amennyire csak lehet, szabadjára kell engednie a gyeplőt.

– Igenis.

– És még valamit, Pritcher. A fiatalember jóképű, kellemes és fölöttébb elbájoló. Nehogy ez megtévessze. Mert különben veszélyes és gátlástalan alak. Kellőképpen vértezze fel magát, ha a közelébe kerül. Végeztem.

Az Öszvér újból magára maradt. Eloltotta a fényt, s a szemközti fal ismét átlátszóvá olvadt. Az ég bíborba öltözött, a város halványan derengett.

Mi végre töri magát? És ha mindenek fölött ő fog uralkodni? Ettől talán a Pritcher-féle alakok nem lesznek többé délcegek és magasak, magabiztosak és erősek? Bail Channis talán megcsúnyul? Vagy ő maga megváltozik?

Átkozott kétségek! Mi hát az a cél, amelyet kerget?

Feje fölött megvillant a jelzőlámpa hideg fénye. Követni tudta annak útját, aki a palota területére lépett, és szinte akarata ellenére megérezte, amint az érzelmi hullámok lágyan elárasztják az agysejtjeit.

Könnyedén fölismerte az alakot: Channis volt. Nála szó sem lehetett egyszínűségről: megérezte benne az erős szellem primitív tarkaságát, amelyet kizárólag a világegyetem kusza rendetlensége gyúrt és alakított. Hullámok és szökőárak lebbentek át ezen az agyon. A felszínén óvatosság folyt szét vékony, csillapító hártyaként, rejtett ráncaiban azonban föl-fölsejlettek a cinikus közönségesség nyomai. Beljebb sebesen áramlott az önérdek és az önzés folyója, amelyben itt-ott megcsillant egyfajta durva humor – legbelül pedig mindent kitöltött a becsvágy mély, csendes tava.

Az Öszvér tudta, hogy egyetlen könnyed mozdulattal gátat emelhetne, majd a sodrás útjába kilöttyinthetné s új mederbe terelhetné a tavat; az egyik forrást kiszáríthatná, és újakat fakaszthatna. De mi végre? Ha Channis fürtös fejét mélységes hódolatra hajtaná, ettől talán megszűnne az ő torzsága, amely arra készteti, hogy a napvilág elől az éjszaka homályába meneküljön, és remeteként éljen abban a birodalomban, amelyben senki sem merte vitatni, hogy ő az úr?

A háta mögött kinyíló ajtó felé fordult. Az átlátszó fal áttetszővé homályosult, s az alkonyat bíborfénye átadta helyét az atomsugárzás fehéren elomló művilágosságának.

Bail Channis könnyed mozdulattal helyet foglalt.

– Nem ért egészen váratlanul ez a megtiszteltetés, uram – mondotta.

Az Öszvér mind a négy ujjával megvakarta az ormányát, és hangja némi ingerültségről árulkodott

– És miért, ha szabad érdeklődnöm?

– Mondjuk, hogy megérzés. Hacsak nem akarom beismerni, hogy helyt adok a híreszteléseknek.

– Híreszteléseknek? Melyeknek a több tucat közül?

– Azoknak, amelyek azt állítják, hogy a Galaktikus Offenzíva megújítását tervezi. Bízom abban, hogy így áll a dolog, és megfelelő részt vállalhatok benne.

– Így hát azt hiszi, hogy létezik a Második Alapítvány?

– Miért ne? Annál érdekesebb lenne az ügy.

– Még érdekesnek is találja?

– Mi az hogy! A titokzatosságát! Tudna tán jobb táplálékot a mendemondák számára? Az utóbbi időben egyebet se látni az újságok mellékleteiben, ami nyilván sok mindent elárul. A Kozmosz egyik belső munkatársával olyan világról íratott egy rémmesét, amelyet tiszta észlények népesítenek be – ez lenne a Második Alapítvány –, és ezek a lények olyan nagyságrendű szellemi erőket fejlesztettek ki, amelyek a fizikai tudomány számára ismert legnagyobb energiákkal is fölveszik a versenyt. Űrhajókat képesek több fényévnyi távolságból szétmállasztani, bolygókat kizökkenteni a pályájukról.

– Ez mind érdekes, elismerem. De magának mi a véleménye? Elhiszi ezt a szellemierő-mesét?

– A galaxisra, dehogyis! Csak nem gondolja, hogy ilyen lények megmaradnának a saját bolygójukon? Ugyan, kérem! Szerintem a Második Alapítvány azért rejtőzik el, mert gyengébb, mint hinnénk.

– Ebben az esetben nem kell sokat magyaráznom. Mit szólna hozzá, ha egy expedíció élén elindulna a Második Alapítvány fölkutatására?

Egy pillanatra úgy tűnt, hogy az események egy icipicit gyorsabban rohanták meg Channist, mint amire föl volt készülve. Mintha lenyelte volna a nyelvét, hosszú hallgatásba dermedt.

– Nos? – sürgette az Öszvér szárazon.

Channis a homlokát ráncolta.

– Készséggel. De merre induljak el? Van valami közelebbi támpontja?

– Pritcher tábornok el fogja kísérni.

– Így hát nem én leszek a vezető?

– Várja ki a végét! Figyeljen ide, maga nem az Alapítványra való. Ha nem tévedek, a Kalganon született. Igen. Így hát csak homályos ismeretei lehetnek a Seldon-tervről. Amikor az Első Galaktikus Birodalom hanyatlásnak indult, Hari Seldon, aki pszichohistorikus csoportjával a jövő történelmét satnya korunk számára már hozzáférhetetlen matematikai eszközökkel vizsgálta, két Alapítványt hozott létre a galaxis két végén azért, hogy a lassan kibontakozó gazdasági és szociológiai erők a Második Birodalom kristályosodási pontjává sűrűsítsék őket. Hari Seldon erre a folyamatra ezer esztendőt tervezett be – az Alapítványok nélkül harminc évezredig is eltartott volna. Velem azonban nem számolhatott. Velem, a mutánssal a pszichohistória nem tud mit kezdeni, mivel csak a nagy számok statisztikai átlagával képes dolgozni. Érti?

– Tökéletesen, uram. De hogy kerülök én ide?

– Hamarosan az is kiderül. Én a galaxist már most egyesíteni akarom, és Seldon ezeréves célját háromszáz év alatt el akarom érni. Az egyik Alapítvány – a természettudósok világa – tovább virágzik, uralmam alatt! A Szövetség rendje és jóléte olyan atomfegyverek létrehozására ösztönözte, amelyekkel semmi sem szállhat szembe a galaxisban – kivéve talán a Második Alapítványt. Ezért kell jobban megismernem. Pritcher tábornoknak az a határozott véleménye, hogy egyáltalán nem is létezik. Nekem más a meggyőződésem.

– Mire alapozza ezt, uram? – kérdezte Channis óvatosan. Az Öszvér szavai átforrósodtak a haragtól:

– Arra, hogy a befolyásom alá vont elmékhez hozzányúltak. Finoman! Óvatosan! De nem eléggé óvatosan ahhoz, hogy észre ne vegyem. És ezek a beavatkozások egyre gyakoribbak, és a legrosszabbkor sújtanak le a kulcsembereimre. Érti most már, miért tartott vissza az óvatosság az utóbbi években attól, hogy továbbmozduljak?

– És itt jön a maga értéke. Pritcher tábornok a legjobb emberem, akit még az enyémnek mondhatok, ennélfogva nincs többé biztonságban. Persze neki sejtelme sincs erről. Maga viszont megtérítetlen, következésképpen nem rí le magáról az első pillantásra, hogy az Öszvér embere. Ezért a Második Alapítványt hosszabb ideig megtévesztheti, mint az embereim közül bárki; talán éppen a kellő ideig. Érti most már?

– Hát… igen. De bocsássa meg, uram, ha megkérdezem: hogyan mutatkozik meg ez a beavatkozás az emberein, honnan tudjam, ha netán Pritcher tábornokhoz is hozzányúlnak? Visszatérítik őket? Hűtlenek lesznek?

– Nem. Mondtam, hogy alig lehet észrevenni. Annál aggasztóbb a dolog, minél nehezebben lehet fölismerni, és néha azért nem merek cselekedni, mert nem vagyok biztos benne, hogy vajon a kulcsemberemre magától jött rá a bolondóra, vagy pedig babráltak az agyával. A hűségével semmi baj, csupán a kezdeményezőkészsége és a találékonysága tűnik el. Látszólag teljesen normális az illető, mindössze semmi hasznát sem vehetem. Az elmúlt évek folyamán hat ilyen esetem volt. A legjobb embereim. – A szája sarka keserűen lefittyedt. – A kiképzőtáboraimat bíztam rájuk, és az a legőszintébb kívánságom, nehogy döntést sürgető kényszerhelyzetbe kerüljenek.

– És ha… uram… nem a Második Alapítvány a ludas? Hanem egy Önhöz hasonló valaki – egy másik mutáns?

– Akkor nem volna ilyen alapos, ilyen körültekintő a tervezés. Ha egyvalakinek a keze volna benne, neki sokkal sietősebb lenne a dolga. Ó, nem, itt egy egész világról van szó, és maga lesz a fegyverem ellene!

Channis szeme fölcsillant.

– Boldog vagyok, hogy nekem jut ez a megtiszteltetés.

Az Öszvér figyelmét nem kerülte el ez az érzelmi fölbuzdulás.

– Igen, maga nyilván azt hiszi, hogy különleges szolgálatáért különleges jutalom jár – talán az örökömbe is léphet. Ez mind igaz. De ne felejtse el, hogy a büntetések is különlegesek. Érzelmi mutatványaim nem merülnek ki azzal, hogy hűséget gerjesztek az emberekben.

És a keskeny ajkakon baljós kis mosoly jelent meg, amire Channis rémülten talpra ugrott.

Egy pillanatra, egyetlen futó pillanatra Channis úgy érezte, mintha a rémület korbácsa sújtott volna le rá. Őrjítő fájdalom villáma hasított belé, és homályosította el az elméjét, ám nyomban el is lobbant. Semmi sem maradt utána, csak izzó düh.

– A düh nem segít – szólalt meg az Öszvér –, ne is próbálja eltitkolni. Belelátok magába. Jól vésse az elméjébe: ezt a bizonyos dolgot fokozni lehet, és fönn lehet tartani. Érzelmi sarkantyúmmal már halálra hajszoltam embereket, és mondhatom, ennél kegyetlenebb halált elgondolni is nehéz.

Majd némi szünet után hozzátette:

– Elmehet.

Az Öszvér újból magára maradt. Kioltotta a fényt, és a szemközti fal ismét átlátszóvá olvadt. Az ég fekete volt, és a fölkelő galaxislencse gyöngyházcsillogása egyre jobban betöltötte az űr bársonyos mélységeit.

Megszámlálhatatlan csillagból állt ez a ködfelhő, fényük egyetlen folttá olvadt össze.

És mindez az övé lesz.

Még egy utolsó tennivaló maradt, aztán álomra hajthatja a fejét.

Elsőközjáték

A Második Alapítvány Végrehajtó Tanácsa éppen ülésezett. Számunkra ki-ki csak egy-egy hang. Pillanatnyilag sem az ülés pontos helyének, sem a jelenlévők kilétének nincs jelentősége.

Ha szigorúan vesszük, még arra sem gondolhatunk, hogy az ülés egy-egy részletét pontosan visszaadjuk – hacsak nem akarjuk kockára tenni az érthetőségnek azt a minimumát, amelyet joggal elvárhatnak tőlünk.

Pszichológusokkal van dolgunk – és nem is akármilyen pszichológusokkal. Ha úgy tetszik: pszichológiai beállítottságú tudósokkal. Vagyis olyanokkal, akiknél a tudományos gondolkodás alapkoncepciója minden számunkra ismert orientációtól eltérő irányba mutat. Azoknak a tudósoknak a „pszichológiája”, akik a természettudomány vizsgálati módszereiből elvont axiómák közepette nőttek föl, csak nagyon halványan emlékeztet az igazi PSZICHOLÓGIÁRA.

Ennél tovább nem is mehetek, mert hiába magyaráznám a vaknak, mi a szín, különösen mivel jómagam sem vagyok kevésbé vak, mint az olvasóim.

Elég az hozzá, hogy az egybegyülekezett szellemek tökéletesen kiismerték magukat egymás működésében, nemcsak az elméleti alapok különös voltából kifolyólag, hanem mert ezt az elméletet hosszú időn keresztül az egyes személyekre konkrétan is alkalmazták. A beszédre, ahogy azt mi ismerjük, nem volt szükségük. Egy mondattöredék szinte már bőbeszédű fecsegésnek tűnt. Egy intés, egy dörmögés, egyetlen fintor, sőt még egy jelentőségteljesen közbeiktatott szünet is információs magot hordozott.

Így hát vesszük magunknak a bátorságot, és a tanácskozás egy rövid szakaszát lefordítjuk azokra a végsőkig körülhatárolt szókombinációkra, amelyek nélkül a gyerekkortól a természettudományos gondolkodásra nevelkedett értelem nem képes meglenni – vállalva azt a kockázatot is, hogy a finom részleteket nem tudjuk visszaadni.

Egy „hang” tűnt ki a többi közül, s ez ahhoz a személyhez tartozott, akit nevezzünk egyszerűen az első szólónak.

Éppen ő beszélt:

– A napnál világosabb most már, mi zabolázta meg az Öszvér kezdeti fékevesztett iramát. Nem mondhatnám, mintha ez jó fényt vetne a… hm… a helyzet megszervezésére. Hiszen kis híján a nyomunkra bukkant azáltal, hogy az Első Alapítvány pszichológusnak nevezett egyik tagjának mesterségesen fölgerjesztette az agyenergiáját. Ezt a pszichológust abban a pillanatban ölték meg, amikor már-már elárulta fölfedezését az Öszvérnek. A gyilkossághoz vezető események sora a Harmadik Fázisig elvezető számítások ellenére csupa véletlen volt. Talán folytassa.

Hangjának lejtésével jelezte, hogy az ötödik szólón a sor.

– Bizonyos, hogy a helyzet kicsúszott a kezünkből – kezdte az zord hangon. – Persze nagy erő támadása ellen szinte semmit sem tehetünk, főleg akkor, ha olyan szellemi tünemény támad nekünk, mint az Öszvér. Az Öszvér röviddel azután, hogy pontos legyek: fél évre rá, hogy az Első Alapítvány elfoglalásával galaktikus jelentőségre tett szert, már a Trantoron ült. Újabb fél év, és itt lett volna; az esélyek nyomasztó módon ellenünk játszottak, hogy pontos legyek: 96,3 plusz-mínusz 0,05 százalék arányban. Nem kevés időt szántunk rá, hogy kielemezzük azokat az erőket, amelyek útját szegték. Természetesen azzal eleve tisztában voltunk, mi űzte őt előre. Mindannyiunk számára nyilvánvaló, milyen belső következményei vannak testi idomtalanságának és páratlan szellemi képességeinek. Mégis csak a Harmadik Fázis feltárása után – és csupán utólag – tudtunk rájönni arra az eshetőségre, hogy egy iránta őszinte vonzalmat érző emberi lény jelenlétében rendhagyó cselekedetre ragadtathatja magát.

– És mivel egy ilyen rendhagyó cselekedet attól függ, hogy a megfelelő pillanatban jelen legyen az a másik személy, ennyiben az egész dolog a véletlenen múlt. Ügynökeink biztosra veszik, hogy az Öszvér pszichológusát egy lány ölte meg, egy lány, aki iránt az Öszvér érzelmileg megalapozott bizalmat táplált, s akit éppen emiatt nem vont szellemi ellenőrzése alá – egyszerűen azért, mert a lány kedvelte őt.

– Az óta az esemény óta, amely alapos leckét adott föl nekünk – s ha valakit érdekelnek a részletek, a Központi Könyvtár számára matematikai levezetés készült a dologról –, az Öszvért olyan szabályellenes módszerekkel tartjuk távol, amelyekkel napról napra kockára tesszük az egész seldoni Tervet. Ennyit akartam mondani.

Az első szóló várt egy percig, hogy a jelenlevők maradéktalanul megemésszék a hallottakat, aztán így szólt:

– A helyzet tehát fölöttébb ingatag. Seldon eredeti Terve pattanásig feszült – és hangsúlyoznom kell, hogy az előrelátás megbocsáthatatlan hiánya miatt az egész ügyben csúfos kudarcot vallottunk –, s most félő, hogy az egész Terv meghiúsul. Az idő kicsúszik a kezünkből. Azt hiszem, hogy csak egyetlen megoldás maradt a számunkra, és ez sem kockázatmentes. Hagynunk kell, hogy az Öszvér bizonyos értelemben ránk találjon.

Újabb szünetet tartott, hogy összegezze a reakciókat, aztán hozzátette:

– Ismétlem: bizonyos értelemben.

2. Két férfi az Öszvér nélkül

A hajó útra készen várakozott. Minden együtt volt, csak az úti cél hiányzott. Az Öszvér a Trantort javasolta, ezt a csontvázat, amely az emberi történelem legnagyobb birodalmának fölülmúlhatatlan galaktikus székhelyéből hátramaradt; ezt a halott bolygót, amely egykor a világ egyetlen volt.

Pritchernek nem nagyon fűlt hozzá a foga. Ez a kitaposott ösvény semmi újjal sem kecsegtetett.

Bail Channisra a hajó navigációs fülkéjében bukkant rá. A fiatalember göndör haja gondosan el volt igazítva a fején (csupán egyetlen tincs – mintegy szándékosan – hullott a homlokába); pontosan illett mosolyra villanó szép fogsorához. A feszes tartású tiszt bizonytalan ellenszenvet érzett a másik iránt.

Channisról lerítt az izgatottság.

– Pritcher, ez nem lehet véletlen!

– Nem tudom, miről beszél – vetette oda a tábornok hidegen.

– Nos… Különben húzzon ide egy széket, öregem, és figyeljen. Átnéztem a jegyzeteit. Nagyszerűek!

– Hm… örülök, hogy úgy találja.

– Csakhogy kérdés, vajon maga is arra a következtetésre jutott-e, mint én. Próbálta valaha is deduktív módon megközelíteni a problémát? Jó, jó, maga találomra átfésüli a csillagokat, és ki tagadná, hogy jókora területet bejárt ez alatt az öt expedíció alatt. Ez mind igaz. De kiszámította-e, mennyi időbe telne, ha ilyen ütemben minden ismert világot be akarna járni?

– Igen. Nem is egyszer. – Pritchernek semmi kedve sem volt hozzá, hogy elébe menjen a fiatalembernek, de nem mulaszthatta el az alkalmat, hogy kifürkéssze a másik gondolkodását – ezt a zabolátlan, ennélfogva kiszámíthatatlan szellemet.

– Nos, tegyük föl, hogy elemzés útján megpróbáljuk tisztázni, mit is keresünk tulajdonképpen.

– A Második Alapítványt – felelte Pritcher komoran.

– Egy pszichológus alapítványt – helyesbített Channis –, amely ugyanolyan gyöngén van eleresztve a természettudomány dolgában, mint ahogy az Első Alapítvány volt a pszichológiában. Maga az Első Alapítványról való, nem úgy, mint én. Nyilván belátja, mire megy ki a játék. Meg kell találnunk egy világot, amely a szellem jogarával kormányoz, miközben természettudományos szempontból nagyon is elmaradott.

– Az egyiknek mi köze a másikhoz? – vitatkozott Pritcher higgadtan. – Ez a mi világszövetségünk a természettudományok fejlettsége szempontjából nem elmaradott, bár uralkodónk ereje szellemi hatalmában gyökerezik.

– De neki rendelkezésére áll, mint kútforrás, az Első Alapítvány – hangzott a kissé türelmetlen válasz –, és a galaxisban nincs még egy másik gyűjtőhelye a tudásnak. A Második Alapítványt a széthullott Galaktikus Birodalom szikkadt morzsái között kell keresnünk. Szénakazalban a gombostűt.

– Vagyis maga azt állítja, hogy a Második Alapítvány egyrészt megfelelő szellemi erővel rendelkezik ahhoz, hogy a világok egy csoportján uralkodjék, holott másrészt fizikailag gyámoltalan.

– Viszonylag gyámoltalan. A satnya szomszédok ellen meg tudja védelmezni magát. Az Öszvér fölserkenő erejével, fejlett atomgazdaságával azonban nem szállhat szembe. Különben mért ez a nagy rejtőzködés már attól fogva, hogy Hari Seldon útjára indította? A maga Első Alapítványa bezzeg nem csinált titkot a létezéséből, és Seldon már akkor sem rejtegette, amikor háromszáz évvel ezelőtt csupán egy védtelen város volt egy magányos bolygón.

Pritcher barna arcára gúnyos mosoly telepedett.

– És most, miután végére ért mélyenszántó elemzésének, lenne szíves végighallgatni azoknak a királyságoknak, köztársaságoknak, bolygóállamoknak és különféle diktatúráknak a névsorát, amelyek ott kint, abban a politikai vadonban megfelelnek az ön leírásának, nem is beszélve még egy sor egyéb tényezőről?

– Ezek szerint mindezt számításba vették? – Channis semmit sem engedett nyegleségéből.

– Természetesen itt hiába keresné, de minden részletre kiterjedő leírással rendelkezünk az Átellenes Periféria politikai rendszeréről. Csak nem tételezte föl tán, hogy az Öszvér vaktában fog neki a dolognak?

– Akkor hát – kérdezte a fiatalember magabiztos hetykeséggel – mi a véleménye a Tazenda Oligarchiáról?

Pritcher a fülét tapogatva elgondolkozott.

– Tazenda? Valami rémlik. Ugye nem a Periférián van? Ha nem tévedek, jó egyharmadnyira a galaxis középpontja felé.

– Igen. Mi a véleménye róla?

– A rendelkezésünkre álló adatok szerint a Második Alapítvány a galaxis másik végén foglal helyet. Jószerivel ez az egyetlen támpontunk. Hogy kerül ide ez a világ? Az Első Alapítványon áthaladó sugárral csak mintegy száztíz-százhúsz fokot zár be. Hol van ez a száznyolcvanhoz?

– Az adatok mást is tartalmaznak. Hogy a Második Alapítványt a Csillagvégen hozták létre.

Ilyen körzetről a galaxisban senki sem tud.

– Mert ezen a néven csak a helybeliek ismerték, s később biztonság okáért ezt a nevet megváltoztatták. Esetleg csak Seldon és a csoportja találta ki. Nem gondolja, hogy a Csillagvégnek köze van Tazendához?

– A hasonló hangzása miatt?[13] Az még semmi.

– Járt valaha is arrafelé?

– Nem.

– Pedig a följegyzéseiben említés történik róla.

– Hol? Ja igen, egyszer élelmet és vizet vettünk föl ott. Az a világ semmi különössel nem hívta föl magára a figyelmet.

– A központi bolygón szállt le? Vagyis ahol a kormány székel?

– Nem tudnám megmondani.

Channis elgondolkozott, míg a másik rászögezte hűvös tekintetét. Aztán így szólt:

– Nem vetne velem együtt egy pillantást a Lencsére?

– Kérem.

Az akkori idők csillagjáró hajóin talán a Lencse volt a legfrissebb újdonság: egy bonyolult számítógép, amely a galaxis bármely adott pontjáról látható éjjeli égboltot a képernyőre varázsolta.

Channis beállította a koordinátákat, és eloltotta a pilótafülke fali világítását. Arcát rőtre festette a Lencse vezérlőpultjának halványvöröses derengése. Pritcher elfoglalta helyét a pilótaülésen, hosszú lábát keresztbe rakta, arca beleolvadt a félhomályba.

Ahogyan a készülék bemelegedett, az ernyőn egyre több fénypont villant föl. Aztán az egész kép fénylőn fölizzott a galaxis közepének sűrű csillagrajaitól.

– Amit most lát – magyarázott Channis –, az a Trantor egy téli éjszakán. Erről a fontos szempontról tudtommal eddigi kutatásai során megfeledkezett. Holott minden valamirevaló tájékozódásnak a Trantorról kell kiindulnia, mint nullapontról. A Trantor volt a Galaktikus Birodalom központja. Tudományos és kulturális, de még inkább politikai szempontból. Ennélfogva tízből kilenc esetben minden helyzetmeghatározó elnevezés feltétlenül vele függ össze. Ezzel kapcsolatban ne feledje el azt sem, hogy noha Seldon a Periféria tájékára, a Heliconra való volt, csoportja itt működött.

– Mire akar kilyukadni? – hűtötte le Pritcher közönyös hangja a másik növekvő lelkesedését.

– A térkép magáért beszél. Látja ezt a sötét ködfelhőt? – Karjának árnyéka rávetődött a képernyőn ragyogó galaxisra. Ujja egy parányi fekete foltra mutatott: piciny lyukra a fényből szőtt csipkehálón. – A csillagtérképen Pellot-köd a neve. Jól figyeljen! Most ki fogom nagyítani a képet.

Pritchernek nem volt újdonság a Lencse-kinagyítás, mégis szinte elakadt a lélegzete. Mintha a sűrű galaxist szédítő sebességgel szelő űrhajó figyelőernyőjét nézné, mielőtt a hajó lebukna a hipertérbe. A csillagok egyetlen pontból legyezőszerűen röppentek feléjük, elvillantak mellettük, és hanyatt-homlok kiszöktek a képernyő szélein. Ami kezdetben egyetlen pont volt, kettéhasadt, majd gömbbé duzzadt. Fátyolos foltok milliónyi ponttá bomlottak szét. És az az érzésük volt, mintha száguldva behatolnának a csillagok közé.

És mindezt Channis szavai kísérték:

– Ha megfigyeli, a Trantort a Pellot-köddel összekötő egyenes mentén haladunk, vagyis a csillagképünk még mindig trantori orientációjú. Lehetséges persze némi eltérés. Nem vagyok elég jó matematikus ahhoz, hogy a fény gravitációs elhajlását kiszámítsam, de biztos, hogy ez nem lehet jelentős.

A képernyőt mindjobban elborította a sötétség. Ahogyan csökkent a nagyítás mértéke, a csillagok egyre lomhábban és vonakodva bukkantak fel az ernyő négy oldalán. Az izzó ködfelhő pereme átmenet nélkül beleolvadt a ragyogó csillagfénybe, jeléül annak, hogy az örvénylő nátrium– és kálciumrészecskékből álló, sok-sok fényévnyire elterpeszkedő sötét felhő mögött ott lüktetett a fénylő világegyetem.

– Az itteni lakosok szerint ezt a helyet Szájnak hívják – mutatott a kép egyik pontjára Channis. – Fontos körülmény ez, ugyanis kizárólag a Trantor irányából nézve látszik szájnak. – Ujja a ködfelhő egy beszögellésén állapodott meg, amely a belsejét kitöltő tündöklő csillagfényben valóban olyan volt, mint egy oldalnézetből szemlélt, egyenetlen körvonalú, vigyorgó száj.

– Figyelje a Szájat – folytatta Channis. – Figyelje a Szájat, amíg a garat felé egyetlen halvány fénycsíkká nem szűkül össze.

Az ernyő megint kiterjedt egy kissé, a ködfelhő már leúszott róla, a Száj is egyre tágabbra nyílt, és már csak egy halvány erecske látszott. Channis ujja némán követte, amíg az meg nem állapodott, aztán tovább, egészen odáig, ahol már csak egy magányos csillag pislákolt; itt megpihent az ujja, mivel azon túl már az áthatolhatatlan sötétség tátongott.

– A Csillagvég – jelentette ki a fiatalember. – A ködfolt szövedéke itt már elvékonyul, és ennek a magányos csillagnak a fénye csupán egyetlen irányban hatol át rajta: a Trantor felé.

– Azt próbálja bebizonyítani, hogy… – Az Öszvér tábornoka gyanakvóan elhallgatott.

– Miért próbálnám? Ez itt a Tazenda.

A fény kigyulladt. A Lencse ellobbant. Pritcher három öles lépéssel Channis előtt termett.

– Hogy jutott erre a következtetésre?

– Channis hátradőlt a széken, s különös, töprengő kifejezés ült az arcára.

– Véletlenül. Szívesen mondanám, hogy gondolati úton, de hát puszta véletlen volt az egész. Ám bárhogy is történt, minden egybevág. Adataink szerint a Tazendán oligarchia uralkodik. Huszonhét lakott bolygó tartozik alá. A tudományok vonatkozásában fejletlen. És ami a legfontosabb: igyekszik meghúzódni az árnyékban, vagyis szigorúan semleges maradt az ottani csillagvidék helyi politikájában, s nem is gondol terjeszkedésre. Szerintem el kell oda mennünk.

– Elmondta ezt az Öszvérnek is?

– Nem én. És nem is fogjuk. Különben is már az űrben vagyunk, s készülnünk kell az első ugrásra.

Pritcher rémülten a figyelőernyőhöz ugrott. Amikor beigazította, tekintete csak a jeges űrrel találkozott. Mereven az ernyőre bámult, majd megfordult. Keze önkéntelenül megmarkolta oldalfegyverének kemény, marokba simuló fogantyúját.

– Kinek a parancsára?

– Az én parancsomra, tábornok – Channis először nevezte meg a másik rangját –, mialatt szépen eltársalogtunk. Nyilván azért nem érezte a gyorsulást, mert ez akkor következett be, amikor éppen kiterjesztettem a Lencse mezejét, s ön joggal hihette, hogy a csillagok látszólagos mozgása kelti önben a gyorsulás illúzióját.

– De miért? Mi az ördögöt csinál maga?! Mire volt akkor jó az egész tazendai ostobaság?

– Ez nem volt ostobaság. Nagyon is komolyan gondoltam. Mert oda megyünk. Azért keltünk útra ma, mert a terv szerint három nap múlva kellett volna elindulnunk. Ön, tábornok, nem hisz a Második Alapítványban, de én igen. Ön csupán az Öszvér parancsát követi minden meggyőződés nélkül, én ellenben tudom, hogy súlyos veszély fenyeget bennünket. A Második Alapítványnak öt éve volt a fölkészülésre. Fogalmam sincs, miben áll ez a fölkészülés, de hátha ügynököket küldött a Kalganra? Könnyen rájöhetnek, hogy ismerem a Második Alapítvány hollétének titkát, akkor pedig egy fabatkát sem érne az életem, amely pedig nagyon is kedves nekem. Bármilyen parányi és távoli is ennek a lehetősége, én jobban szeretek biztosra menni. Ezért hát magán kívül senki sem tud a Tazendáról, s ön is csak akkor szerzett tudomást róla, amikor már messze az űrben röpültünk. De még így is itt van a legénység. – És Channis elmosolyodott, fölényesen, mint aki tökéletesen ura a helyzetnek.

Pritcher keze lehanyatlott a fegyver fogantyújáról, és egy pillanatra bizonytalan, szorongó érzése támadt. Miért habozott? Mi bénította meg őt, az Első Alapítvány kalmárbirodalmának egykori engedetlen és mellőzött kapitányát? Hozzá jobban illenének az ilyen gyors és merész tettek, mint ehhez a Channishoz. Igaza volna mégis az Öszvérnek? Irányított agyát annyira megbénította az engedelmesség, hogy minden kezdeményezés kiveszett belőle? A csüggedés nyálkás hínárként húzta lefelé.

– Helyes – szólalt meg. – De a jövőben, mielőtt ilyen döntésre szánná el magát, engem is kérdezzen meg.

Szeme megakadt a jelzőlámpa pislogó fényén.

– A gépterem – mondta Channis mintegy mellékesen. – Öt percük volt rá, hogy bemelegítsenek, s kértem, ha valami baj van, szóljanak. Átveszi a kormányt?

Pritcher némán bólintott, és hirtelen rádöbbent, milyen szánalmasan magányos. A megfigyelőernyőn alig látszott csillag. Csak az egyik sarkán derengett a galaxis fő tömege. Mi lenne, ha nem uralkodna fölötte az Öszvér?

Már a puszta gondolattól is rémülten visszariadt.

Huxlani főgépész barátságtalan pillantást vetett a civil ruhás fiatalemberre, aki egy tiszt magabiztosságával járt-kelt, és lerítt róla a hatalom. Huxlani, aki már akkor a flottában szolgált, amikor az anyatej még le sem száradt az ajkáról, megszokta, hogy a hatalom bizonyos megkülönböztető jelzésekkel jár együtt.

Ezt az embert azonban az Öszvér nevezte ki, és természetesen az Öszvér szava szent. Az egyetlen szó, amely számít. Ezt még tudat alatt sem vonta kétségbe. Az érzelmi irányítás teljesen hatalmában tartotta.

Egyetlen szó nélkül átnyújtotta Channísnak az apró, ovális tárgyat.

Channis a kezében latolgatta, s bizalomgerjesztőén elmosolyodott.

– Maga az Alapítványra való, ugye, főnök?

– Igenis, uram. Tizennyolc évet leszolgáltam az Alapítvány hajóhadában, mielőtt az első polgár átvett volna.

– Gépészetből van alapítványi képesítése?

– Első osztályú szaktechnikus, Anacreoni Központi Iskola.

– Nem rossz. És ezt a hírközlő áramkörben találta, ahogy én megmondtam, ugye?

– Igenis, uram.

– Annak a része?

– Nem, uram.

– Akkor hát mi ez?

– Egy hipernyomkövető, uram.

– Részletesebben. Én nem vagyok az Alapítványra való. Mi ez?

– Egy olyan szerkezet, amely lehetővé teszi, hogy a hipertéren át is nyomon kövessék a hajót.

– Magyarán: bárhová követhetnek bennünket.

– Igenis, uram.

– Helyes. Ez, mint tudjuk, nem régi találmány. Az első polgár által alapított egyik kutatóintézet fejlesztette ki, igaz?

– Azt hiszem, igen, uram.

– És a működése államtitok. Igaz?

– Azt hiszem, igen, uram.

– És mégis itt van. Különös.

Channis pár percig elgondolkodva egyik tenyeréből a másikba dobálta a hipernyomkövetőt. Aztán hirtelen a gépész felé nyújtotta.

– Akkor hát tessék, tegye vissza pontosan oda, ahol ráakadt, és úgy, ahogy volt, érti? Aztán felejtse el az egészet, mint a sír! Temesse el.

A főgépész csaknem gépiesen tisztelgett, élesen sarkon fordult, és lelépett.

A hajó szaggatott pályán szökellt a csillagok között. A pontokat azok a tíztől hatvan fénymásodpercekre terjedő rövid útszakaszok jelentették, amelyeket a közönséges űrben tett meg, s közöttük száz fényévnyinél is hosszabb útszakaszok tátongtak – vagyis a hipertérben végzett „szökellések”.

Bail Channis a Lencse vezérlőpultjánál ült, s önkéntelenül újból elfogta őt az az áhítathoz közel álló érzés. Nem az Alapítványon nőtt fel, így hát nem válhatott vérévé az erőknek az a játéka, amely egy-egy gomb elcsavarására vagy egy-egy áramkör megszakítására bekövetkezik.

Nem mintha a Lencse egy alapítványi ember számára is érdektelen lett volna. Hihetetlenül összezsúfolt testében elegendő elektronikus áramkör volt ahhoz, hogy vagy százmillió csillagnak pontosan meghatározza az egymáshoz viszonyított helyzetét. És mintha még ez sem lett volna elég, arra is képes volt, hogy a galaxismező bármely szelvényét kivetítse a három tértengely bármelyikére, vagy körbeforgassa egy adott középpont körül.

Ennek volt köszönhető, hogy a Lencse szinte forradalmasította az űrutazást. Az űrhajózás korábbi időszakában a hipertéren át végzett minden egyes ugrás kiszámítása egynapi vagy akár egy egész heti munkát is elrabolt – és ennek a munkának a java része azzal telt el, hogy több-kevesebb pontossággal meghatározzák a hajónak a galaxis vonatkoztatási rendszeréhez viszonyított helyzetét. Ez lényegében abból állt, hogy pontosan bemértek legalább három távoli csillagot, amelynek ismerték a galaxis önkényesen megválasztott trigonometriai nullpontjához való helyzetét.

És a dolog nyitja az „ismerni” szóban rejlett. Aki egy bizonyos kiindulási pontból ismeri a csillagmezőt, annak a számára minden csillagnak megvan az egyénisége, akár az embereknek. De ugorjon csak tíz parszeket, és a saját napját sem ismeri föl többé – még jó, ha látja egyáltalán.

A választ persze a színképelemzésben lelték meg. Évszázadokon keresztül az volt az űrhajózási technika legfőbb feladata, hogy minél több csillagnak minél részletesebben föltérképezze a „fénylenyomatát”. Ez, no meg magának az ugrásnak a növekvő precizitása eredményezte aztán, hogy galaxisszerte rendszeres járatok indultak, és a csillagközi utazás művészetből egyre inkább tudománnyá vált.

Ennek ellenére még az Alapítvány idejében is néha napokba tellett, mire három csillag helyzetét a pilóta számára ismeretlen csillagkörzetben meghatározták, jóllehet tökéletesebb számítógépekkel rendelkeztek, és olyan automatákkal, amelyek egy megadott fénylenyomat után maguktól végigpásztázták a csillagmezőt.

A Lencse mindezt fölöslegessé tette, hiszen mindössze egyetlen ismert csillagra volt szüksége, és még egy olyan űr újonc is kezelni tudta, mint Channis.

Az ugrással kapcsolatos számítások szerint ebben a pillanatban a legközelebbi nagyobb csillag a Vincetori volt, és a megfigyelőernyő közepén most egy fényes csillag ragyogott. Channis remélte, hogy ez a Vincetori lesz.

Channis a megfigyelőernyő közvetlen közelébe irányította a Lencse képmezejét, és ujjaival gondosan betáplálta a Vincetori koordinátáit. Bekapcsolt egy relét, mire a csillagmező élesen fölragyogott. Ennek is egy fényes csillag látszott a középpontjában, egyébként azonban látszólag semmi hasonlóságot nem mutatott a megfigyelt képpel. Beigazította a Lencsét a z tengely mentén, és addig nagyított a mezőn, amíg a fotométer mindkét ernyő központi csillagára egyenlő fényerősséget mutatott.

Channis a megfigyelőernyőn egy másik fényesebb csillagot választott ki, megkereste ennek megfelelőjét a Lencse mezején, majd ezt lassan addig forgatta, amíg az előzővel azonos szögeltérésbe nem hozta. Száját lebiggyesztette, és egy fintorral jelezte, hogy nincs megelégedve az eredménnyel. Megint forgatott a mezőn, újabb fényes csillagot célzott be, majd egy harmadikat. Ekkor végre elmosolyodott. Ez az! Lehet, hogy egy helyzetfölismerésben gyakorlott szakember egyből belőtte volna a célt, de ő meg volt elégedve a harmadszori eredménnyel is.

Ennyiből állt a beállítás. A végén a két mezőt fedésbe hozták, ami előszörre egy kissé elmosódó képet adott: a legtöbb csillag kettőzve látszott. A finombeállítás azonban most már gyerekjáték volt. A kettőzött csillagok egybeolvadtak, egyetlen mező mutatkozott, s a hajó helyzetét immáron közvetlenül le lehetett olvasni a műszerekről. Az egész művelet harminc percig sem tartott.

Channis a szállásán akadt rá Han Pritcherre. A tábornok a jelek szerint éppen lefekvéshez készülődött. A belépőre pillantott.

– Újság?

– Semmi különös. Még egy ugrás, és ott vagyunk.

– Tudom.

– Nem akarom háborgatni, látom, alváshoz készülődik, de megnézte azt a filmet, amelyet a Cilen szereztünk?

Han Pritcher megvető pillantást vetett a szóban forgó tárgyra, amely fekete dobozában ott hevert az alacsony könyvespolcon, és igenlően bólintott.

– És mi a véleménye?

– Az, hogy ha egyáltalán létezett is valaha történelem nevű tudomány, híre-hamva sem maradt a galaxisnak ebben a körzetében.

Channis szélesen elvigyorodott.

– Tudom, mire gondol. Elég sivár, mi?

– Annak nem, aki élvezetet talál az uralkodók egyéni tetteinek fölsorolásában. Talán inkább megbízhatatlan, hogy úgy mondjam, mindkét irányban. Ha a történelem elsősorban személyekkel foglalkozik, akkor a kép vagy feketére, vagy fehérre sikeredik, az író beállítottságától függően. Így is, úgy is teljességgel hasznavehetetlen.

– Csakhogy említés történik a Tazendáról. Erre akartam fölhívni a figyelmét, amikor odaadtam a filmet. Ez az egyetlen forrás, amely egyáltalán szóba ejti.

– No igen. Ott is vannak jó és rossz uralkodók. Elfoglaltak egypár bolygót, megnyertek néhány csatát, néhányat elveszítettek. Semmi különös. Nem sokra megyünk a maga elméletével, Channis.

– Csakhogy néhány dolog elkerülte a figyelmét. Nem vette észre, hogy sohasem léptek szövetségre? Sohasem keveredtek bele a csillagraj helyi politikájába. Azt mondja, elfoglaltak egypár bolygót? De akkor aztán meg is állapodtak, pedig azt sem mondhatnánk, hogy komolyabb vereséget szenvedtek. Mintha csak annyira nyújtották volna ki a karjukat, hogy megvédhessék magukat, de attól már óvakodtak, hogy magukra vonják a figyelmet.

– Rendben van – hallatszott a közönyös válasz. – Semmi kifogásom a leszállás ellen. Legrosszabb esetben elfecsérelünk némi időt.

– No nem. A legrosszabb esetben – teljes vereség. Ha ez a Második Alapítvány. Ne felejtse, hogy ha ez igaz, akkor csak a mindenség a megmondhatója, hány Öszvérrel lesz dolgunk.

– Mik a tervei?

– Leszállunk egy kisebb hódoltsági bolygón. Próbálunk előbb a lehető legtöbbet megtudni a központról, aztán majd meglátjuk.

– Rendben. Nincs ellenvetésem. De most már valóban szeretném, ha elolthatnám a világítást.

Channis búcsút intett, és eltávozott.

És a végtelen űrben száguldó fémbuborék parányi kamrácskájában Han Pritcher tábornok a sötétbe meredt, és próbálta végiggondolni azokat az eseményeket, amelyek ilyen fantasztikus régiókba ragadták őt.

Ha mindaz, amiről fájdalmas töprengés után be kellett látnia, hogy igaz – és a tények kezdenek összeilleszkedni –, akkor ez a Második Alapítvány. Más lehetőség nincs. De hogyan? Hogyan?

Lehetséges volna, hogy ez a szürke kis világ? Minden különös ismertetőjel nélkül? Ez a nyomortelep a Birodalom romjain? Egy cserépdarab a törmelékek között?

Eszébe villant, mint valami távoli kép, az Öszvér aszott arca, amikor nyápic hangján az öreg alapítványi pszichológusról, Ebling Misről beszélt, az egyetlen emberről, aki talán meglelte a Második Alapítvány titkát.

Pritcher még most is érezte az Öszvér szavaiban izzó feszültséget:

– „Mintha Mis maga sem tudott volna hova lenni a döbbenettől. Mintha valami a Második Alapítvánnyal kapcsolatban minden várakozásának ellentmondott volna, és egészen más útra terelte, mint amerre elindult. Bárcsak a gondolataiban olvashattam volna az érzelmei helyett! Noha az érzelmei is ékesen szólottak – és mindenekelőtt ez a döbbent meglepődés!”

A meglepődésen volt a hangsúly. Valami hallatlanul megdöbbentő dolgon! És most itt van ez a fiú, ez a vigyorgó suhanc, a maga sületlen lelkendezésével a Tazenda meg annak az átlagosnál is szürkébb jelentéktelensége fölött. És igaza van. Igazának kell lennie! Különben értelmetlen az egész.

Pritcher elalvás előtti utolsó gondolatában volt valami nyomasztó. Azt a bizonyos hipernyomkövetőt még mindig a helyén találta az étercső mellett. Egy órája, hogy megnézte, amikor Channis nem volt a közelben.

Másodikközjáték

Minden formaság nélkül találkoztak össze a Tanácsterem előterében, néhány perccel a rendes napi ülés kezdete előtt, és villámgyorsan kicserélték gondolataikat.

– Az Öszvér tehát úton van.

– Ahogy hallom, igen. Kockázatos. Nagyon is kockázatos!

– Nem az, ha az események követik a szereposztást.

– Az Öszvér nem közönséges ember, és nehezen lehet manipulálni az általa választott eszközeivel anélkül, hogy ne jönne rá. A hatalma alá vont elmékbe nehéz belenyúlni. Úgy hírlik, hogy néhány esetre már rájött.

– Igen, ez elkerülhetetlen.

– A független elmékkel könnyebb. De ilyen kevés van nála megfelelő pozícióban. Beléptek a terembe. A Második Alapítvány többi tagja követte őket.

3. Két férfi meg egy paraszt

A Rossem egyike azoknak a szélső világoknak, amelyekről rendszerint nem vesz tudomást a galaktikus történelem, és amelyek szinte sohasem hívják föl magukra a sokmilliónyi szerencsésebb bolygó lakóinak figyelmét.

A Galaktikus Birodalom végnapjaiban néhány politikai fogoly telepedett le ezen a puszta vidéken, továbbá egy obszervatórium meg egy kis létszámú űrhajós helyőrség gondoskodott róla, nehogy végleg feledésbe merüljön. Később, a viszály sötét éveiben, még Hari Seldon előtt, olyan gyenge idegzetű emberek jöttek ide, akik megelégelték a bizonytalanság és a veszély egymást követő évtizedeit, torkig voltak a földúlt bolygókkal meg a tiszavirág életű császárokkal, akik, mint valami lidérces álomban, egymást követték a trónon, hogy néhány gonosz és meddő évet töltsenek el rajta; emiatt ezek az emberek odahagyták a népes centrumokat, és a galaxis puszta zugaiban kerestek nyugalmat.

A Rossem jeges pusztaságain falvak kuporogtak. A bolygó napja, ez a zsugori vörös törpe magának kuporgatta szűkös melegét, míg az év kilenc hónapjában gyér hó púderezte a talajt. Az edzett helyi gabona végigszunnyadta a földben ezeket a havas hónapokat, aztán szinte pánikszerű gyorsasággal szárba szökkent és beérett, mihelyt a nap kelletlen sugarai tízfokosra hevítették a levegőt. Apró, kecskeszerű állatok legelésztek a mezőkön, parányi, három patában végződő lábacskáikkal félrekaparva a vékony hóréteget.

Lakóinak így megvolt a kenyerük meg a tejük, sőt még húshoz is jutottak, ha nagy ritkán levágtak egy állatot. A baljósan sötét erdőségek, amelyek a bolygó egyenlítői vidékének a felét elborították, kemény, tömör épületfát szolgáltattak. Ez a faanyag, némi prémmel és ásvánnyal egyetemben, még kivitelre is alkalmas volt, így hát időnként a birodalmi hajók is idelátogattak, és cserébe mezőgazdasági gépeket, atomkályhákat, sőt tévékészülékeket is hoztak magukkal. Ez utóbbiakra nagy szükség is volt, mert a hosszú tél remetei tétlenségre ítélte a parasztokat.

A birodalmi történelem elkerülte a rossemi parasztságot. A kereskedőhajók hébe-hóba be-bedobtak egy-egy hírt; nagy néha új menekültek is jöttek – egyszer egy viszonylag nagyobb csoport szállt le, mely itt is ragadt –, és ezek is hoztak magukkal galaxisbeli újságokat.

Így a rossemiek fülébe is eljutottak véres csatákról és megtizedelt népekről vagy zsarnok császárokról és lázadó alkirályokról szóló hírek. Ilyenkor aztán nagyokat sóhajtoztak, a fejüket csóválták, prémes gallérjukat szorosabbra húzták szakállas arcuk körül, amint a piactéren sütkéreztek a bágyadt nap fényében, és az emberek gonoszságáról bölcselkedtek.

Azután egy idő múltán a kereskedőhajók is elmaradtak, és az élet még nehezebbé vált. Többé nem jutottak ízesebb külföldi falatokhoz, dohányhoz, gépekhez. A televízión el-elkapott szavak egyre nyugtalanítóbb eseményekké álltak össze. Végül híre kelt, hogy a Trantort is földúlták. Az egész galaxis nagyszerű központját, a császárok ragyogó, mesés, megközelíthetetlen és páratlan otthonát kifosztották, földúlták, és földig rombolták.

Mindez fölfoghatatlan volt, és sok rossemi parasztnak szántás-vetés közben az is megfordulhatott a fejében, hogy közeleg a galaxis végórája.

Aztán egy napon, amely semmiben sem különbözött a többitől, ismét leszállt egy hajó. A falusi öregek bölcsen bólogattak, és vaksi szemükkel hunyorogva azon morfondíroztak, hogy így volt ez valamikor az apáik idejében is – pedig hát nem egészen volt igazuk.

Ez a hajó nem a Birodalomból jött. Orráról hiányzott a Birodalom csillogó, űrhajót és napot ábrázoló jelvénye. Zömök testét régi hajóroncsokból eszkábálták össze, s a legénység a Tazenda katonáinak mondta magát.

A parasztok zavartan bólogattak. Sohasem hallottak erről a világról, ennek ellenére hagyományos vendégszeretettel üdvözölték a katonákat. A jövevények alaposan kifaggatták őket a bolygóról, a lakosság nagyságáról, a városok számáról – némi zavart okozott, hogy a parasztok városon falut értettek –, a gazdálkodás rendjéről, és így tovább.

Újabb hajók jöttek, és kihirdették, hogy mostantól kezdve a Tazenda fönnhatósága alá tartoznak, hogy az egyenlítő mentén adószedő hivatalokat állítanak föl ugyanis ott tömörült a népesség –, s bizonyos meghatározott kulcs szerint évente be fogják hajtani a gabona– és prémadót.

A rossemiek ünnepélyesen bólogattak, nem egészen értve, mit jelent az a szó, hogy „adó”. Amikor eljött az adószedés ideje, sokan maguk bevitték, vagy zavartan toporogtak, miközben az egyenruhás tazendaiak széles járműveikre rakták a betakarított gabonát meg a prémeket.

Volt, ahol a méltatlankodó parasztok összegyülekeztek, és előkeresték ősrégi vadászfegyvereiket, de aztán a dolog ennyiben is maradt. A tazendaiak közeledtére dörmögve szétszéledtek, és lemondóan elkönyvelték magukban, hogy nehéz sorsuk még nehezebb lesz.

Az élet azonban ment tovább. A tazendai kormányzó mordul meghúzta magát Gentri faluban, ahová a rossemiek a lábukat sem tehették be. Ő és a hivatalnokai ködbe vesző lények voltak, akik alig-alig keresztezték a helyiek útját. Az adószedők – csupa tazendai szolgálatba szegődött rossemi – jöttek csak közéjük rendszeresen, de őket már megszokták, és a paraszt rájött, miként rejtse el a gabonáját, vagy hajtsa ki az állatait az erdőbe, és álljon ellen a csábításnak, hogy a kunyhója a hivalkodó jólét látszatát keltse. Ha pedig a vagyonáról vallatták, tompa és értetlen arckifejezéssel körbemutatott azon, amit úgyis láttak.

De ez is alábbhagyott, mint ahogy az adók is csökkentek, mintha a tazendaiak beleunt volna abba, hogy minden fillért úgy kell kicsikarnia ebből a világból.

Közben föllendült a kereskedelem, s a hódítók ennek talán nagyobb hasznát látták. A rossemiek cserében nem kaptak ugyan csillogó birodalmi holmit, de még a tazendai gépek és a tazendai élelmiszer is jobb volt a helybélinél. No meg aztán az asszonyok másféle ruhát is magukra ölthettek, mint a szürke háziszőttes, és ez sem volt utolsó dolog.

Így a galaxis történelme újból békén hagyta őket, és a parasztok megint a mostoha föld fölé görnyedhettek, hogy életet csiholjanak ki belőle.

Narovi a szakállába lehelt, amint kilépett a házából. A fagyott földekre az első hó szállingózott a komor, rózsaszín felhőkből. Vizsgálódva az égre sandított, és megállapította, hogy nem várható vihar. Nyugodtan útnak indulhat Gentri felé, hogy fölösleges gabonájáért beszerezze téli konzervszükségletét.

Résnyire nyitotta az ajtót, és öblös hangján bekiáltott:

– Föltankoltad a kocsit, fiatalúr?

Bentről kiáltva jött a válasz, és Narovi legidősebb fia, akinek még éppen hogy csak pelyhedzett fiúsan gyér vörös szakálla, csatlakozott az apjához.

– A kocsi föl van tankolva, és lehet vele menni, csak a tengelyekkel van baj – mondta mogorván. – De erről én nem tehetek. Megmondtam, hogy szerelőhöz kellene vinni.

– Az öregember hátralépett, összevont szemöldöke alól méregette a fiát, majd előremeresztette szakállas állát.

– Én talán tehetek róla? Nem mondanád meg, hol és miből fogadjak szerelőt? Az utóbbi öt esztendő gyatra terméséből? Vagy tán nem hullottak el az állataim? A prémek maguktól az ölembe potyognak?

– Narovi! – A jól ismert hang odabentről a torkára forrasztotta a szót.

– Jól van, no – dörmögte. – Az anyádnak is folyton bele kell ütnie az orrát az apa meg a fia dolgába. Hozd ki a kocsit, és nézd meg, jól hozzá vannak-e erősítve a szállítótargoncák.

Kesztyűs kezét összeveregette, és megint az égre sandított. Komor felhők gyülekeztek fölöttük, rőtes színűek, és a szürke ég, amely kivillant a felhők hasadékán, semmi meleget sem sugárzott. A nap a felhők mögé rejtőzött.

Már-már elfordította a fejét, amikor a szeme megakadt valamin, s miközben a hideggel mit sem törődve kiáltásra nyitotta a száját, az ujja gépiesen fölfelé lendült.

– Asszony – kiáltotta izgatottan –, gyere gyorsan!

Az ablakban megjelent egy méltatlankodó arc. Az asszony tekintete követte férje ujját. Elkiáltotta magát, és egy kopott vállkendőt meg egy sálat fölkapva, lerohant a lépcsőn. A sálat nagy sietve a fejére kötötte, s a nagykendő szárnyként lebegett két válla mögött.

– Hajó az űrből! – sipítozta. Narovi türelmetlenül leintette:

– Mi más lehetne? Vendégeket kapunk, anyjuk, vendégeket!

A hajó lassan leereszkedett a kopár, fagyos földre a Narovi-tanya északi szögletében.

– De hát mit csináljunk? – sápítozott az asszony. – Hogy lássuk vendégül őket? Mit szólnak a kunyhónk földpadlójához vagy a múlt hétről maradt máléhoz?

– Azt akarod, hogy a szomszédokhoz menjenek? – vörösödött el még jobban Narovi hidegtől amúgy is piros arca, és fénylő prémbe burkolt karjával megragadta az asszony telt vállát. – Lelkem feleségem – dorombolta –, szobánkból le fogod hozni szépen a két széket; le fogsz vágni egy kövér gidát, és krumplival beteszed a kemencébe; friss málét fogsz sütni. Én meg megyek, és köszöntöm ezeket az űrön túli előkelő vendégeket, és… és… – Megakadt, félretolta boglyányi kucsmáját, és a fejét vakarta. – Igen, hozok egy kancsó erjesztett gabonát is. Jól fog esni egy kis itóka.

Az asszony szája az egész szónoklat alatt tátva maradt. Egy hang sem jött ki rajta. Amikor végre fölocsúdott, akkor is csupán egy fülsértő nyikorgásra tellett tőle. Narovi fölemelte az ujját.

– Te asszony, mit mondtak a falu vénei egy héttel ezelőtt? Mi? Emlékezz csak vissza. A vének tanyáról tanyára jártak személyesen! Gondold csak el, mit jelent ez! És arra kértek mindenkit, hogy ha valamilyen hajó szállna le az űrből, azonnal jelentsük nekik, ezt parancsolja maga a kormányzó!

– És most elmulasztanám, hogy a hatalmon levők jóindulatába férkőzzem? Nézd csak meg ezt a hajót! Láttál már valaha is hozzá hasonlót? Ezek az űrön túli látogatók gazdagok, hatalmasok! Maga a kormányzó parancsolja sürgősen szerte a véneket, akik a hidegre fittyet hányva, tanyáról tanyára viszik róluk a hírt. Lehet, az egész bolygót bejárta az üzenet, hogy ezeket a látogatókat maguk a tazendai nagyurak várják sürgősen magukhoz – és az én farmom az, amelyen leszálltak!

Kis híján táncra perdült izgalmában.

– Szíves vendéglátásban részesítjük őket, nevem a kormányzó fülébe jut; mit el nem érhetünk akkor?

Az asszony csak most eszmélt rá, hogy a csípős hideg kezd beléje marni vékony házi öltözékén keresztül. Az ajtóhoz ugrott, és a válla felett kiáltott hátra:

– Mire vársz hát?

De akihez ezeket a szavakat intézte, az már rohant a távolban földre ereszkedő űrhajó felé.

Han Pritcher tábornokot közömbösen hagyta az itteni hideg meg a vidék sivár üressége, környék szegénysége, de ez az izzadó paraszt is.

Az izgatta, hogy vajon helyesen cselekedtek-e. Channis meg ő egyedül voltak itt.

A kint az űrben hagyott hajó rendes körülmények között minden baj nélkül megúszhatja, a tábornok mégis aggodalmat érzett. Persze hogy Channis lelkét terheli ez a lépés! A fiatalemberre nézett, aki éppen vidám szemmel intett a szobát elválasztó szőrmefüggöny felé, amely mögül egy pillanatra kivillant egy leselkedő női szempár meg egy tágra nyílt száj.

Channis viszont tökéletesen gondtalannak látszik – könyvelte el magában Pritcher savanyú elégtétellel. Nem sokáig kell már úgy táncolnia, ahogyan ő fütyül. Ám addig is a csuklójukon levő hiperhullámú adó-vevő volt az egyetlen kapocs köztük és a hajó között.

A házigazda szélesen elvigyorodott, és sűrű bólogatások közepette, a megtiszteltetéstől nyálkás hangon megszólalt:

– Nemes uraim, engedelmüket kérem, de a legidősebb fiam – jó és érdemes gyerek, kár, hogy a szegénységemből nem telik eszéhez méltó iskoláztatásra – most jött a hírrel, hogy a vének hamarosan itt lesznek. Remélem, jól érezték magukat nálam, már amennyire szegényes otthonomban a kedvükre lehettem, mert igaz ugyan, hogy szegény vagyok, de dolgos, becsületes és szerény szántóvető, akárki megmondhatja.

– A vének? – jegyezte meg Channis könnyedén. – Az itteni kerület vezetői?

– Úgy bizony, nemes uraim, és becsületes, méltó ember valamennyi, mert a falunkról bolygószerte az a hír járja, hogy igaz és tisztességes hely, pedig nehéz a sorunk, a föld meg az erdő keveset fizet. Ha szót ejtenének róla a vének előtt, nemes uraim, hogy milyen tisztességben és megbecsülésben részesítem az utasokat, talán akkor a régi roggyant alkotmány helyébe új motoros járművet utaltatnak ki a gazdaságomnak, merthogy ez tart el bennünket.

Alázatosan mohó tekintetét látva, Han Pritcher azzal a kellően elzárkózó leereszkedéssel biccentett, amelyet frissen szerzett „nemes úr” szerepüktől méltán elvárhattak.

– Vendégszereteted híre el fog jutni a vének fülébe.

Pritcher kihasználta az első alkalmat, amikor magukra maradtak, és a félálomban szendergő Channishoz fordult.

– Nem nagyon tetszik nekem ez a vénekkel való találkozás – mondta. – Van valami véleménye a dologról?

– Nincs. Mitől tart? – ocsúdott föl Channis.

– Szerintem okosabban is cselekedhetnénk, mint hogy itt fölhívjuk magunkra a figyelmet.

Channis suttogó, monoton hangon, sietve válaszolt:

– Szerintem vállalnunk kell a reflektorfény kockázatát. Mert a sötétben hiába várjuk, Pritcher, hogy a mi embereink majd csak belebotlanak vaktában kinyújtott kezünkbe. Azok, akik a szellem gyeplőjével uralkodnak, nem föltétlenül birtokosai egyúttal a látható hatalomnak is. A Második Alapítvány pszichológusai valószínűleg csak egy maroknyi csoportot jelentenek a lakosság összlétszámához képest, mint ahogy a maga Első Alapítványán is kisebbségben voltak a technikusok meg a tudósok. A közönséges emberekről nincs mit mondani. Az is lehet, a pszichológusok annyira meghúzódnak a háttérben, hogy a hatalom birtokosai őszintén meg vannak győződve arról, ők az igazi urak. Lehet, hogy itt, ezen a fagyott földdarabon találjuk meg a dolgok nyitját.

– Nem látom be, miért lenne így.

– Pedig hát kézenfekvő. A Tazenda bizonyára többmilliós vagy több százmilliós óriási bolygó. Hogyan bukkanhatnánk rá ott a pszichológusokra, és jelenthetnénk tiszta szívvel az Öszvérnek, hogy megtaláltuk a Második Alapítványt? Itt viszont, ezen a morzsányi, meghódított parasztbolygón – a házigazdánk közlése szerint – tazendai urak egytől egyig a Gentri nevű főfaluban laknak. Talán csak pár százan vannak, és lehetetlen, Pritcher, hogy ezek között ne volna egy-két ember a Második Alapítványból. Majd oda is elmegyünk, de először lássuk csak ezeket a véneket; tartsuk be a logikai sorrendet.

Fekete szakállas házigazdájuk látható izgalommal megint közéjük toppant, mire könnyedén szétrebbentek.

– Nemes uraim, a vének mindjárt itt lesznek. Még egyszer alázatosan esedezem, hogy tán mondanának pár szót az érdekemben. – És szinte hétrét görnyedt az alázattól.

– Nem feledkezünk meg róla – mondta Channis. – Ezek a vének? Láthatóan azok voltak. Összesen hárman.

Egyikük előrelépett. Tisztelettudó méltósággal meghajolt és megszólalt:

– Nagy megtiszteltetés számunkra. A jármű előállt, és boldogok lennénk, ha nagybecsű uraságaitokat Gyűléstermünkben üdvözölhetnénk.

Harmadikközjáték

Az első szóló elmélázva bámult az éjszakai égre. A derengő csillagfényben nyeszlett felhők száguldoztak. Az űr ellenségesen meredt vissza rá. Amúgy is hideg és félelmetes volt, de most még az a különös teremtmény, az Öszvér is ott lakozott, és ettől még jobban megtelt sűrű, baljós fenyegetéssel.

A gyűlésnek vége. Nem tartott sokáig. Kiszámítani egy bizonytalan fölépítésű szellemi mutáns szándékait nem megy kételyek nélkül – mindent, még a legváratlanabb permutációkat is figyelembe kellett venni.

De mi az, amiben biztosak lehetnek? Az űrnek valahol ebben a körzetében – a galaxis viszonylatában csupán egy karnyújtásnyira – van az Öszvér. Vajon mire fogja elszánni magát?

Az embereivel nem volt nehéz dolguk. Eddig is, most is a terv szerint reagáltak. De mit kezdhetnek magával az Öszvérrel?

4. KÉT FÉRFI MEG A VÉNEK

A Rossemnek ezen a tájékán a vének nem voltak éppen olyanok, amilyeneknek elvárta volna őket az ember – vagyis hogy ugyanazok a parasztok, csak idősebbek, tekintélyesebbek és mordabbak.

Egyáltalán nem.

A méltóság, amely a velük való találkozáskor nyomban szembeötlött, növekedni látszott, mígnem teljesen eluralkodott rajtuk.

Úgy ülték körül a hosszúkás asztalt, mint megannyi zord, nehézkes gondolkodó. A legtöbben túl jártak életük delén, szakállt azonban csak kevesen hordtak, azoké is rövidre volt nyírva, és ápolt benyomást tett. Többen is voltak, akik láthatóan a negyvenet sem érték el; ebből kiviláglott, hogy a „vén” cím nem a kornak szólt, hanem a tekintélynek.

A két külvilági vendég az asztalfőn foglalt helyet, és arra használta föl a meglehetősen szerény és inkább szertartásos, mint tápláló étkezés ünnepélyes csendjét, hogy teleszívja magát ezzel a szokatlan új légkörrel.

Az ebéd végén, miután a szemmel láthatóan legnagyobb megbecsülésnek örvendő vének egy-két tiszteletteljes szót ejtettek – amelyek túl egyszerűek és rövidek voltak ahhoz, hogysem beszédnek lehetett volna nevezni –, az összegyűltek levetették magukról az ünnepélyesség álarcát.

A külhoni személyiségeknek kijáró ünnepélyes fogadtatás végre átengedte helyét a nyájas kíváncsiságnak és a vidékies szívélyességnek.

A házigazdák gyűrűbe fogták a két idegent, és elárasztották őket kérdéseikkel.

Számtalan dolog érdekelte őket: hogy nehéz-e űrhajót kormányozni; hány emberből áll a legénység; lehetne-e jobb hajtóművel ellátni gépkocsijaikat; igaz-e, hogy más bolygókon ritkaságszámba megy a hó, mint ahogy a Tazendáról is ezt mondják; hányan lakják a világukat: van-e akkora, mint a Tazenda, és milyen messze található; hogy csinálják a ruhájukat, és mitől van olyan fémes csillogásuk; miért nem hordanak prémeket; mindennap borotválkoznak-e; miféle kő van Pritcher gyűrűjében – és így tovább, a végtelenségig.

A kérdéseket szinte kizárólag Pritcherhez intézték, mintha annak idősebb kora eleve nagyobb tekintéllyel ruházná föl őt. A tábornok azon vette észre magát, hogy egyre kimerítőbb válaszokat ad. Mintha egy sereg gyerek között találta volna magát. Kérdéseikből ugyanaz a lefegyverző, mélységes kíváncsiság sugárzott. Tudásszomjuk minden gátat elsodort, és egyszerűen nem lehetett kielégítetlenül hagyni.

Pritcher kifejtette, hogy az űrhajók kormányzása nem valami ördöngös mesterség, és a legénységük – nagyságuktól függően – egy vagy akár sok emberből is állhat, és hogy gépkocsijaik hajtóművét részletesen nem ismeri, de annyi bizonyos, hogy lehet rajta javítani; hogy ahány világ, annyiféle éghajlat lehetséges; hogy sok százmillió ember lakja a világukat, egyébként sokkal kisebb, és jelentőségben össze sem lehet hasonlítani a nagy tazendai birodalommal; hogy ruháikat szilícium műanyagból szőtték, és fémes csillogásukat a felületi molekulák megfelelő elrendezésének köszönhetik; és hogy azért nincs szükségük prémekre, mert a ruhájukat fűteni tudják; hogy naponta borotválkoznak, és gyűrűjében a kő ametiszt. És így tovább, a végtelenségig. Azon kapta rajta magát, hogy akarata ellenére fölenged ezekkel a naiv vidékiekkel szemben.

És minden válaszát sebes terefere követte, mintha a vének meghánynák-vetnék maguk között a kapott információt. Nehéz volt figyelemmel kísérni ezt a vitát, mivel ilyenkor az egyetemes galaktikus nyelv itt használatos tájszólására tértek át, amely az élő nyelvtől való hosszú elkülönülés folytán régies színezetet nyert.

Azt is lehetne mondani, hogy az egymásnak odavetett rövid megjegyzések az érthetőség határát súrolták, de mindannyiszor sikerült kisiklaniuk a megértés feléjük nyúló indáiból.

Végül is Channis szakította félbe a kérdésáradatot:

– Jó urak, most már önökön lenne a válaszadás sora, mert idegenek lévén, szeretnénk mi is minél többet megtudni a Tazendáról.

Erre síri csönd telepedett rájuk, és az ez idáig oly bőbeszédű véneknek mintha kivágták volna a nyelvét. Kezük, amely oly fürge és finom mozdulatokkal kísérte szavaikat, mintha mélyebb értelmet és árnyaltabb jelentést kívántak volna adni nekik, hirtelen megbénult. Lopva egymásra sandítgattak, mintha mindegyik azt várta volna, hogy a másik szólaljon meg.

Pritcher gyorsan közbevágott:

– Útitársam nyelvét baráti szándék mozgatja, ugyanis a Tazenda hírneve betölti az egész galaxist, és mi természetesen hírül fogjuk vinni a kormányzónak a rossemi vének hűségét és szeretetét.

Szavait nem fogadta megkönnyebbült sóhaj, csupán az arcok derültek föl. Az egyik vén hüvelyk– és mutatóujjával simogatni kezdte a szakállát, gondosan kiegyengetve a kissé felkunkorodó szőrszálakat, s így szólt:

– Hűségesen szolgáljuk tazendai urainkat.

Pritchernek a Channis hűbelebalázs kérdése fölötti bosszúsága kezdett elpárologni. Igaz, hogy az utóbbi időben egyre jobban érzi a kor terhét, ám azt a képességét azért még nem vesztette el, hogy a mások baklövéseit helyrehozza.

– A világegyetem távoli vidékein – folytatta – nem sokat tudunk ezeknek az uraknak múltbeli cselekedeteiről. Föltételezzük, hogy üdvös kormányzásuk már jó ideje fönnáll.

Az előbbi vén válaszolt. Mintha összebeszéltek volna, észrevétlenül ő vállalta magára a szószóló szerepét:

– A legidősebbek nagyapái sem emlékeznek olyan időre, amikor ne ők uralkodtak volna – mondotta.

– És uralmukat béke kísérte?

– Uralmukat béke kísérte! – Majd némi habozás után hozzátette: – A kormányzó erős és hatalmas úr, aki egy percig sem habozna, hogy lesújtson az árulókra. Nem mintha közöttünk akadna áruló.

– Gondolom, a múltban ellátta a baját egynéhánynak, aki erre rászolgált.

Újabb habozás.

– Itt soha senki közülünk nem vált árulóvá, sem az apáink, sem az apáink apái közül. A többi bolygón azonban akadt ilyen, de a gyors halált egy sem kerülte el. Nekünk eszünkbe sem jutna ilyesmi, mi szegény parasztok vagyunk, és a politikába nem ütjük bele az orrunkat.

Hangjából kisütött az aggodalom, mint ahogy a többiek arcáról is lerítt a nyugtalanság.

– Meg tudnák mondani – kérdezte Pritcher behízelgő hangon –, hogyan nyerhetnénk kihallgatást a kormányzójuknál?

– A vének nem tudták eltitkolni hirtelen megrökönyödésüket. A szószóló csak hosszú percek múlva szólalt meg:

– Hát nem tudták? A kormányzó holnap ideérkezik. Már várta önöket. Számunkra nagy megtiszteltetés. Hm… bíztunk benne, hogy nem fogják elhallgatni előtte a hozzá való hűségünket.

Pritcher ajka fanyar mosolyra ferdült.

– Várt bennünket?

A szószóló csodálkozva nézett egyikről a másikra.

– Miért? Már egy hete várunk önökre.

Szállásuk a bolygó viszonyaihoz képest luxusnak számított. Pritcher ennél rosszabb körülmények között is lakott már, Channis pedig megőrizte teljes közömbösségét a külsőségek iránt.

A közöttük eddig is meglevő feszültséghez azonban most egy újabb is járult. Pritcher érezte, hogy közeleg a döntő pillanat, ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy tanácsos még várni. Ha megvárják a kormányzót, akkor veszélyes mértékig növelik a játszma kockázatát, másfelől viszont, amennyiben ezt a játszmát megnyerik, sokszoros nyereséget söpörnek be. Bosszúsan látta, hogy Channis szemöldöke között alig észrevehető gondterhelt ránc jelenik meg, és felső fogaival bizonytalanul harapdálja alsó ajkát. Gyűlölte az értelmetlen színészkedést, és szerette volna minél előbb dűlőre vinni a dolgot.

– Úgy látszik, számítottak ránk – szólalt meg.

– Igen – mondta Channis közönyösen.

– Ezt csak úgy mondja? Semmiféle nyomósabb szava nincsen? Idejövünk, és kiderül, hogy a kormányzó már várt bennünket. A kormányzótól talán azt is megtudjuk, hogy a Tazenda is vár bennünket. Mit ér akkor az egész küldetésünk?

Channis fölpillantott, és nem is próbálta kiszűrni hangjából a bosszús türelmetlenséget:

– Egy dolog, hogy várnak bennünket, más dolog, hogy tisztában vannak-e vele, kik vagyunk, és mit akarunk.

– Csak nem gondolja, hogy a Második Alapítvány emberei előtt ezt véka alá rejtheti?

– Hátha. Miért ne? Maga már kész volna föladni a játszmát? A hajónkat könnyen fölfedezhették az űrben. Mi abban a különös, ha egy állam határőrséget tart fönn? Még ha közönséges idegenek volnánk, akkor is fölkelthetnénk az érdeklődésüket.

– Olyannyira, hogy maga a kormányzó jöjjön elénk, ahelyett hogy fordítva történne a dolog?

Channis vállat vont.

– Ezen még ráérünk gondolkodni. Lássuk előbb, miféle ember ez a kormányzó. Pritcher bosszúsan kivillantotta a fogsorát. A helyzet kezd nevetségessé válni. Channis egyre jobban belelovalta magát:

– Egy dologgal legalább tisztában vagyunk: a Tazenda a Második Alapítvány, hacsak millió meg egy bizonyíték egytől egyig nem hazudik. Mivel magyarázza, hogy ezek a bennszülöttek láthatóan rettegnek tőle? Holott semmi jele sincs politikai elnyomásnak. A vének testületei, úgy látszik, szabadon összeülhetnek, anélkül hogy bárki is beleavatkozna a dolgukba. Az adók, amelyekről beszélnek, nem látszanak valami súlyosnak, vagy hogy szigorúan behajtanák őket. A bennszülöttek folyton a szegénységük miatt siránkoznak, ezzel szemben életerősnek és jól tápláltnak tűnnek. Igaz, hogy a házaik otrombák, a falvaik pedig kezdetlegesek, a céljaiknak azonban, úgy látszik, megfelelnek.

– Mondok valamit: engem egyenesen lenyűgöz ez a bolygó. Életemben nem láttam ennél kietlenebbet, ennek ellenére meg vagyok győződve arról, hogy a lakosság között nem fog szenvedést találni, és egyszerű életük telve van kiegyensúlyozott boldogsággal, ami korántsem mondható el a fejlett központok kifinomult életéről.

– Ön tehát a bukolikus erények bámulója?

– Isten ments! – Channis ennek még a gondolatát is nevetségesnek találta. – Csak arra szeretném fölhívni a figyelmét, hogy ez az egész miről tanúskodik. Úgy látszik, a tazendaiak eredményesen kormányoznak – eredményességüket egészen más mértékkel kell persze mérni, mint a régi Birodalom, az Első Alapítvány vagy akár a mi Szövetségünk esetében. Ezek technikai civilizációt hoztak alattvalóik számára, kevésbé kézzelfogható értékek fejében; a Tazenda boldogságot és megelégedettséget nyújt. Nem veszi észre, hogy uralma egészen más alapokon nyugszik? Lélektani és nem fizikai alapon.

– Valóban? – Pritcher megengedett magának egy kis iróniát. – És emiatt emlegették a vének olyan borzadállyal, hogyan bánnak el ezek a kegyes szívű pszichológus kormányzók az árulókkal. Ezt hogyan magyarázza meg?

– Ők voltak tán a büntetés szenvedő alanyai? Csak mások büntetésével példálóztak. Lehet, hogy a büntetés tudatát olyan mélyen elültették bennük, hogy magára a büntetésre soha sincs szükség. A megfelelő szellemi magatartás annyira beléjük ivódott, hogy meg vagyok győződve, egyetlen tazendai katonát sem fog találni a bolygón. Maga ezt nem látja be?

– Talán be fogom látni – felelte Pritcher hűvösen –, ha majd találkozom a kormányzóval. Különben mi van akkor, ha a mi agyunkat is irányításuk alá vonták?

Channis kíméletlen megvetéssel vágta oda:

– Maga ehhez már igazán hozzászokhatott!

Pritcher láthatóan elfehéredett, és nagy erőfeszítésébe került, hogy elforduljon. Aznap nem szóltak többé egymáshoz.

A fagyos éjszaka rebbenéstelen némaságában Pritcher alvótársa mocorgására fülelve, hangtalanul beállította a csuklóján levő leadót arra a hiperhullám-tartományra, amely Channis készülékéről hiányzott, és körmei nesztelen érintésével kapcsolatot teremtett a hajóval.

A válasz rövid, halk lüktetések formájában érkezett vissza, amelyek alig lépték túl az érzékküszöböt.

Pritcher kétszer is megkérdezte:

– Eddig még semmi üzenet?

Kétszer jött a válasz is:

– Semmi. Állandóan készenlétben vagyunk.

Kikászálódott az ágyból. A szobában hideg volt, ezért magára csavarta a prémtakarót, és a székre ült, onnan bámulta a csillagokat, amelyek fényességükkel és alakzataikkal olyannyira elütöttek az otthoni Periféria éjszakai egét uraló galaxislencse egyenletes derengésétől.

Valahol ott, a csillagok között rejlik a válasz nyomasztó kérdéseire, és minden porcikájával sóvárogta a döntést, amely meghozná a feleletet.

Egy pillanatra ismét belenyilallt a kétség, hátha mégis az Öszvérnek van igaza, és áttérésével magabiztosságának éles fegyverét is elveszítette. Vagy csak a kora húzza, és az utóbbi évek megpróbáltatásai ültek a vállára?

De valójában nem is nagyon izgatta a dolog.

Fáradtnak érezte magát.

A Rossem kormányzója különösebb feltűnés nélkül vonult be. A gépkocsi egyenruhás sofőrje volt az egyetlen kísérője.

Maga a gépkocsi, jóllehet díszes kivitelű volt, Pritcherre mégsem tett valami nagy benyomást. Nehézkesen vette a kanyart, és többször lefulladt, mintha túl hirtelen váltottak volna sebességet. Fölépítése azonnal elárulta, hogy kémiai és nem atomerő hajtja.

A tazendai kormányzó puhán a vékony hóra lépett, és elvonult a vének tisztelgő sorfala között. Anélkül, hogy rájuk pillantott volna, sietve belépett az ajtón. A vének követték.

Az Öszvér-féle Szövetségből való két férfi a számukra kijelölt lakosztály ablakából figyelte a jelenetet. A kormányzó zömök volt, eléggé vaskos, alacsony, jelentéktelen külsejű.

De hát ez még semmit sem jelent.

Pritcher átkozta magát, hogy nem tud az idegein uralkodni. Igaz, az arca fagyosan kifejezéstelen maradt – Channis előtt nem árulta el magát –, ám érezte, hogy a vérnyomása fölszökött, és a torka kiszáradt.

Nem mintha félt volna. Nem tartozott ugyan azok közé a tompa, érzéketlen és képzelőerő nélküli fatuskók közé, akik túlságosan ostobák ahhoz, hogysem a félelmet ismerjék – a fizikai félelemmel számolni tudott, s ennélfogva le is tudott számolni vele.

Ez azonban más volt. Másfajta félelem.

Gyors pillantást vetett Channisra. A fiatalember elmerült a körmei szemlélésében, és hanyagul piszkálgatott egy apró dudort.

Pritcherben fölforrt a méltatlankodás. Mi félnivalója van Channisnak a szellemi kezeléstől?

Pritcher visszafojtotta az indulatát, és megpróbálta fölidézni a múltat – önmagát, mielőtt még az Öszvér megtérítette volna. Nehezen tudta elképzelni annak a megátalkodott demokratának, amilyen valaha volt. Képtelen volt szellemileg elhelyezni magát, s eltépni azokat a kötelékeket, amelyek érzelmileg az Öszvérhez láncolták. Az értelmével föl tudta ugyan idézni, hogy egyszer megpróbálta eltenni láb alól az Öszvért, de ha megfeszült, akkor sem tudott visszaemlékezni akkori érzelmeire. Talán szellemi önvédelemből, mert már pusztán attól a gondolattól vagy inkább ráérzéstől – mert a részleteit nem, csupán a fő sodrását volt képes kikövetkeztetni akkori érzéseinek – fölfordult a gyomra.

És ha a kormányzó kezelésbe vette az agyát?

Ha egy második alapítványista láthatatlan szellemi csápjai behatoltak agyának érzelmi repedéseibe, és mindent fölforgattak…

Első alkalommal sem érzett semmit. Sem fájdalmat, még egy moccanást sem a lelkében – de még csak azt sem, hogy valami megszakadt volna benne. Úgy érezte, hogy mindig is szerette az Öszvért. Ha valamikor régen – rövid öt esztendővel ezelőtt – azt gondolhatta, hogy nem szereti, hogy gyűlöli őt, az csak szörnyű képzelődés volt. Lidércnyomásos álom.

Fájdalmat azonban egyáltalán nem érzett.

Vajon ugyanez ismétlődne meg a kormányzóval való találkozáskor? Vajon mindaz, ami eddig volt, az Öszvér szolgálata, egész életcélja, el fog merülni abban a ködös, valószínűden álomban, amelyet a demokrácia szó idéz föl benne? És az Öszvér is csak álom, és csak a Tazenda, a hozzá való hűség…

Elszántan sarkon fordult.

Erős hányinger fogta el.

Ekkor Channis hangja hasított a fülébe:

– Azt hiszem, tábornok, helyben vagyunk.

Pritcher megfordult. A vének egyike zajtalanul föltárta az ajtót, és méltóságteljes, néma tisztelettel megállt a küszöbön.

Őkegyelmessége, a Rossem kormányzója, a Tazenda urainak nevében kihallgatáson kegyeskedik fogadni önöket, és kéri, hogy jelenjenek meg a színe előtt – szavalta.

– Helyes – vetette oda Channis; összébb rántotta magán az övét, s megigazította fején a rossemi kucsmát.

Pritcher álla megfeszült. Elérkezett hát az igazi játszma.

A rossemi kormányzó külsőleg nem hatott valami lenyűgözően. Először is hajadonfőtt volt, és dérütötte, ritkuló világosbarna haja jámbor benyomást keltett. Csontos szemöldöktaréja alatt, a ráncok finom pókhálói közepette számító szemek ültek, frissen borotvált álla azonban lágy és kicsi volt – annak az áltudománynak a hívei, akik az arccsontokból vélik kiolvasni a jellemet, egyöntetűen azt mondták volna rá, hogy „gyenge”.

Pritcher igyekezett elkerülni a kormányzó szemét, és az állára szögezte a tekintetét. Talán ez segít – ha egyáltalán segít valami.

A kormányzó magas fejhangon, közönyösen megszólalt:

– Isten hozta önöket a Rossemen! Járjanak békével. Éhesek?

Hosszú ujjú, ércsomók lepte kezével csaknem királyi mozdulattal az U alakú asztal felé intett.

A vendégek meghajoltak, és helyet foglaltak. A kormányzó az U alsó kanyarulatának külső felén telepedett le, ők vele szemben, míg az U betű két szárát a hallgatag vének kettős sora vette birtokba.

A kormányzó rövid, szaggatott mondatokat vetett feléjük, dicsérve a Tazendáról importált ételek minőségét – amelyek valóban mások volt, ha nem is sokkal jobb ízűek, mint a vének egyszerű tápláléka –, szidta a rossemi időjárást, sőt mintegy mellékesen még az űrhajózás rejtelmeiről is szót ejtett.

Channis alig szólalt meg. Pritcher hallgatásba burkolózott.

Aztán ennek is vége lett. Elfogyasztották az apró gyümölcsökből főzött kompótot, megtörölték a szájukat, és félretették a szalvétákat. A kormányzó hátradőlt székén.

Apró szeme csillogott.

– Érdeklődtem a hajójuk után. Azt szeretném, ha illő és gondos karbantartásban részesülne. De nem tudták megmondani, hol van.

– Nem csodálom – felelte Channis könnyedén. – Az űrben hagytuk. A hajó túl nagy; arra készült, hogy hosszú utat megtegyünk vele, néha ellenséges vidékeken át is, és úgy éreztük, hogy ha idehozzuk, esetleg kétség támadhatott volna békés szándékainkat illetően. Jobbnak láttuk, ha egyedül, fegyvertelenül szállunk földre.

– Baráti gesztus – vélekedett a kormányzó meggyőződés nélkül. – Azt mondja, nagy hajó?

– De nem hadihajó, kegyelmes uram.

– Hmm… Honnan is jönnek?

– Egy kicsiny világról, a Santanni szektorból, kegyelmes uram. Talán nem is méltóztatott hallani róla, hiszen nincs mivel jeleskednie. Utunk célja kereskedelmi kapcsolatok létesítése.

– Úgy, szóval kereskedelem. És mit kínálnak?

– Mindenféle gépet, kegyelmes uram. Cserébe élelemért, fáért, ércért…

– Hmmm… – A kormányzó arca hitetlenséget árult el. – Nem sokat értek ezekhez a dolgokhoz. Lehetséges, hogy mindkét félnek hasznos lenne. Talán azt tanácsolnám, hogy miután alaposan megvizsgálom a megbízóleveleiket – mert megértik, gondolom, hogy kormányom sok mindent tisztán akar látni, mielőtt tettekre szánná magát –, és miután megszemléltem a hajójukat, a Tazendára mennének.

Hallgatás volt a válasz, és a kormányzó szemmel láthatólag fagyosabbá vált.

– A hajójukat pedig látnom kell.

Channis köntörfalazni kezdett

– Sajnos, a hajót jelen pillanatban javítják. Ha kegyelmességed hajlandó volna negyvennyolc órát adni nekünk, a hajó a rendelkezésére állna.

– Nem szokásom a várakozás.

Pritcher szeme először találkozott a másik tekintetéből áradó ragyogással, és elakadt a lélegzete. Egy pillanatra úgy érezte, hogy nyomban megfullad, és eltépte tekintetét a másikétól.

Channisnak a szeme se rebbent.

– Kegyelmes uram, a hajó negyvennyolc óránál korábban nem képes leszállni. Mi meg itt vagyunk fegyvertelenül. Csak nem vonja kétségbe tisztességes szándékainkat?

Hosszú hallgatás után a kormányzó mogorván odavetette:

– Meséljenek a világukról!

Ennyi volt az egész. Ennyivel megúszták. Több kellemetlen pillanatuk nem volt: mintha a kormányzót, miután teljesítette hivatalos kötelezettségét, többé semmi sem érdekelte volna. A kihallgatás közönybe fulladt.

Amikor mindenen túlestek, és Pritcher visszatért a lakosztályába, alapos leltárt készített magáról.

Lélegzetét visszafojtva „letapogatta” az érzéseit. Semmi különbséget nem észlelt magában, de hát érezhetne-e vajon különbséget? Talán másnak érezte magát, amikor az Öszvér megtérítette? Vajon nem tűnt neki minden természetesnek? Magától értetődőnek?

Próbára tette magát.

Hideg céltudatossággal beleordította agyának néma üregeibe: „A Második Alapítványt meg kell találni, és meg kell semmisíteni!”

És a kiáltás tiszta gyűlöletet csiholt ki belőle. Szikrányi ingadozást sem fedezett föl magában.

Aztán gondolatban a Második Alapítványt behelyettesítette az Öszvérrel, és abban a pillanatban kínzó fuldoklás ragadta torkon. Eddig minden rendben.

De hátha másképpen, ravaszabbul vették kezelésbe? Hátha parányi változtatásokat vittek végbe benne? Változtatásokat, amelyeket képtelen érzékelni, mivel a jelenlétük már magát az ítélőképességét így idomította.

Ki tudná ezt megmondani?

Az a fontos, hogy még mindig fönntartás nélküli hűséget érez az Öszvér iránt! Ha ez nem változott, mit számít a többi!

Újból fölébredt benne a tettvágy. Channis a szoba másik sarkában a saját dolgaival foglalatoskodott. Pritcher hüvelykujjának körme megállapodott a csuklóján levő híradókészüléken.

És ekkor a válasz hallatán viharos megkönnyebbülés hullámzott végig rajta, hogy szinte minden porcikája megbénult.

Arcizmai meg sem rezzentek, noha a bensőjében féktelen örömujjongás tombolt, és amikor Channis feléje fordult, tudta, hogy a cirkusz a végéhez közeleg.

Negyedikközjáték

Két szóló összetalálkozott az úton, és az egyik azt mondta a másiknak:

– Hírem van az első szólótól.

A másik szeme értően megvillant.

– Metszőpont?

– Igen! Adja az ég, hogy megéljük a hajnalt!

5. Egy férfi meg az Öszvér

Channis semmivel sem árulta el, hogy a legkisebb változást is észlelte volna Pritcher magatartásában és a kettőjük viszonyában. Hátravetette magát a falócán, és szélesre tárt lábát maga elé nyújtotta.

– Mi a véleménye a kormányzóról?

Pritcher vállat vont.

– Semmi különös. Mindenesetre nem rí le róla a lángész. Nagyon is gyarló képviselője a Második Alapítványnak, ha egyáltalán ezt kell hinnünk róla.

– Szerintem nem az. Én nem tudom, hányadán vagyok vele. Tegyük föl, hogy maga második alapítványista – folytatta Channis elgondolkodva. – Maga mit tenne? Mondjuk akkor, ha tudja, miért vagyunk itt. Hogyan fogadna akkor bennünket?

– Természetesen megtéríteném.

– Akár az Öszvér? – Channis fölszegte a fejét. – De vajon észrevennénk-e, hogyha megtérítettek bennünket? Hátha csak egyszerű, de ravasz pszichológusokkal van dolgunk?

– Ez esetben inkább a gyors halál.

– És a hajónk? Ugyan! – Channis fölemelte mutatóujját. – Pritcher, öreg fiú, mi egy blöffjátszmának vagyunk a részesei. Mert csakis blöff lehet. Még ha tartogatnak is a talonban érzelmi befolyásolást, mi – maga meg én – csak balekok vagyunk. Az Öszvér az igazi ellenfelük, és velünk ugyanolyan csínján bánnak, mint mi ővelük. Én meg vagyok győződve arról, hogy tisztában vannak kilétünkkel.

– Mit akar tenni? – kérdezte Pritcher hűvösen.

– Várni! – csattant föl Channis. – Amíg ők jönnek hozzánk. Lehet, hogy a hajó is, de inkább az Öszvér aggasztja őket. A kormányzóval blöffre mentek. De nem sikerült. Nem vettük a lapot. Legközelebb egy második alapítványistát küldenek hozzánk, aki valamilyen formában föl fogja ajánlani az alkut.

– És aztán?

– És aztán mi belemegyünk az alkuba.

– Aligha hinném.

– Miért, azt hiszi tán, hogy kijátsszuk az Öszvért? Szó sincs róla!

– Dehogyis, amiatt én nem aggódom, hogy az Öszvért kijátszhatnánk, akármit sütne is ki. De mégse hinném.

– Vagy talán azt hiszi, hogy nem tudjuk kijátszani az alapítványiakat?

– Talán. De nem ez az oka.

Channis tekintete lesiklott a másik öklére, az öklében levő tárgyra, és bőszen kifakadt:

– Vagy úgy? Ezt nevezi oknak?

Pritcher megmarkolta a fegyverét.

– Úgy van! Letartóztatom.

– Miért?

– A Szövetség első polgárának elárulásáért.

Channis összeszorította az ajkát.

– Mi akar ez lenni?

– Árulás! Megmondtam. De én jóváteszem a dolgot.

– És a bizonyíték? Vagy a látszat, föltevés, lázálom? Elment az esze?!

– Korántsem. És magának? Vagy talán azt hiszi, hogy az Öszvér ok nélkül választ ki csecsszopó tacskókat nevetséges, hetvenkedő kalandokra? Már akkor is szöget ütött a fejembe. De egy csomó időt elfecséreltem a kétségeimmel. Miért éppen magát küldte? A mosolyáért vagy a piperkőcségéért? A huszonnyolc évéért?

– Talán azért, mert megbízhat bennem. Vagy magát a logikus okok nem érdeklik?

– Vagy talán mert nem bízhat meg magában. Ami elég logikus, ha jól körülnézünk.

– Azért vagyunk itt, hogy képtelenségeket vágjunk egymás fejéhez, vagy abban versenyezzünk, hogy ki tud több szóval kevesebbet mondani?

A kézifegyver előrenyomult, Pritcher utána. Oszlopként meredt a fiatalember előtt.

– Álljon föl!

Channis minden sietség nélkül szót fogadott – és a gyomra egy csöppet sem rándult görcsbe, amikor megérezte, hogy a fegyver csöve az övét érinti.

– Az Öszvér a Második Alapítvány nyomára akart bukkanni – mondta Pritcher. – De neki sem sikerült, és nekem sem, mivel az a titok, amely mindkettőnk elől rejtve marad, az valóban jól el van rejtve. Így hát csak egyetlen lehetőség maradt: olyan kopót találni, aki már ismeri a rejtekhelyet.

– Ez lennék én?

– Úgy látszik, igen. Akkor persze ezt még nem tudtam, de ha nehezebben forog is az agyam, a helyes irányra azért rátalál. Milyen könnyen megleltük a Csillagvéget! Millió lehetőség közül milyen csodálatosan rábukkant a Lencse megfelelő mezejére! És ezután milyen szépen megtaláltuk a helyes nézőpontot! Ostoba fajankó! Annyira alábecsült engem, hogy azt hitte, nincs a lehetetlen véletleneknek az a találkozása, amit be ne adhatna nekem?

– Azt akarja mondani, hogy túl szerencsés voltam?

– A fele is sok lenne, hogy a hűségében kétséget ébresszen.

– Olyan alacsonyra emelte volna számomra a siker mércéjét?

A fegyver a hasának feszült, jóllehet Channis a rámeredő arcon csak a szemek jeges csillogásából következtetett a másik fölfortyanó dühére.

– Maga a Második Alapítvány bérence.

– Bérence? – mondta végtelen megvetéssel. – Hol a bizonyítéka?

– Vagy szellemi ellenőrzése alatt áll.

– Az Öszvér tudomása nélkül? Nevetséges!

– Az Öszvér tudomásával. Pontosan ide akarok kilyukadni, maga kis tökfej. Az Öszvér tudomásával! Csak nem gondolja, hogy különben hagyták volna egy hajóval játszadozni? Maga szép illedelmesen rávezetett bennünket a Második Alapítvány nyomára.

– Hadd lássam, van-e mag ebben a nagy halom pelyvában! Szabad kérdeznem, miért kellene nekem mindezt elkövetnem? Ha áruló vagyok, akkor miért kellene magukat a Második Alapítvány nyomára vezetnem? Nem az lenne inkább logikus, hogy vidáman csapongok a galaxis egyik végéről a másikra, nem több eredménnyel, mint maga tette?

– A hajó miatt. No meg azért, mert a Második Alapítvány védelme nagyon is rászorul az atomfegyverekre.

– Ennél jobbat találjon ki. Egyetlen hajóval semmire se mennek, s ha azt hiszik, hogy elleshetik a titkát, és egy év múlva atomerőműveket építhetnek, akkor elég balgák, hiába második alapítványisták. Hogy őszinte legyek, akárcsak maga.

– Majd magyarázza meg ezt az Öszvérnek.

– Visszamegyünk a Kalganra?

– Ellenkezőleg. Itt maradunk. Az Öszvér maga csatlakozik hozzánk, ha nem tévedek, úgy tizenöt percen belül. Azt hiszi, maga éles eszű, agyafúrt, fölfuvalkodott hólyag, hogy nem követett bennünket? A csalétek szerepét jól eljátszotta, megfordítva persze. Ha nem is csalta lépre áldozatainkat, minket elvezetett hozzájuk.

– Megengedi, hogy leüljek – mondta Channis –, s rajzban megmagyarázzak magának valamit? Kérem!

– Állva marad.

– Akkor hát állva is elmondhatom. Maga szerint az Öszvérnek a hírközlési áramkörre kapcsolt hipernyomkövető mutatta az utat? – A fegyver mintha megrezzent volna – vagy csak Channisnak tűnt úgy. – Nem látszik meglepettnek – folytatta. – Egy pillanatra sem kétlem azonban, hogy belül meglepődött. Igen, tudomásom volt róla. És most, miután bemutattam magának, hogy olyasmiről tudtam, amiről magának fogalma sem volt, hogy tudom, elmondok magának valamit, amiről tudom, hogy magának sejtelme sincs róla.

– De nagy feneket kerít neki, Channis! Azt hittem, olajozottabban működik a fantáziája.

– Pedig ehhez kell fantázia. Természetesen voltak árulók, vagy ha jobban tetszik, ellenséges ügynökök. Az Öszvér azonban különös módon, de tudomást szerzett erről. Hogy is mondjam csak: a megtérítettek közül egyeseket kezelésbe vettek.

Ezúttal valóban megrezzent a fegyver. Semmi kétség sem fért hozzá.

– És a kutya itt van eltemetve, Pritcher. Ezért volt rám szükség. Egy meg nem terítettre. Vagy talán nem hangsúlyozta maga előtt, hogy egy meg nem térített valaki kell neki? Más kérdés persze, hogy az okát is elárulta-e.

– Találjon ki valami mást, Channis. Én csak tudnám, ha az Öszvér ellen volnék. – Pritcher magában gyorsan próbára tette az agyát. Ugyanazt érezte. Ugyanazt. Nyilvánvaló, hogy ez az ember hazudik.

– Vagyis azt akarja mondani, hogy hűséget érez az Öszvér iránt. Meglehet. A hűséghez nem nyúltak hozzá. Az Öszvér szerint ezt nagyon is könnyen föl lehetne fedezni. De mit érez az értelme mélyén? Tunyaságot? Amióta elindultunk, mindig normálisan érezte magát? Vagy néha volt olyan fura érzése, mintha idegen lenne saját magának? No mi az, csak nem akar lyukat döfni a hasamba?

Pritcher egy centiméterrel hátrébb húzta a fegyvert.

– Mit akar ezzel mondani?

– Csak azt, hogy magához is hozzányúltak, magát is kezelésbe vették. Nem látta, hogy az Öszvér beépítette volna a hipernyomkövetőt. Vagy bárki más. Egyszerűen ott találta, és rögtön arra gondolt, hogy csakis ő lehetett, és azóta abban a hitben él, hogy az Öszvér a nyomunkban van. No persze, hiszen a csuklóján levő adóval kapcsolatot teremthet a hajóval azon a hullámhosszon, amelyre az én készülékem nincs behangolva. Azt gondolja, nem tudtam erről?

Sebesen és dühösen köpködte a szót. A közöny álarcát ledobta, és fölszínre bukkant alóla a kegyetlenség.

– De nem az Öszvér az, aki ott kint követ bennünket. Nem az Öszvér.

– Hát ki, ha nem ő?

– Nos, mit gondol, kicsoda? Én már az indulás napján ráakadtam arra a hipernyomkövetőre. Szerintem azonban nem az Öszvér tette oda. Neki aztán nem volt szüksége kerülő útra. Hát nem látja, micsoda ostobaságot állít? Ha áruló lennék, és ő erre rájönne, ugyanolyan könnyen megtéríthetne, mint magát, és az én fejemből kiolvasná a Második Alapítvány hollétének a titkát anélkül, hogy a fél galaxist bejáratná velem. Vagy maga talán képes valamit is eltitkolni az Öszvér elől? De ha én nem tudtam, hogy hol van, akkor nem is vezethettem el őt oda. Akár így, akár úgy, mi értelme lett volna annak, hogy engem küldjön ki?

– Nyilvánvaló, hogy azt a hipernyomkövetőt egy második alapítványi ügynök rakta oda. És ő az, aki a nyomunkban van. És vajon átejthetik magát, ha nem veszik kezelésbe azt a drágalátos agyvelejét? Még ön meri normálisnak nevezni magát, aki bölcsességnek tartja az égbekiáltó ostobaságot? Még hogy én a Második Alapítvány kezére játszom a hajót? Mit kezdenének egy hajóval?

– Maga az, Pritcher, akire szükségük van. Többet tud a Szövetségről, mint az Öszvéren kívül bárki, csakhogy magától nem kell tartaniok, nem úgy, mint az Öszvértől. Ez a magyarázata, hogy beleültették a fejembe a megfelelő irányt. Igaza van: ha vaktában kezdem pásztázni a Lencsét, sohasem lelem meg a Tazendát. Ezzel én is tisztában voltam. De azzal is, hogy a Második Alapítvány a nyomunkban van, és ők sütötték ki az egészet. És én mért ne venném a lapjukat? Belementem a blöff-háborúba. Nekik miránk volt szükségük, nekem meg az ő rejtekhelyük titkára – lássuk hát, ki jár túl a másik eszén!

– De ha továbbra is nekem szögezi azt a mordályt, akkor végképp mi húzzuk a rövidebbet. És ez nyilvánvalóan nem is a maga ötlete, hanem az övék. Adja csak ide azt a fegyvert, Pritcher. Tudom, hogy nem ad igazat nekem, de magából most a Második Alapítvány beszél. Adja ide azt a fegyvert, Pritcher, és próbáljunk együtt szembenézni a jövővel!

– Pritcher riadtan érezte, hogy minden összezavarodik benne. Hátha igaz? Lehetséges volna, hogy ekkorát tévedne? Miért ez az örökös kételkedés önmagában? Hova tűnt a magabiztossága? Channisnak lenne igaza?

Igazság!

Vagy saját megkínzott elméje küzd az idegen elme benyomulása ellen? Kettéhasadt volna?

Mintha egy ködön át látta volna maga előtt Channist, amint kinyújtott kézzel áll – és hirtelen tudta, hogy át fogja adni neki a fegyvert.

És amikor a karizma már éppen azon a ponton volt, hogy végrehajtsa agyának utasítását, lassan kinyílt a háta mögött az ajtó – és ő megfordult.

Bizonyára akadnak olyanok a galaxisban, akiket pihent agyú emberek is összetéveszthetnek egymással. Ugyanúgy az is elképzelhető, hogy bizonyos lelkiállapotban két egymástól homlokegyenest elütő embert is összecserélhetünk. Az Öszvérre azonban egyik lehetőség sem állt.

Pritcher elméjének minden gyötrődése sem akadályozta meg, hogy agyát nyomban el ne árassza valami hideg energia.

Az Öszvér külső megjelenése sem most, sem máskor nem tett lenyűgöző hatást.

Elég komikus jelenség volt többréteges, vastag öltözékében, amely abnormálisan kövérnek mutatta, noha a normális testalkatot még így sem érte el. Arca be volt bugyolálva, s ami kilátszott belőle, azon minden mást elnyomott fagytól kivörösödött, hatalmas ormánya.

Ennél képtelenebb mentőangyalt talán el sem lehetne képzelni.

– Tartsa meg a fegyverét, Pritcher – mondta.

Aztán Channishoz fordult, aki meglepetésében egy székre huppant.

– Úgy látom, az érzelmek eléggé megbolydultak, és egymás ellen ágaskodnak. Miként is van az, hogy valaki más, s nem én követtem magukat?

Pritcher élesen közbevágott:

– Ön volt az, uram, aki elhelyeztette a hipernyomkövetőt a hajónkon?

Az Öszvér hűvösen végigmérte.

– Természetesen. Vagy tán elképzelhető, hogy a Világok Szövetségén kívül van még olyan szervezet a galaxisban, amely rendelkeznék vele?

– Ez itt azt mondta…

– Neki is van szája, tábornok. Semmi szükség, hogy idézzen. Mondott valamit, Channis?

– Igen. De úgy látszik tévedtem, uram. Abban a hitben éltem, hogy a nyomkövetőt olyasvalaki helyezte el, aki a Második Alapítványnak dolgozik, és ők voltak azok, akik valamilyen célból ide irányítottak bennünket; én pedig készültem rá, hogy áthúzzam a számításaikat. Továbbá az volt a benyomásom, hogy a tábornok többé-kevésbé az ő kezükben van.

– Ezt úgy mondja, mintha megváltozott volna a véleménye.

– Attól tartok, hogy igen. Különben nem ön állna itt az ajtóban.

– Nos, akkor nézzük csak, hogy is állunk! – Az Öszvér lehántotta magáról öltözékének külső villamos fűtésű, bélelt rétegeit. – Nincs ellenére, hogy én is leüljek? Itt tökéletes biztonságban vagyunk mindenféle behatástól. Nincs az a bennszülött ezen a jégdarabon, akinek kedve kerekednék ide betenni a lábát. Erről biztosíthatom önöket – tette hozzá, és volt valami baljós eltökéltség a hangjában, amikor a hatalmára fölhívta a figyelmet.

Channis nem tudta elfojtani az ellenszenvét.

– Minek ez a titokzatosság? Talán teázni fogunk és táncosnőkkel szórakozni?

– Aligha. Hogy is van csak az a maga elmélete, fiatalember? Egy Második Alapítványhoz tartozó valaki követte magukat egy szerkezet nyomában, amilyennel csak én rendelkezem; hogy is mondta, miként bukkant rá erre a helyre?

– Úgy, hogy… izé… ha az ismert tényeket elsoroljuk, kiviláglik, hogy bizonyos gondolatokat elültettek a fejembe…

– Ugyanazok a második alapítványisták?

– Csakis ők lehettek.

– És arra nem gondolt, hogy ha egy második alapítványista rá tudja kényszeríteni, venni vagy csábítani magát arra, hogy az ő céljainak megfelelően megkeresse a Második Alapítványt – és nyilván azt hitte, hogy olyasféle módszereket alkalmazott, mint én, ámbár ne feledje, hogy én csak érzelmeket tudok elültetni, és nem eszméket –, szóval nem gondolt arra, hogy ha minderre képes, akkor nem sok értelme volt hipernyomkövetőt is elhelyezni a hajón?

Channis döbbenten kapta föl a fejét, és tekintete találkozott uralkodója méla szemével. Pritcher hümmögve és nyilvánvaló megkönnyebbüléssel engedte el magát.

– Nem – préselte ki magából Channis –, erre nem gondoltam.

– Vagy arra, hogy ha egyszer olyasmire fanyalodtak, hogy ráálljanak a nyomára, akkor nyilván nem tartották képesnek magukat, hogy irányítsák önt, és ebben az esetben elenyésző esélye volt idetalálni – pedig hát idetalált, ugye? Erre sem gondolt?

– Erre sem.

– És miért nem? Ilyen valószínűtlenül mélyre süllyedt volna az értelmi szintje?

– Csak kérdéssel válaszolhatok, uram. Ön is azzal vádol, mint Pritcher tábornok, hogy áruló vagyok?

– Mit hozna föl a védelmére, ha így tennénk?

– Csak azt, amit a tábornoknak is fölhoztam. Ha áruló volnék, és ismerném a Második Alapítvány rejtekhelyét, akkor ön megtéríthetne engem, és közvetlen úton birtokába jutna az ismeretemnek. Ha ön szükségét érezte annak, hogy nyomon kövessen, akkor bizonyára nem voltam birtokában ennek az ismeretnek, és nem voltam áruló. Így az ön képtelenségével egy másikat állítok szembe.

– Tehát mi a következtetése?

– Hogy nem vagyok áruló.

– Amivel egyet kell értenem, mert az érvelése megcáfolhatatlan.

– Akkor hát szabad kérdeznem, miért követett titokban?

– Mert ha minden tényt számba veszünk, akkor harmadik magyarázat is lehetséges. Ön is meg Pritcher is a maguk módján rátapintottak egy-két tényre, de korántsem mindegyikre. Én, ha adnak egy kis időt, mindegyikre rávilágítok. Nem kell sok, nehogy unalmas legyek. Üljön le, Pritcher, és adja ide a fegyverét. Többé nem kell támadástól tartanunk. Sem itt bent, sem ott kint. Sőt ami azt illeti, a Második Alapítvány részéről sem. És ezt magának köszönhetem, Channis.

A szobát rossemi módra elektromos izzószál világította meg. A mennyezetről alálógó egyetlen égő halványsárgás fényében külön-külön kirajzolódott a három férfi árnyéka.

Az Öszvér folytatta:

– Nyilvánvaló, hogy ha egyszer szükségét láttam annak, hogy kövessem Channist, akkor ebből valami hasznot akartam húzni. És mivel meglepő gyorsan és ingadozás nélkül a Második Alapítvány felé vette az irányt, jogos az a föltételezésük, hogy ezt is vártam tőle. És mivel közvetlenül nem tudtam kimerni belőle az ismereteit, valaminek meg kellett akadályoznia ebben. Ezek a tények. Channis természetesen ismeri a választ. Mint ahogy én is. És ön, Pritcher?

– Én nem, uram – mondta Pritcher mogorván.

– Akkor megmagyarázom. Csak egyféle ember képes ismerni a Második Alapítvány helyét, és ugyanakkor megakadályozni engem abban, hogy én is birtokába jussak ennek az ismeretnek. Attól tartok, Channis, hogy maga is a Második Alapítvány embere.

Channis a térdére könyökölve előrehajolt, és merev ajkai közül dühösen sziszegte:

– Van rá közvetlen bizonyítéka? Ma már kétszer is csődöt mondott a dedukció.

– Van közvetlen bizonyítékom is, Channis. Nem volt nehéz megszerezni. Említettem magának, Channis, hogy az embereimet kezelésbe vették. Aki ezt tette, az csakis olyasvalaki lehetett, aki önmaga nincs megtérítve, és eléggé bennfentes a dolgokban. A térség, ahol keresnem kellett, elég nagy volt, de azért nem végtelen. Magának, Channis, túlságosan sikerült minden. Az emberek nagyon is kedvelték. Föltűnően jól haladt előre. Mindez szöget ütött a fejembe.

– Akkor én magamhoz rendeltem, és önre bíztam ezt az expedíciót, ami egy csöppet sem hozta zavarba. Figyeltem az érzéseit. Meg se moccant magában semmi. Maga akkor, Channis, túlságosan is megjátszotta az önbizalmat. Nincs az a valóban rátermett ember, akin legalább egy parányi kétség ne villanna át, ha ilyen feladatot bíznak rá. És annak, hogy az elméjében ilyesminek nyomát sem leltem, csakis két oka lehetett: vagy ostoba, vagy ellenőrzés alatt áll.

– Nem volt nehéz rájönnöm, hogy melyik eset áll fönn. Amikor egy percre elengedte magát, én megragadtam az agyát, és egy futó pillanatra fájdalmat döftem belé, majd nyomban ki is vontam belőle. Erre olyan mesteri művészettel megjátszotta a dühöst, hogy esküdni mertem volna rá, természetes reakciót látok, ha előtte nem tapasztalok valamit. Ugyanis amikor csavarintottam egyet az érzelmem, egyetlen pillanatra, egyetlen röpke másodpercre, mielőtt még rajtakapta volna magát, az elméje ellenállt. És nekem ez éppen elég volt.

– Senki sem lett volna képes rá, hogy ellenálljon nekem, még egy röpke pillanatra sem, hacsak nem rendelkezik az enyémhez hasonló hatalommal.

Channis fojtott hangon sziszegte:

– És aztán? Most mi lesz?

– Magára, mint a Második Alapítvány emberére, halál vár. Ez elkerülhetetlen, remélem, maga is belátja.

– És Channisnak megint fegyvercsővel kellett farkasszemet néznie. Fegyvercsővel, de azt ezúttal nem egy Pritcheréhez hasonló elme irányította, amely úgy fordult, ahogyan a szél fújt, hanem az övéhez hasonló, érett, törhetetlen elme.

És csak egy röpke pillanat állt rendelkezésére, hogy igazítson az események menetén.

Ami ezután következett, nehéz olyasvalakinek elmondani, aki normális érzékekkel rendelkezik, és képtelen az érzelmek szabályozására.

Röviden összefoglalva, Channis a következőket állapította meg az alatt a röpke idő alatt, amennyire az Öszvér hüvelykujjának az elsütőgomb lenyomásához szüksége volt:

Az Öszvér érzelmi alkata pillanatnyilag sziklaszilárd elszánássá kövült, amelynek csillogó felszínét a legkisebb habozás sem homályosította el. Ha Channis később megfelelő érdeklődést szentel neki, könnyen kiszámíthatta volna, hogy a lövés elhatározása és a romboló energia célba találása között körülbelül egyötöd másodpercnyi ideje volt a kitérésre.

Ha ezt időnek lehet nevezni.

Az Öszvér ugyanezen a parányi időköz alatt azt állapította meg, hogy Channis agyának érzelmi potenciálja hirtelen fölszökött, anélkül hogy az ő elméjére ennek a legkisebb kihatása is lett volna, és ezzel egyidőben abból az irányból, ahonnan nem számított rá, vérfagyasztó, tiszta gyűlölethullám öntötte el.

Ez a váratlan érzelmi hullám volt az, amely hüvelykujját ellökte az érintkezőről.

Semmi más nem lett volna képes erre, és szinte azon nyomban, hogy az ujja megcsalta, mint villámfényben, fölismerte az új helyzetet.

Ez a szín sokkal rövidebb ideig tartott annál, mint amennyi a drámában játszott szerepe szerint megillette volna. Látjuk az Öszvért, amint hüvelykujját a fegyvertől eltartva, meredten bámul Channisra. Aztán Channist, feszesen, lélegzetét még mindig visszatartva. És látjuk Pritchert, görcsbe rándulva a széken: minden izma pattanásig feszül; minden ina remeg az ugrásra kész erőfeszítéstől; fegyelmezett faarca a szörnyűséges gyűlölet fölismerhetetlen halotti maszkjává torzul; és csak a szeme, a szeme függ vadul és mindent feledve az Öszvéren.

Alig egy-két szó cikázott át Channis és az Öszvér között, egy-két szó meg az érzelmi tudatosságnak az a velőkig ható sugara, amely az idők végezetéig igazi postása lesz a megértésnek a hozzájuk hasonlók között. Számolva a magunk korlátaival, kénytelenek vagyunk szavakba önteni, ami akkor és a későbbiekben lezajlott közöttük.

Channis szólalt meg fojtott hangon:

– Két tűz közé került, első polgár. Egyszerre két agyat nem képes igába fogni. Ha ezek közül az egyik az enyém, így hát választhat. Pritcher kiszabadult az ön markából. Elvágtam a köteleit. Ismét a régi Pritcher: ugyanaz, aki egykor meg akarta önt ölni; aki meg van győződve róla, hogy ön ellensége mindennek, ami szabad, igaz és szent; és aki ezenkívül azzal is tisztában van, hogy ön őt hosszú esztendőkön át a tehetetlen imádó rangjára alacsonyította le. Én most megzaboláztam az akaratát, és visszafogom őt, de ha ön engem megölne, a zabla lehull, és mielőtt ön fölemelné a fegyverét, vagy akár csak gondolna is rá, halál fia.

Az Öszvér nagyon is tisztában volt ezzel. Nem mozdult hát.

Channis folytatta:

– Ha pedig azt választja, hogy ismét a hatalmába próbálja vonni őt, vagy megölni, vagy akármit is tenni vele, annyi ideje már nem marad, hogy nekem lefogja a kezem.

Az Öszvér továbbra is mozdulatlan maradt. Csupán halk sóhajtás jelezte, hogy ezzel is tisztában van.

– Így hát az a legjobb – folytatta Channis –, ha elteszi szépen a fegyverét, kiegyenlítjük az esélyeinket, és én akkor visszaadom magának Pritchert.

– Hibáztam – szólalt meg végre az Öszvér. – Nem lett volna szabad megengednem, hogy más is jelen legyen, amikor összemérjük az erőnket. Ezzel a kelleténél eggyel több változó lépett be. Ezért a hibáért bizonyára fizetnem kell.

Hanyagul ledobta a fegyvert, és a szoba másik sarkába rúgta. Ezzel egyidejűleg Pritcher mély álomba merült.

– Mire felébred, megint rendbe jön – vetette oda az Öszvér közömbösen.

Az egész összecsapás, attól kezdve, hogy az Öszvér hüvelykujja rásimult a fegyver elsütőgombjára, egészen addig, hogy elhajította a fegyvert, még másfél másodpercig sem tartott.

Channis figyelmét azonban nem kerülte el, hogy az Öszvér agyában alig valamivel a tudat határa alatt és az észlelési küszöb fölött egy röpke érzelemsugár villant át. És ebből továbbra is a biztos diadal önbizalma sütött feléje.

6. Egy férfi, az Öszvér – és egy harmadik

Két férfi, testalkatra szöges ellentéte egymásnak, látszólag mindketten nyugodtak és tökéletesen fesztelenek – csak az idegszálaik, mint megannyi érzelemérzékelő csáp, remegtek izgatottan.

Az Öszvér, hosszú évek óta először, nem volt egészen biztos önmagában. Channis tudta, hogy jóllehet pillanatnyilag védett, a védekezés óriási erőfeszítésébe került, nem úgy, mint ellenfelének a támadás. Tudta, hogy kitartásban alulmarad.

Erre gondolni azonban életveszélyes volt. Elárulni érzelmi gyöngeségét az Öszvérnek annyi, mint fegyvert adni a kezébe. Amúgy is ott volt már az a villanás, az a diadalittas valami az Öszvér agyában.

Időt nyerni!

Hol maradnak a többiek? Ez volna az Öszvér önbizalmának a forrása? Mi az, amiről az ellenfele tud, és ő nem? A másik agyából semmit sem bírt kiolvasni. Ha tudna olvasni a gondolatokban! És mégis…

Channis elszántan félbeszakította örvénylő gondolatait. Csak egy a fontos: időt nyerni!

Beszélni kezdett:

– Minthogy ön azt állítja – amit én nem is tagadtam a Pritcherért vívott kis párbajunk után –, hogy én második alapítványista vagyok, megmondaná talán, hogy minek jöttem ide?

– No nem – nevetett az Öszvér az önhittek fejhangú nevetésével –, én nem vagyok Pritcher. Én nem tartozom önnek semmiféle magyarázattal. Önnek megvoltak az indokai, legalábbis azt hitte. Engem ez nem érdekel; amit tett, az a kezemre játszott, s ennyi nekem elég is.

– Mégsem hinném, hogy a történet minden részletét tisztán látná. Vajon a Tazenda lenne a Második Alapítvány, amelyet ön keresett? Pritcher sokat emlegette az ön korábbi kísérleteit, hogy a nyomára akadjon, meg a pszichológus médiumát, Ebling Mist. Időnként meg-megeredt a nyelve, miután én… hmm… noszogattam egy kicsit. Gondoljon csak vissza, első polgár, Ebling Misre.

– Minek gondolnék? – Csak magabiztosság!

Channis érezte, hogy a magabiztosság szinte kitolul a másikból, mintha az Öszvér minden kétsége egyre jobban a semmibe tűnne.

A kétségbeesés hullámát biztos kézzel visszatartva, így folytatta:

– Tehát nem kíváncsi? Pritcher említette, hogy valami rettentően meglepte Mist. És az a szörnyű sietség, amellyel figyelmeztetni akarta a Második Alapítványt? Miért? Miért? Ebling Mis halott. A Második Alapítványt senki sem figyelmeztette. És mégis, a Második Alapítvány létezik.

Az Öszvér nevetésén látszott, hogy élvezi a dolgot, majd váratlan kegyetlenséggel, amelynek Channis megérezte a fölcsapását és hirtelen visszahúzódását, így szólt:

– Úgy látszik azonban, hogy a Második Alapítványt mégiscsak figyelmeztették. Különben hogyan és miért jött volna egy Bail Channis nevű illető a Kalganra, hogy kezelésbe vegye az embereimet, és magára vállalja azt a meglehetősen hálátlan föladatot, hogy túljárjon az eszemen? Vagyis a figyelmeztetés túl későn érkezett, ennyi az egész.

– Ezek szerint – és Channis engedte, hogy a sajnálkozás hulláma kiáradjon belőle – ön azt sem tudja, hogy mi az a Második Alapítvány, vagy hogy egyáltalán mire is megy ki a játék. – Időt nyerni!

Az Öszvér fölfogta a másik sajnálatát, és szemét hirtelen támadt gyűlölettel húzta össze. Orrát négy ujjának jól ismert mozdulatával megdörzsölte, és kifakadt:

– Akkor hát ki vele! Mi van azzal a Második Alapítvánnyal?

Channis minden szót külön hangsúlyozott, s igyekezett megfosztani minden érzelmi tartalmától:

– Abból, amit én hallottam, az derül ki, hogy Misnek a Második Alapítványt övező titokzatosság ütött leginkább szöget a fejébe. Hari Seldon két gyermeke egy csöppet sem hasonlít egymásra. Az Első Alapítvány üstökös volt, amely két évszázadon keresztül a fél galaxist bevilágította. A Második viszont sötét és feneketlen mélység. Önnek mindez érthetetlen marad, hacsak nem fogja beleélni magát a haldokló Birodalom szellemi légkörébe. A végletek, a megfellebbezhetetlen általánosságok ideje volt az, legalábbis a gondolkodásban. Nem kell bizonygatni, mennyire a kultúra rothadásáról tanúskodott, hogy lépten-nyomon gátat emeltek az eszmék fejlődése elé. Seldont éppen az tette híressé, hogy föllázadt e gátak ellen. Őbenne öltött testet a fiatalos alkotószellemnek az az utolsó szikrája, amely alkonyati derengésbe vonta a Birodalmat, és egyben a Második Birodalom fölkelő napjának is a hajnalsugara volt.

– Roppant megkapó. És aztán?

– És aztán a pszichohistória törvényei szerint megalkotta az Alapítványait, de senki sem tudta nálánál jobban, hogy ezek a törvények is viszonylagosak. Ő aztán sohasem alkotott véglegeset. A végleges alkotások a dekadens szellemben fogannak meg. Ő fejlődő organizmust teremtett, s a Második Alapítványt tette meg e fejlődés rugójává. Tudja meg, első polgára a Világok Ideiglenes Szövetségének, mi vagyunk – és csakis mi – a Seldonterv letéteményesei. Egyedül mi!

– Saját magát akarja bátorságba lovalni – kérdezte az Öszvér megvetően –, vagy engem akar lehengerelni? Mert hiába jön nekem itt a Második Alapítvánnyal, a Seldon-tervvel, a Második Birodalommal, egy cseppet sem fog meghatni velük, még kevésbé fog együttérzést, rokonszenvet, felelősségtudatot fakasztani bennem, illetve bármilyen más érzelmi csapdába belerángatni. És egyébként is, maga szerencsétlen, a Második Alapítványt csak múlt időben emlegesse, mivel a Második Alapítvány elpusztult.

Channis érezte, hogy az agyát ostromló érzelmi erő hirtelen megsokszorozódik, amint az Öszvér fölállt, és megindult feléje. Elszántan próbált védekezni, de valami kíméletlenül eláradt benne, és űzte-szorította vissza az agyát.

Háta nekifeszült a falnak, s előtte ott állt az Öszvér, csípőre tett vézna karokkal, hatalmas ormánya alatt kegyetlen mosollyal.

– A maga játszmájának vége, Channis – mondta. – A maguk játszmájának, akik valaha a Második Alapítványnak nevezték magukat. Valaha! Valaha!

– Mi végre ült itt tétlenül, és töltötte az időt locsogással, ahelyett hogy elbánt volna Pritcherrel, és kezébe kaparintotta volna a fegyverét, amit a legkisebb fizikai erőfeszítés nélkül megtehetett volna? Rám várt, ugye, méghozzá olyan szituációban, ami nem ébresztette volna föl a gyanúmat?!

– Nem volt szerencséje. Mert én tudtam, hogy maga kicsoda. Nagyon jól tudtam, hogy kicsoda. Channis, a Második Alapítványról.

– De mire vár még mindig? Egyre csak vagdossa a fejemhez kétségbeesetten a szavakat, mintha azt remélné, hogy a puszta hangjával odafagyaszt a székemhez? És miközben beszél, az agyában valami egyre csak vár, vár és vár. De senki sem jön. Senki, akire számít, senki a társai közül. Maga is egyedül maradt, Channis, és egyedül is fog maradni. Akarja tudni, hogy miért?

– Azért, mert a Második Alapítvány végzetesen elszámította magát velem kapcsolatban. Én hamar tudomást szereztem a terveikről. Ők arra számítottak, hogy én a maga nyomába eredek, és szépen besétálok a fazekukba. Mert maga csak csalétek volt, csalétek a szegény, ostoba, pipogya mutáns számára, aki olyan buzgalommal csörtet a Birodalom nyomában, hogy a nyilvánvaló csapdát sem veszi észre. Ám a foglyuk vagyok-e?

– Az nem jutott eszükbe, hogy aligha teszem ide a lábam a hajóim nélkül, amelyek közül egy is elég ahhoz, hogy ágyúival ripityára lője őket? Arra sem gondoltak, hogy aligha fecsérelem az időt vitákkal, vagy várok tétlenül, hogy elébem jöjjenek az események?

– Hajóim tizenkét órával ezelőtt megindultak a Tazenda ellen, és azóta régen végeztek a föladatukkal: a bolygó városai nincsenek többé. Semmiféle ellenállásba nem ütköztünk. A Második Alapítványnak befellegzett, Channis, és én, a fura, csúf nyomorék, a galaxis ura vagyok!

Channis nem tehetett mást, csak a fejét rázta erőtlen tiltakozással:

– Nem… nem.

– Igen… igen! – utánozta őt az Öszvér csúfondárosan. – És ha maga az utolsó, aki életben maradt, ami könnyen meglehet, akkor nem sokáig örülhet ennek.

Rövid, feszült csönd következett, aztán Channis kis híján fölüvöltött a hirtelen fájdalomtól, amely késként hasított bele agya legbenső szelvényeibe. De az Öszvér azon nyomban vissza is vonult.

– Még korai – dörmögte. – Úgysem állja ki a próbát. A kétségbeesés csak mímelés. A félelme korántsem az a fékevesztett pánik, amelyet csakis az eszmény lerombolása kelthet, hanem mindössze egy nyavalyás kis indázó szorongás, az egyén halálának előszele.

És az Öszvér nyápic marka bágyadtan megragadta Channis torkát, aki azonban mégsem tudott kiszabadulni a szorításából.

– Ön az én biztosítékom, Channis. Ön lesz a záloga és a garanciája annak, nehogy alábecsüljem az ellenséget. – Az Öszvér belemélyesztette a tekintetét. Ellentmondást nem tűrő, követelő tekintetét. – Nos, Channis, helyesen számoltam? Túljártam a Második Alapítvány eszén? A Tazendának vége, Channis, kő kövön nem maradt, miért tetteti hát a kétségbeesést? Mi a valóság? Tudnom kell a valóságot és az igazságot! Beszéljen, Channis, beszéljen! Nem hatoltam volna elég mélyre? Továbbra is fennáll a veszély? Beszéljen, Channis! Hol követtem el hibát?

Channis hallotta, hogy a szájából szavak préselődnek ki. Mintha nem is az ő szájából jöttek volna. Összeszorította a fogait. Beharapta a nyelvét. Torka minden izomszálát megfeszítette, hogy elzárja a hangok útját.

És mégis kilökődtek belőle, öklendezve, mintha valaki erővel cibálná ki, s velük együtt tépné-szaggatná a torkát, a nyelvét, a fogait.

– Az igazság – nyögte –, az igazság…

– Igen, az igazság. Mit kell még tennem?

– Seldon itt hozta létre a Második Alapítványt. Mint ahogy már elmondtam. Mért hazudtam volna? A pszichológusok idejöttek, és uralmuk alá vonták a bennszülött lakosságot.

– A Tazendán? – Az Öszvér alábukott a másik kibírhatatlan gyötrelemtől túláradó érzelemörvényébe, és brutálisan marcangolni kezdte. – Én azt megsemmisítettem. Tudja, hogy mire vagyok kíváncsi. Ki vele!

– Nem a Tazenda. Megmondtam, hogy a második alapítványiak nem feltétlenül azok, akik látszólag a hatalmat birtokolják; a Tazenda csak kirakat – a szavak alig felismerhetők voltak, mintha a második alapítványista akaraterejének minden atomja próbálta volna útjukat állni –, a Rossem… a Rossem… a Rossem az a világ…

Az Öszvér lazított a szorításán, és Channis kínokban fetrengve, zsákként összerogyott.

– És maga akart túljárni az eszemen! – mondta az Öszvér lenézően.

– Túljártam az eszén – pattant ki Channisból az ellenállás utolsó, elhaló szikrája.

– De nem addig, ameddig számítottak rá. Összeköttetésben állok a hajóhadammal. És a Tazenda után jöhet a Rossem. Előbb azonban…

Channis érezte, hogy kínzó sötétség árasztja el, hiába kapta megkínzott szeme elé gépiesen a kezét. A sötétség torkon ragadta, és tépett, vérző elméje egyre csak siklott hátrafelé, az örök sötétségbe. Utoljára még eljutott tudatáig a diadalittas Öszvér képe, a nevetéstől rázkódó húsos orr.

A hang elenyészett. Channist gyöngéden befogadta a sötétség.

Éles csattanásra eszmélt, mintha cikázó villám hasította volna ketté a homályt. Tudata lassan visszatért a földre, és könnyben úszó szemébe fájdalmasan belehasított a szoba elmosódott képe.

Pokolian fájt a feje, és kínszenvedés volt számára, hogy kezét a homlokához emelje.

Úgy látszik, életben maradt. A gondolatai lassan, akár a pihék az elvonult forgószél után, leülepedtek, és a helyükre zökkentek. Érezte, hogy kívülről nyugalom önti el. Lassan, kínlódva megfordította a fejét – és hirtelen megkönnyebbült.

A nyitott ajtóban, a küszöbön belül az első szólót pillantotta meg. Beszélni próbált, kiáltani, figyelmeztetni, a nyelve azonban béna volt, és érezte, hogy az Öszvér irtózatos elméjének egy csápja még mindig a szorításában tartja, és belefojtja a szót.

Elfordította a fejét. Az Öszvér még mindig ott volt a szobában. A tekintetében düh parázslott. Már nem nevetett, csak a fogait vicsorította bősz hiúzvigyorral.

Channis érezte, hogy az első szóló agya gyöngéd, gyógyító simogatással megérinti az övét, aztán egyszerre dermesztő zsibbadás fogta el, amint az nekiütközött az Öszvér védelmének, és rövid összerugaszkodás után visszavonult.

Az Öszvér fogcsikorgatva, nyápic alakjához képest groteszkül ható indulattal kifakadt:

– Még egy, aki az üdvözlésemre siet! – Fürge agya kinyújtotta csápjait, ki a szobán kívülre. – Egyedül van – mondotta.

– Tökéletesen egyedül – hagyta jóvá az első szóló. – így kell lennie, mivel én voltam az, aki öt évvel ezelőtt elszámítottam az ön jövőjét. Némi elégtételemül szolgálna, ha saját erőmből helyreigazítanám azt a dolgot. Sajnos, nem vettem számításba annak az érzelmi taszítómezőnek az erősségét, amellyel ezt a helyet körülvette. Sok időmbe telt, mire át tudtam hatolni rajta. Gratulálok, ügyesen megalkotta!

– Szóra sem érdemes – vakkantott a másik dühösen. – Nyugodtan mellőzheti az udvariasságot. Azért jött, hogy megtámogassa országának repedt oszlopát?

Az első szóló elmosolyodott.

– Miért? Ez az ember, akit ön Bail Channisnak nevez, jól ellátta föladatát, holott elméje messze elmaradt a magáé mögött. Természetesén nem kerüli el a figyelmemet, hogy ön elbánt vele, bár lehetséges, hogy teljesen rendbe tudjuk hozni. Meg kell hagyni, bátor ember. Maga jelentkezett erre a küldetésre, holott matematikailag ki tudtuk mutatni, milyen nagy a veszélye annak, hogy az agya megsérül – amihez képest a testi nyomorékság kismiska.

Channis agya görcsös erőfeszítéstől vonaglott, de mindhiába: képtelen volt odakiáltani a figyelmeztetést. Egyedül a félelem folytonos hullámát tudta árasztani magából.

Az Öszvér nyugodt volt.

– Ön persze tud a Tazenda feldúlásáról.

– Tudok. Flottája támadását előre láttuk.

– Igen, én is azt hiszem – mondta az Öszvér ádázul. – Mégsem akadályozták meg, mi?

– Nem, nem akadályoztuk meg. – Az első szóló érzelmi képlete egyszerű volt: önmagától való iszonyodás, mélységes önutálat. – Ki hitte volna öt évvel ezelőtt, hogy önnek ilyen hatalma van?! Kezdettől fogva gyanítottuk ugyan – a kalgani hódítása óta –, hogy rendelkezik az érzelmek befolyásolásának a képességével. Ebben, első polgár, még semmi különleges sincsen, mint rögtön megmagyarázom.

– Az olyasféle érzelmi kapcsolat, mint amilyenre ön meg én képesek vagyunk, nemcsak mostanában fejlődött ki. Valójában az emberi agy sajátja. A legtöbb ember, ha primitív fokon is, de tud olvasni az érzelmekben úgy, hogy tapasztalati úton azonosítja őket bizonyos arckifejezésekkel, hangszínezettel, és így tovább. Számos állatfajnak fejlettebb ez az adottsága; ők jócskán építenek a szaglószervükre is; igaz viszont, hogy náluk az érzelmek jóval egyszerűbbek.

– Valójában az ember is többre képes, csakhogy a közvetlen érzelmi kapcsolat készsége fokozatosan elcsökevényesedett, miután egymillió évvel ezelőtt kialakult a beszéd. Második Alapítványunk nagy vívmánya, hogy ezt a feledésbe merült érzéket, ha nem is teljesen, de sikerült helyreállítanunk.

– Ez a képesség azonban nem születik velünk. Egymillió év sorvadása jókora akadályt jelent, és fejlesztenünk, edzenünk kell ezt az érzékszervünket, mint ahogyan az izmainkat is tornáztatjuk. És itt van a nagy különbség: ön ezzel a képességgel született.

– Erre mi is rájöttünk. Azt is ki tudtuk számítani, hogy milyen hatással lehet egy ilyen érzék birtoklása olyasvalakire, aki e képességet nélkülöző emberek között él. Vakok között látónak lenni… szóval kiszámítottuk, milyen fokig hatalmasodhat el magán a nagyzási hóbort, és azt hittük, hogy erre föl vagyunk készülve. Azonban két tényező is közrejátszott abban, hogy elszámítottuk magunkat.

– Az egyik az ön képességének a mértéke. Mi csak látótávolságon belül tudunk érzelmi kapcsolatot teremteni, ezért vagyunk aztán jobban, mint gondolná, kiszolgáltatva a fizikai fegyvereknek. A látásnak óriási szerepe van. Nem úgy, mint önnél. Bizonyított tény, hogy ön akkor is ellenőrzése alá vett embereket – sőt, mi több: bensőséges érzelmi kapcsolatot tartott fönn velük –, amikor nem láthatta és nem hallhatta őket. Erre mi túl későn jöttünk rá…

– A másik, hogy nem tudtunk az ön testi fogyatékosságairól, különösen arról, amely önnek olyannyira lényegesnek tűnt, hogy fölvette az Öszvér nevet. Nem láttuk előre, hogy nem pusztán mutáns, hanem meddő mutáns, és így elkerülte a figyelmünket az a pótlólagos lelki torzulás, amelyet alsóbbrendűségi komplexusának köszönhet. Mi csak megalomániával számoltunk, és megfeledkeztünk a mélységesen pszichopatikus paranoiáról.

– Engem terhel a felelősség azért, hogy mindez elkerülte a figyelmünket; ugyanis én voltam a Második Alapítvány vezetője az ön kalgani hódítása idején. Csak akkor jöttünk rá, túl későn, amikor elpusztította az Első Alapítványt, és mulasztásunkért milliók fizettek életükkel a Tazendán.

– És most helyre akarja hozni a dolgot? – biggyesztette le keskeny ajkát az Öszvér, miközben az agya lüktetett a gyűlölettől. – Mit kíván velem tenni? Fölfújni? Izomkolosszust csinálni? Kitörölni belőlem ellenséges környezetben eltöltött hosszú gyermekkoromat? Az én szenvedéseim fájnak magának? Az én nyomorúságom? Én nem érzek sajnálatot azért, amit meg kellett tennem. Védje meg magát a galaxis, ha tudja, amely a kisujját sem mozdította, hogy engem megvédjen, amikor nekem szükségem lett volna rá.

– Az ön érzelmeit természetesen a körülményei szülték – folytatta az első szóló –, így hát nem elítélni, hanem megváltoztatni kell őket. A Tazenda pusztulása elkerülhetetlen volt. Választani lehetett e között, vagy egy, az egész galaxisra kiterjedő és évszázadokra elhúzódó nagyobb pusztulás között. Mi megtettünk mindent, ami korlátozott lehetőségeinkből tellett. Amennyi embert csak tudtunk, kitelepítettünk a Tazendáról. Sajnos, mindez szükségképpen nagyon is távol volt az elégségestől. Sok millió ember pusztulásra volt kárhoztatva. Ezért sem érez sajnálatot?

– Egyáltalán nem, semmivel sem többet, mint azért a százezerért, akinek alig hat óra múlva a Rossemen kell meghalnia.

– A Rossemen? – kapta föl a fejét az első szóló.

Channis felé fordult, aki félig ülő helyzetbe kényszerítette magát, és agya megfeszült. Channis érezte magában a két agy birkózását, s mihelyt egy pillanatra meglazultak a kötelékei, megindult belőle a szó:

– Uram, én tökéletesen kudarcot vallottam. Alig tíz perccel az érkezése előtt az Öszvér mindent kiszedett belőlem. Képtelen voltam neki ellenállni, és semmit sem hozhatok föl mentségemre. Tudja, hogy a Tazenda nem a Második Alapítvány. Tudja, hogy a Rossem az.

És a kötelékek újból megfeszültek. Az első szóló a homlokát ráncolta.

– Vagy úgy. És mit szándékozik tenni?

– Komolyan kérdezi? Valóban olyan nehezére esnék, hogy fölismerje a kézenfekvőt? Amíg ön itt nekem az érzelmi kontaktusról prédikált, és olyan szavakat vagdosott a fejemhez, hogy megalománia még paranoia, azalatt én sem tétlenkedtem. Kapcsolatba léptem a hajóhadammal, és kiadtam a parancsot. Hat óra múlva, hacsak valami oknál fogva nem változtatom meg a parancsot, az egész bolygó tűz alatt lesz, kivéve ezt az egy falut és vagy száz négyzetmérföldnyi környékét. A jól végzett munka után pedig leszállnak az űrhajóim. Hat órája van, és hat óra kevés arra, hogy fölébe kerekedjék az elmémnek, és megmentse a Rossemet.

Az Öszvér nevetve széttárta a karját, mialatt az első szólónak láthatóan nehezére esett, hogy megeméssze az eseményeknek ezt a fordulatát.

– És mi az alternatíva? – kérdezte.

– Ugyan miért lenne alternatíva? Több hasznom lenne talán bármilyen alternatívából? Talán a rossemi életeket kellene kímélnem? Esetleg akkor, ha a hajóim akadálytalanul leszállhatnának, és mindenki, a Második Alapítvány minden tagja alávetné magát a céljaimnak megfelelő szellemi kontrollnak, talán akkor visszavonnám a tűzparancsot. Esetleg megérné, ha ennyi kiváló képességű embert az ellenőrzésem alá vonhatnék. De lehet, hogy a dolog nem érné meg a ráfordított munkát, így hát nem is nagyon erőltetem a beleegyezését. Mit szól hozzá, második alapítványista barátom? Mit tud szembeállítani az én elmémmel, amely legalább olyan erős, mint a magáé, és a hajóimmal, amelyekhez foghatókról még csak nem is álmodhatott?

– Hogy mit tudnék? – visszhangozta az első szóló elgondolkodva. – Semmit, legfeljebb egy mákszemnyi kis tudást, amely bármilyen mákszemnyi is, önnek még-sincs a birtokában.

– Csak ki vele – nevetett az Öszvér –, lássuk, mit sütött ki! Akármilyen kígyó, ebből a kelepcéből nem fog kisiklani.

– Szerencsétlen mutáns – sajnálkozott az első szóló –, nekem nincs szükségem arra, hogy bárhonnan is kicsússzak. Tegye csak föl magának a kérdést: miért küldtük Bail Channist a Kalganra csalétekül, Bail Channist, aki fiatal ugyan meg bátor, de szellemi erőben nem sokkal nagyobb versenytársa önnek, mint ez az elszenderült tiszt itten, ez a Han Pritcher? Mért nem én mentem oda, vagy valaki más a vezetők közül, aki jobban fölvehette volna önnel a versenyt?

– Talán – hangzott a fölényesen magabiztos válasz – maguknak több eszük volt ennél, mert tudják, hogy egyikük sem veheti föl velem a versenyt

– Az igazi ok ennél logikusabb. Önnek nem volt nehéz rájönnie, hogy Channis a Második Alapítványhoz tartozik. Hiányzott belőle az a képesség, hogy ezt a tényt véka alá rejtse. És ön azzal is tisztában volt, hogy fölülmúlja őt, ezért nem félt belemenni a játékba, s nyugodtan a nyomába eredt, biztos lévén benne, hogy úgyis túl fog járni az eszén. Ha én mentem volna a Kalganra, ön megöl, mivel bennem valódi veszélyt látott volna; ha pedig nem árulom el a kilétemet, s megmenekülök, nem értem volna el a célt, hogy önt kicsaljam magam után az űrbe. Ön csak a magánál kisebb halra harapott. Ha viszont ön a Kalganon marad, a Második Alapítvány minden ereje is kevés lett volna ahhoz, hogy emberei, gépei meg szellemi hatalma bástyája mögött elbánjunk önnel.

– Csűrje csak, csavarja, a szellemi erőm még mindig velem van – fölényeskedett az Öszvér –, és az embereim meg a gépeim sincsenek olyan messze innen.

– Meglehet, csakhogy ön nem a Kalganon van, hanem itt, a Rossemen, amelyet logikusan – nagyon is logikusan – Második Alapítványként tálaltak föl önnek. Vigyáznunk kellett a logikára, mert ön okos ember, első polgár, aki csakis az eszére hallgat.

– Elismerem, de ezzel csak pillanatnyi előnyre tettek szert. Nekem azonban még elég időm maradt, hogy kifacsarjam az igazságot az emberükből, Channisból, és elég bölcsességem, hogy ne kételkedjem annak létezésében.

– Mégsem volt elég bölcs ahhoz, hogy fölismerje: mi sem kételkedtünk, hogy ezt a lépést megteheti, és Bail Channist ennek megfelelően föl is készítettük.

– Kötve hiszem, mert az agyát megkopasztottam, akár a csirkét. Csupaszon és pőrén lüktetett előttem. Amikor Channis azt mondta, hogy a Rossem a Második Alapítvány, akkor a végső igazságot árulta el, mert ahogy én kifacsartam az agyát, a legkisebb ámítás sem maradhatott rejtve a legparányibb redőjében sem.

– Elhiszem. Ez még inkább igazolja az előrelátásunkat. Mondtam, ugye, hogy Bail Channis önként jelentkezett? Eláruljam magának, hogy mire? Mielőtt Alapítványunkról útra kelt volna a Kalgan meg ön felé, drasztikus érzelmi operációnak vetette alá magát. De ugye tudja, hogy ezzel önt nem lehetett volna becsapni? Azt is tudja, hogy Bail Channis érintetlen aggyal nem tudta volna félrevezetni önt? Nincs igazam? Ezért magát Bail Channist is félre kellett vezetnünk, s ennek ő önszántából alávetette magát. Bail Channis a lelke legmélyéig meg van győződve arról, hogy a Rossem a Második Alapítvány.

– És mi, vagyis a Második Alapítvány, már harmadik éve erre a látszatra rendezkedtünk be itt, és vártunk önre. És jól számítottunk, nem igaz? Ön eljutott a Tazendáig, azután a Rossemig – de ennél tovább aztán nem.

Az Öszvér talpra ugrott.

– Maga azt merészeli állítani, hogy a Rossem nem a Második Alapítvány?

A padlóra roskadt Channis érezte, hogy az első szóló agyából kisugárzó energia végképp leoldozza kötelékeit, és elnyújtott, hitetlenkedő kiáltással föltápászkodott:

– Azt akarja mondani, hogy nem a Második Alapítvány?!

Emlék– és ismeretfoszlányok kavarogtak benne kusza összevisszaságban. Az első szóló elmosolyodott.

– Látja, első polgár, Channist ugyanúgy meglepi a dolog, mint önt. Természetesen a Rossem nem a Második Alapítvány. Csak nem vagyunk őrültek, hogy önt, legnagyobb, leghatalmasabb, legveszélyesebb ellenségünket a saját világunkra engedjük? Ó, nem!

– Csak lövesse a Rossemet, első polgár, ha ez a szándéka! Romboljon le mindent, amit csak tud. Mert a legjobb esetben is csak engem meg Channist ölheti meg, és ezzel egy szikrányival sem kerül közelebb a céljához.

– Ugyanis a Második Alapítvány rossemi expedíciója – amely az elmúlt három évben időlegesen vert tanyát ebben a faluban, a vének álarcát öltve magára – tegnap útra kerekedett, vissza a Kalganra. Az ön hajóhadát persze messze elkerüli, és legalább egy nappal ön előtt ott lesz; ez az oka, hogy nem játszom zsákbamacskát. Hacsak másként nem rendelkezem, mire ön hazatér, egy lázongó birodalmat és szétesett államot fog találni, és csupán azoknak a hűségében bízhat, akik itt vannak önnel, a hajóin. Ám mit tehetnek a nyomasztó túlerő ellen? Ezenkívül a Második Alapítvány emberei el fognak vegyülni az ön hazai flottájában, és tesznek róla, hogy senkit se téríthessen vissza. A birodalmának, mutáns, befellegzett!

Az Öszvér csendesen lehajtotta a fejét, és agyát elöntötte a düh és a kétségbeesés.

– Igen. Késő… Késő… Most már látom.

– Most már látja – ismételte az első szóló –, ezt mondja a vak is.

Amikor pedig a kétségbeesés szélesre tárta az Öszvér agyát, az első szóló – aki fölkészülve várta ezt a pillanatot – nyomban megragadta az alkalmat. A változást a másodperc törtrésze alatt sikerült végbevinnie.

Az Öszvér ráemelte tekintetét.

– Tehát megyek vissza a Kalganra?

– Úgy van. Hogy érzi magát?

– Nagyszerűen! – Homlokát ráncolva azt kérdezte: – Kicsoda ön?

– Fontos az?

– Persze hogy nem – legyintett amaz, és Pritcher vállára tette a kezét. – Ébredjen, Pritcher, megyünk haza!

Két óra múlva Bail Channis ereje visszatért annyira, hogy a lábára tudott állni.

– Sohasem fog rá emlékezni? – kérdezte:

– Soha. Szellemi hatalmát meg a birodalmát megtartja, indítékai azonban gyökeresen megváltoztak. A Második Alapítványról mintha sohasem hallott volna, és békés szándékok fogják vezérelni. És az a pár éve, amelyet satnya szervezete engedélyez neki, sokkal boldogabb is lesz. Utána pedig, ha meghal, a Seldonterv majd csak utat talál magának.

– És igaz – kérdezte mohón Channis –, igaz, hogy a Rossem nem a Második Alapítvány? Meg mernék esküdni rá, tudom, hogy az. Hiszen nem vagyok őrült.

– Maga nem őrült, Channis, mindössze, ahogy mondtam, megváltozott. A Rossem nem a Második Alapítvány. Jöjjön! Mi is hazamegyünk.

Utolsóközjáték

Bail Channis a fehér csempés kis szobában ült, és szabadjára engedte gondolatait. Megelégedettség ömlött el rajta. A falak, az ablak, a fű odakint. Nem volt nevük. Csupán tárgyak voltak. Az ágy, a szék meg a könyvek, amelyek ráérősen testet öltöttek az ágy végében levő ernyőn. Az ápolónő, aki az ebédjét behozta.

Eleinte megpróbálta összerakni azokat a szófoszlányokat, amelyek megütötték a fülét. Amelyeket az a két férfi váltott egymással.

Az egyik azt mondta:

– „Teljes afázia. Sikerült tisztára mosni, azt hiszem, minden károsodás nélkül. Most már csak arra van szükség, hogy visszatápláljuk belé az eredeti agyhullámképéről készült fölvételt.”

A hangok gépiesen visszhangoztak benne; különös hangok voltak, mintha jelentettek volna valamit. De teljesen hidegen hagyták.

Inkább figyelte a színeknek azt a kedves játékát azon a képernyőn, annak a valaminek a végében, amelyen feküdt.

Ekkor valaki belépett, és valamit csinált vele, és utána sokáig aludt.

És amikor fölébredt, az ágy tüstént ággyá változott, és tudta, hogy kórházban van, és az emlékezetéből fölbukkanó szavak értelmet nyertek.

– Mi történt? – ült föl az ágyán. Az első szóló állt mellette.

– A Második Alapítványon van, és visszanyerte az értelmét: az eredeti értelmét.

– Igen! Igen! – Channis hirtelen ráébredt önmaga tudatára, és ez végtelen diadallal és örömmel töltötte el.

– És most mondja meg nékem – kérdezte az első szóló. –, tudja-e most, hol van a Második Alapítvány?

És az igazság egyetlen hatalmas hullámként tódult le rá, s Channis néma maradt. Akárcsak korábban Ebling Mist, őt is megbénította a mélységes ámulat. Végre magához tért, és bólintott.

– A galaxis csillagaira, most már tudom!

Második rész

AZ ALAPÍTVÁNY KERESI A MÁSODIK ALAPÍTVÁNYT

A. K. 376

7. Arcadia

DARELL, ARKADY – Regényíró, született A. K. 362. 5. 11-én, megh. A. K. 443. 7. l-jén. Bár elsősorban regényíróként működött, Arkady Darell nevét nagyanyjáról, Bayta Darellról írott életrajza tette közismertté. Ez a mű, amely első kézből merítette anyagát, évszázadokon keresztül elsőrendű forrásmunkául szolgált az Öszvér és kora tanulmányozásához… Akár a Csapongó emlékek, az Idő sodrában című regénye is eleven képet rajzol a korai Interregnum csillogó kalgani társadalmáról, és állítólag fiatalkori kalgani utazásából meríti élményanyagát…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

Arcadia Darell szónokiasan diktálta a leírókészülék mikrofonjába:

– „A. Darell: A Seldonterv jövője” – Aztán elkomorodva arra gondolt, hogy ha egykor nagy író lesz belőle, mesterműveit Arkady néven fogja kiadni. Csak így: Arkady. Minden vezetéknév nélkül.

„A. Darell” – micsoda ízetlenség! Így kellett aláírnia minden dolgozatát a fogalmazás– és szónoklatórán. Osztálytársaitól ugyanúgy megkövetelték ezt, kivéve Olynthus Damet, mert az egész osztály röhögött, amikor első ízben így írta alá a nevét. Az Arcadia pedig olyan kislányos név, és csak azért kapta, mert a dédnagyanyját is így hívták; a szüleinek semmi fantáziája nem volt.

De most, hogy már két napja betöltötte a tizennégyet, illenék elismerni az Arkady névvel azt az egyszerű tényt, hogy felnőtt. Ajkát lebiggyesztette, amikor arra gondolt, hogy az apja éppen csak fölpillantana a könyvolvasó készülékéről, s azt mondaná: „Ha most tizenkilenc évesnek adod ki magad, Arcadia, mit fogsz csinálni, ha huszonöt leszel, és a fiúk harmincnak gondolnak?”

Hanyagul keresztbefeküdt kedvenc foteljének a kartámláján, s az öblös mélyedésből nézegette magát az öltözőasztalkán levő tükörben. A lába zavarta egy kicsit a kilátásban, mivel házipapucsa játékosan pörgött a nagy lábujja körül, ezért a lábát maga alá húzva hirtelen fölegyenesedett, mint aki karót nyelt, s úgy érezte, mintha a nyaka legalább öt centiméterrel megnyúlt volna.

Figyelmesen vizsgálgatta az arcát. Túl pufóknak találta. Zárt ajka mögött egyujjnyira szétnyitotta az állkapcsát, és egyszerre idomtalanul keszegnek tűntek a vonással. Nyelvének gyors mozdulatával megnedvesítette az ajkát, és nedves-puha, durcás fintort vágott. Aztán a szempilláit ernyedt világfájdalommal leeresztette – nagy ég, csak az arca ne volna olyan vacak rózsaszínű!

Két ujjával kissé fölpöckölte a külső szemzugait, hogy a belső csillagrendszerek nőinek egzotikusan sejtelmes kifejezését kölcsönözze tekintetének, a kezétől azonban nem látta jól az arcát.

Aztán fölszegte az állát, félig elfordította a fejét, nyakizmait megfeszítve, a szeme sarkából visszanézett a képmására, és hangját egy oktávnyival leeresztve azt mondta:

– Ugyan, apa, ha azt hiszed, hogy egy morzsányit is érdekel, mit gondol magában egynémely kölyök, akkor igazán… – Ekkor eszébe jutott, hogy a leírókészülék adóját még mindig a kezében tartja. – Hűha! – fakadt ki, és elzárta a masinát.

A halványlila, bal oldalán őszibarackszínű margóval ellátott papíron ez állt:

A SELDON-TERV JÖVŐJE

Ugyan, apa, ha azt hiszed, hogy egy morzsányit is érdekel, mit gondol magában egynémely kölyök, akkor igazán… Hűha!

Mérgesen kirántotta a papírlapot a gépből, mire nyomban másik ugrott a helyébe.

Arcáról azonban leolvadt a bosszúság, és keskeny ajka önelégült mosolyra húzódott. Kényeskedve az orrához emelte a papírlapot. Klassz! Pont a kellő mértékű elegancia és báj. A külalakról nem is beszélve.

A gépet két nappal ezelőtt hozták meg, első felnőtt születésnapján. Előzőleg azzal állt elő, hogy „de apa, az osztályban mindenkinek, kivétel nélkül mindenkinek van ilyen, aki egyáltalán ad magára valamit. Csak a vén csoroszlyák használnak kézigépet.”

A kereskedő váltig erősködött:

– Nincs még egy gyártmány, amelyik kicsinysége mellett ennyire sokoldalú lenne, mint ez. A mondat értelmét követve, nyelvtanilag helyesen adja vissza a szöveget. Mondanom sem kell, milyen segítséget jelent az oktatásban azáltal, hogy használóját gondos artikulálásra és légzéstechnikára készteti, ha a szavakat helyesen leírva akarja látni, nem is beszélve arról, hogy mennyire fontos az elegánsan tagolt beszéd a helyes központozáshoz.

Az apja még ekkor is megpróbálta a nyomtató írógépre rábeszélni, mintha valami szikkadt vénlány tanítónő volna a lánya.

A végén mégis azt kapta meg, amelyiket kérte – még ha talán több sírás-rívást és nyafogást kellett is bevetnie, mint amennyi egy tizennégy éves felnőtthöz illett volna –, olyat, amely bájos, tisztára nőies kézírást produkált, és ilyen légiesen kecses kezdőbetűket még senki sem látott!

Még a „hűha” szó is valamiféle bűbájt árasztott magából a gép írásában.

De hát így mégsem hagyhatta, ezért fölegyenesedett a széken, nagy komolyan maga elé helyezte első piszkozatát, és kimért, határozott hangon újrakezdte. Hasát behúzta, mellét kifeszítette, lélegzetét gondosan ellenőrizte. Színpadias hangon szavalta:

„A Seldonterv jövője.

Biztosra veszem, hogy az Alapítvány múltját jól ismeri mindenki, akit a szerencséje bolygónk kitűnő iskoláiba, nagyszerű tanáraink keze alá vezérelt.

(Ez az! Ez meg fogja nyerni Eriking tanárnőnek, ennek az utálatos, vén boszorkának a tetszését.)

Ez a múlt javarészt a nagy Hari Seldonterv története. A kettő egy és ugyanaz. A legtöbb ember azonban manapság fölteszi magában a kérdést, hogy vajon folytatódni fog-e ez a terv az ő nagy bölcsességében, avagy gonoszul leromboltatik, vagy tán már le is rombolták.

Hogy ezt megértsük, vessünk egy futó pillantást a Terv kiemelkedő mozzanataira, ahogyan azok már feltárultak az emberiség előtt.

(Ez a rész nem volt nehéz, mert az előző félévben fölvette a modern történelmet.)

Csaknem négy évszázaddal ezelőtt, amikor az Első Galaktikus Birodalom a haláltusáját vívta, csupán egyvalaki, a nagy Hari Seldon ismerte föl a közelgő véget. A pszichohistória segítségével – amelynek komplikált matematikáját már rég elfelejtették…

(Ennél a helynél némi kételye támadt. Biztos volt benne, hogy a komplikált szó kiejtésében a p hangot m-szerű orrhang előzte meg, a fenti helyesírás mégsem tetszett neki. De hát a gép csak nem téved!)

…ő és munkatársai képesek voltak előre látni a galaxison végigsöprő nagy társadalmi és gazdasági folyamatok irányát. Könnyen fölismerhették, hogy ha magára hagyják, a Birodalom összeomlik, és legalább harmincezer évnyi zűrzavarba telik, amíg a Második Birodalom létrejön.

Arról már lekéstek, hogy a nagy bukást megakadályozzák, de annyit még megtehettek, hogy a rá következő káoszt lerövidítsék. Kidolgozták hát a Tervet, amely szerint mindössze egyetlen évezred választja el a Második Birodalmat az Elsőtől. Ebből az évezredből már a negyedik század is a végére jár, és a Terv sok-sok emberöltőn keresztül kérlelhetetlenül utat tört magának.

Hari Seldon két Alapítványt hozott létre a galaxis két átellenes végén, úgy és olyan körülmények között, hogy biztosítva lássa pszichohistóriai problémájának legjobb matematikai megoldását. Az egyiken, a mi Alapítványunkon, amely a Terminuson kelt életre, összpontosult a galaxis természettudománya, és erre támaszkodva az Alapítvány el tudta hárítani a Birodalom széléről leszakadt és függetlenné vált barbár királyságok rohamait.

Sőt az Alapítvány meg is hódította ezeket a kérészéletű királyságokat, hála az olyan bölcs és hősies vezéreknek, mint Salvor Hardin vagy Hober Mallow, akik képesek voltak alkotó módon értelmezni a Tervet, és átvezetni hazánkat annak minden…

(Itt megint megakadt a komplikált szónál, és jobbnak látta, ha másodszor nem kockáztatja meg.)

…viszontagságán. Évszázadok múltak el, és minden bolygón hódolnak az emléküknek.

Végül is az Alapítvány létrehozott egy kereskedőrendszert, amely a galaxis siwennai és anacreoni szektorának nagy részét ellenőrzése alá vonta, sőt a régi Birodalom maradványával és utolsó nagy tábornokával, Bel Rioséval is elbánt. Úgy tűnt, hogy semmi sem állhat többé a Seldonterv diadalának útjába. Minden egyes, Seldon által megtervezett válság pontosan bekövetkezett és megoldódott, és minden leküzdött válság hatalmas lépéssel lendítette előre az Alapítványt a Második Birodalom és a béke felé.

És ekkor…

(Itt a lélegzete is elfulladt, és a szavak sziszegve sisteregtek elő a fogai közül, a leírógép azonban szenvtelenül és kecsesen rótta a sorokat.)

…minekutána az Első Birodalom hullája végképp szétfoszlott, és csak a kimúlt kolosszus foszlányain uralkodott néhány satnya hadvezér…

(Ez a mondat a múlt héten ragadt meg benne az egyik tévékrimiből, az öreglány, mármint Eriking tanárnő azonban úgysem hallgat szimfóniákon és előadásokon kívül semmit, így nem fog rájönni.)

…ekkor jött az Öszvér.

Ennek a fura lénynek nem volt helye a Tervben. Mutáns volt, akinek nem lehetett előre látni a születését. Azzal a különös és titokzatos képességgel rendelkezett, hogy ellenőrizni és irányítani tudta az emberek érzelmeit, és ezáltal mindenkit az akarata alá tudott törni. Bámulatos gyorsasággal hódítóvá és birodalomalapítóvá nőtte ki magát, míg végül magát az Alapítványt is legyűrte.

Mégsem sikerült az egész világot meghódítania, mert már első hatalmas nekirugaszkodásában útját szegte egy nagy asszony bölcsessége és merészsége…

(És itt belebotlott megint a régi problémába. Az apja erősködött, hogy nem kell azzal hivalkodnia, miszerint ő Bayta Darell unokája. Pedig ez senki előtt nem titok, és Bayta a leghíresebb asszony volt, aki valaha is létezett, és ő volt az, aki puszta kézzel megfékezte az Öszvért.)

…aminek az igazi történetét minden részletében csak nagyon kevesen ismerik.

(Klassz! Ha föl kellene olvasnia az osztályban a dolgozatát, az utolsó mondatot sejtelmes hangon suttogná el, és valaki minden bizonnyal érdeklődne az igazi történet felől, és akkor ő – hogy is tagadhatná meg, hogy elmesélje az igazi történetet, nem igaz? Gondolatban már ott állt apja dühös, számonkérő tekintete előtt, s dacos bőbeszédűséggel próbált kimagyarázkodni.)

Ötévi részleges uralom után újabb változás következett be, amelynek az okát nem ismerjük, és ettől fogva az Öszvér fölhagyott minden hódítási tervvel. Utolsó öt évét felvilágosult zsarnokként élte le.

Egyesek azt állítják, hogy az Öszvér színeváltozásában a Második Alapítvány kezét kell keresnünk. Eddig azonban senki sem akadt rá ennek a Második Alapítványnak a pontos helyére, sőt a rendeltetését sem ismerjük, így hát ez az elmélet még bizonyításra vár.

Az Öszvér halála óta egy egész emberöltő telt el. Hogy fog alakulni a jövő az ő föllépte és letűnte után? A Seldon-tervet ugyan megszakította, és már-már úgy tűnt, hogy teljesen szétcibálta, mégis, alighogy meghalt, az Alapítvány nyomban föléledt, mint valami nóva egy haldokló csillag halotti porából.

(Ezt ő maga gondolta ki!)

A Terminus bolygó ismét a központja egy kalmárszövetségnek, amely nagyságban és gazdagságban alig marad el a hódítás előttitől, sőt annál békeszeretőbb és demokratikusabb.

Ez volna a Terv? Él még vajon Seldon nagy álma, és hatszáz év múlva létre fog-e jönni a Második Galaktikus Birodalom? Én a magam részéről hiszek ebben, mert…

(Helyben vagyunk! Eriking tanárnő undok piros ceruzájával mindig alá szokta firkálni, valahogy így: „De ez csak leírás. Mi a saját véleményed? Gondolkozz! Fejezd ki magad! Áss le a lelked mélyére!” Még hogy áss le a lelked mélyére! Ő aztán sokat tud a lélekről a citromarcával, amelyen még soha életében nem jelent meg mosoly.)

…soha még ilyen kedvező nem volt a politikai helyzet. A régi Birodalomból hírmondó sem maradt, az Öszvér pedig elsöpörte az őt megelőző katonai rezsimek időszakát. A galaxis szomszédos vidékein jobbára béke és rend honol.

Ráadásul az Alapítvány belső helyzete is egészségesebb, mint bármikor. A hódítás előtti idők örökletes polgármesteri zsarnoksága helyébe visszatértek a kezdeti korszak demokratikus választásai. Nincsenek többé disszidens független kereskedővilágok; megszűntek azok az igazságtalanságok és egyenlőtlenségek, amelyek a nagy vagyonoknak kevesek kezében való fölhalmozódását kísérték.

Ennélfogva nincs okunk rá, hogy féljünk a balsikertől, hacsak maga a Második Alapítvány nem jelent veszélyt számunkra. Vannak, akik ezt a félelmüket csupán ködös aggályokkal és balsejtelmekkel tudják alátámasztani. Úgy vélem, hogy magunkba, népünkbe és Hari Seldon nagy Tervébe vetett bizodalmunknak el kell űznie szívünkből-lelkünkből mindenféle bizonytalanságot, és…

(Hmmm. Ez marhára banálisan hangzik, de hát valami ilyesfélét várnak el a végén.)

…szerintem…

Eddig jutott el pillanatnyilag „A Seldonterv jövője”, mert az ablak halkan megkoccant, és amikor Arcadia fölült a fotel egyik karfájára, az üvegen keresztül egy mosolygó arcot pillantott meg, amelynek szabályos szimmetriáját érdekesen hangsúlyozta az ajkak elé helyezett ujj rövid, függőleges vonala.

Arcadia várt egy kis ideig – csak addig, amíg a meglepődés pózát magára ölthette –, aztán lehuppant a székről, a széles ablak előtt levő heverőhöz ment, rátérdelt, és kíváncsi arccal bámult a jelenésre.

A férfi arcáról tüstént leolvadt a mosoly. Egyik kezével az ablakpárkányba kapaszkodott, a másikkal türelmetlenül intett. Arcadia szó nélkül engedelmeskedett, és helyére nyomta a kallantyút, mire az ablak alsó egyharmada zajtalanul becsúszott a falba, és a meleg tavaszi levegő beszökött a szoba hűtött légterébe.

– Nem tud bejönni – mondta jóleső magabiztossággal. – Az ablakok biztosítva vannak, és csak azok nyithatják ki őket, akik itt laknak. Próbáljon csak meg behatolni, rögvest megszólalnak a riasztócsengők. – Szünetet tartott, majd hozzátette: – Elég hülyén néz ki ott az ablak alatti párkányon egyensúlyozva. Még le talál esni, és kitöri a nyakát, nem is beszélve egy csomó értékes virágról.

– Akkor mért nem kapcsolja ki a biztosítóberendezéseket, és miért nem enged be? – kérdezte az ember az ablakban, akinek ugyanez járt az eszében, ha egy kissé más jelzőket használt is magában.

– Eszem ágában sincs! Maga rossz házhoz tévedt, ha azt hiszi, hogy én olyan lány vagyok, aki a sötét éjnek évadján idegen férfiakat beenged a hálószobájába – mondta, és félig leeresztette szemhéját, hasztalanul próbálva buja kifejezést adni tekintetének.

Az idegen fiatalember arcáról a humor utolsó szikrája is ellobbant.

– Vagy tán nem ez doktor Darell háza? – dünnyögte.

– Miért árulnám el magának?

– A galaxisát… ég önnel!

– Ha leugrik, fiatalember, akkor én magam szólaltatom meg a riasztócsengőt – szavait finom és rafinált gúnynak szánta, ugyanis Arcadia tapasztalt szeme fölfedezte az idegenben az érett férfit. Legalább harmincéves, vagyis vén pók.

Hosszú szünet. Aztán a férfi dühösen kifakadt:

– Idefigyeljen, kislány, ha azt sem akarja, hogy maradjak, és azt sem, hogy elmenjek, akkor mi az ördögöt akar tőlem?!

– Felőlem akár be is jöhet. Dr. Darell ugyanis itt lakik. Kikapcsolom a védőernyőt.

A fiatalember óvatosan körülnézett, aztán először a kezét nyújtotta be, majd maga is behuppant az ablakon. Dühösen leveregette a térdét, és elvörösödve a lányra nézett.

– Egészen biztos abban, hogy nem árt a hírnevének, ha engem itt találnak?

– Hacsak a magáénak nem! Mert ha lépéseket hallok, torkom szakadtából sikítani fogok, és azt állítom, hogy erőszakkal tört be hozzám.

– Igen? – kérdezte a férfi gúnyos udvariassággal. – És miként fogja megmagyarázni a kikapcsolt védőernyőt?

– Puff neki! Ez aztán nem lesz nehéz. Nem is volt semmiféle ernyő.

A férfi bosszúsan rámeredt.

– Blöffölt? Hány éves maga, kislány?

– Ha nem tudná, fiatalember, ez fölöttébb szemtelen kérdés volt. És engem nem szoktak „kislánynak” szólítani.

– Nem is csodálom. Mert maga a valóságban bizonyára az Öszvér nagymamája. Megengedi, hogy lelépjek, mielőtt még megrendezne itt egy lincselést az én főszereplésemmel?

– Inkább maradjon, ugyanis az apám várja.

A férfi arca ismét gyanakvó kifejezést öltött. Az egyik szemöldöke a magasba rándult.

– Igazán? Van valaki az apjánál?

– Nincs.

– Mostanában járt nála valaki?

– Csak házalók meg maga.

– Valami szokatlan dolog történt?

– Csak maga.

– Engem hagyjon ki. Vagy dehogyis. Mondja, honnan tudja, hogy az apja vár rám?

– Nem volt nehéz kitalálnom. Ha nem tudná, a múlt héten személyre szóló, csak őáltala fölnyitható kapszulát kapott, magától elégő üzenettel. A kapszulát a hulladékégetőbe dobta, tegnap Polinak, a cselédlányunknak egyhónapi szabadságot adott, hogy Terminus Cityben lakó nővérét meglátogathassa, ma délután pedig megágyazott a vendégszobában. Ebből rájöttem, hogy olyasvalakit vár, akiről semmit sem szabad tudnom. Mert egyébként mindent el szokott nekem mondani.

– Igazán? Csodálkozom, hogy erre szüksége van. Azt hihetné az ember, hogy maga előbb megtud mindent, még előbb, mint elmondanák.

– Rendszerint így van – nevetett. Egyre fesztelenebbül érezte magát. A látogató öregecske volt ugyan, de göndör barna hajával és világoskék szemével nagyon is kellemes benyomást tett rá. Talán ha maga is idősebb lesz, szívesen találkozna egy ehhez hasonló férfival.

– És honnan gondolta, hogy pont én vagyok az, akire vár?

– Ki más lehetett volna? Ha ilyen titokzatos körülmények között vár valakit – érti, ugye, mire gondolok? –, aztán jön maga; és ahelyett hogy jóravaló ember módjára az ajtón kopogtatna, idétlenül az ablakon próbál besurranni. – Eszébe jutott a kedvenc mondása, és nem is maradt adós vele: – A férfiak olyan ostobák!

– Nem is beképzelt a kislány, akarom mondani, a kisasszony. És ha nincs igaza? Mit szólna hozzá, ha azt mondanám, hogy fogalmam sincs róla, miről beszél, és szerintem az apja nem is rám, hanem valaki másra vár.

– Nem hinném. Addig be se engedtem magát, amíg észre nem vettem, hogy leejtette a táskáját.

– Micsodámat?

– A táskáját, fiatalember. Nem vagyok vak. Egyáltalán nem véletlenül ejtette le, mert előbb lenézett, hogy jó helyre pottyan-e. És bizonyára úgy látta, hogy a bokrok alatt fog kikötni, ahol senki sem látja, mire megnyugodva leejtette, anélkül hogy még egyszer lepillantott volna. Az pedig, hogy először az ablakhoz és nem az ajtóhoz jött, nyilván azt jelenti, hogy nem merte addig bedugni a képét a házba, amíg előbb körül nem néz benne. És miután velem nem boldogult könnyen, jónak látta előbb a táskájáról és csak azután magáról gondoskodni, amiből az következik, hogy bármi legyen is a táskájában, azt fontosabbnak tartja a saját bőrénél is, és ez azt jelenti, hogy amíg maga itt bent van, a táskája pedig ott kint, és mi tudjuk, hogy ott kint van, addig maga alaposan ki van szolgáltatva.

Elhallgatott, éppen jókor, hogy visszanyerje a lélegzetét, mire a férfi érdesen közbevágott:

– Hacsak én most magába nem fojtom a szuszt, csak annyira, hogy a táskámmal együtt kereket oldhassak.

– Csakhogy, fiatalember, az ágyam alatt van egy métaütő, amelyet ültő helyemből két másodpere alatt elérek, és lány létemre erős vagyok ám.

Zsákutca. Végül a „fiatalember” mesterkélt udvariassággal így szólt:

– Miután ilyen jól összepajtáskodtunk, hadd mutatkozzam be. A nevem Pelleas Anthor. Magában kit tisztelhetek?

– Arca… Arkady Darell. Örvendek.

– És most, Arkady, legyen jó kislány, és szóljon az apjának.

Arcadia fölhúzta az orrát.

– Nem vagyok kislány. Maga nagyon nyers ahhoz képest, hogy szívességet kér.

Pelleas Anthor fölsóhajtott.

– Jól van. Lenne olyan jó, kedves, kegyes kis levendulaszagú öreganyóka, és szólna az édesapjának?

– Nem éppen ezt vártam, de hát szólok neki. Csakhogy nem fogom levenni magáról a szemem, fiatalember – mondta, és lábával dobbantott a padlón.

A folyosóról futó lépések zaja hallatszott, és az ajtó fölvágódott.

– Arcadia… – kezdte volna dr. Darell, de meglepetésében elakadt a hangja. – Kicsoda ön, uram?

Pelleas szemmel láthatóan megkönnyebbüléssel ugrott talpra.

– Dr. Toran Darell? Pelleas Anthor vagyok. Gondolom, értesítették felőlem. Legalábbis a lánya azt állítja.

– A lányom állítja? – vetett szemrehányó pillantást a lányára, de a vád ártalmatlanul lepattant a nyíltszívű ártatlanság áthatolhatatlan páncéljáról.

– Vártam magát – fordult a férfihoz dr. Darell. – Lenne szíves követni? – Ekkor a szeme megakadt valamin, és a lánya tüstént követte a tekintetét.

A lány a leírógép felé ugrott, de mi haszna: az apja közvetlenül ott állt mellette.

– Egész idő alatt be volt kapcsolva, ugye, Arcadia? – kérdezte nyájasan.

– Apa! – sikoltotta a lány kétségbeesetten. – Nem úriemberhez méltó dolog elolvasni mások magánleveleit, különösen akkor, ha hangos levélről van szó.

– Úgy – mondta az apja szigorúan –, szép kis hangos levelezés egy idegen férfival a hálószobádban! Mint apádnak, Arcadia, kötelességem óvni a rossztól!

– Ó, istenkém, de hát semmi olyasféle nem volt!

Pelleas hirtelen elnevette magát.

– De bizony volt, dr. Darell. A kisasszony mindenféle dolgot a szememre hányt, és követelem, hogy olvassa el; ezt kívánja a becsületem.

– Ó… – Arcadia alig tudta visszatartani a könnyeit. A saját apja sem hisz neki. És az a vacak leíró. Ez a hülye pacák az oka, aki ideszemtelenkedett az ablakára, és miatta elfelejtette kikapcsolni. És most számíthat rá, hogy az apja véget nem érő nyájas prédikációkat fog neki tartani arról, mit nem illik fiatal hölgyeknek csinálni. Úgy látszik, semmit, csupán hogy bemondják az unalmast.

– Arcadia – kezdte az apja nyájasan –, szerintem egy fiatal hölgynek…

Tudta! Tudta!

– …nem illik szemtelenül viselkedni egy nálánál idősebb férfival szemben.

– Ki kérte őt rá, hogy az ablakomon ólálkodjék? Egy fiatal hölgynek joga van a magánélethez, és most az egész vacak fogalmazást kezdhetem újra!

– Nem a te dolgod megítélni, hogy illik-e vagy sem, ha az ablakon jön. Egyszerűen nem kellett volna beengedned. Rögtön szólnod kellett volna nekem, különösen ha sejtetted, hogy várom.

– Jobb lenne, ha szóba sem állna vele! – mondta a lány durcásan. – Mekkora ökörség! Egyből elárulja magát, ha az ajtó helyett az ablakon mászkál be.

– Arcadia, senki sem kíváncsi a véleményedre olyan dolgokról, amelyekről sejtelmed sincs.

– És ha van? A Második Alapítványról van szó, nemde bár?

Síri csend fogadta szavait. Még Arcadia gyomra is idegesen megrándult.

– Ki mondta ezt neked? – kérdezte dr. Darell fojtottan.

– Senki, de hát mi lehet ezenkívül olyan fenemód titkolni való? Ne tessék félni, nem fog eljárni a szám!

– Anthor úr – fordult a vendég felé dr. Darell –, elnézését kérem ezért az egész dologért.

– Ó, szóra sem érdemes! – vágta rá eléggé hamisan csengő hangon Anthor. – Nem az ön hibája, ha a kislány eladta magát a sötétség erőinek. De megengedi, hogy mielőtt elmennék, föltegyek neki egy kérdést? Arcadia kisasszony…

– Mit óhajt?

– Miért gondolja, hogy ostoba dolog az ablakon bemászni az ajtó helyett?

– Mert nagydobra veri azt, amit el akar rejteni, maga őrült! Ha titkom van, nem ragasztom be a számat, hogy mindenki rögtön lássa, titkom van. Ellenkezőleg, ugyanannyit beszélek, mint máskor, csak másról. Sohasem olvasott semmit Salvor Hardin mondásai közül? Ha nem tudná, ő volt az első polgármesterünk.

– Tudom.

– Nos, ő szokta volt mondani, hogy csak az a hazugság válik be, amely nem szégyelli önmagát. Azt is ő mondta: nem az a fontos, hogy minden igaz legyen, hanem az, hogy minden igaznak hangozzék. Lám, ha maga az ablakon mászik be, ez olyan hazugság, amely szégyelli magát, és nem bír az igazság látszatával.

– Maga mit tett volna?

– Ha én egy szigorúan titkos ügyben akartam volna találkozni az apámmal, nyilvánosan kerestem volna az ismeretségét, és kizárólag legális ügyekben kerestem volna föl. És amikor már mindenki mindent tud magukról, és természetesnek veszi a kapcsolatukat, annyi titokról beszélhettek volna, amennyiről csak jólesik, és senkiben sem ébredt volna föl a gyanúnak még az árnyéka sem.

Anthor furcsa pillantást vetett a lányra, aztán az apjára.

– Gyerünk – mondta. – A kertből föl kell hoznom a táskámat. Várjon! Még egy utolsó kérdés, Arcadia. Ugye, nincs is métaütő az ágya alatt?

– Nincs.

– És én elhittem.

Dr. Darell megtorpant az ajtónál.

– Arcadia – fordult a lánya felé –, ha újraírod a dolgozatodat a Seldon-tervről, nem kell titokzatoskodnod a nagyanyáddal kapcsolatban. Egyszerűen hagyd ki az egészet.

Pelleasszal együtt némán leereszkedtek a lépcsőn. A jövevényből kitört a kíváncsiság:

– Megenged egy kérdést, uram? Hány éves a lánya?

– Tegnapelőtt töltötte be a tizennégyet.

– Tizennégyet? A galaxisát! Mondja, nem emlegette még, hogy férjhez akar menni?

– Nem. Legalábbis nekem nem.

– Nos, ha ilyen szándéka támadna, lője le. Mármint a vőlegényt. – Őszinte komolysággal az öregember szemébe mélyedt. – Nem tréfálok. Nincs szörnyűbb dolog annál, mint olyasvalakivel élni együtt, amilyen ő lesz húszéves korára. Ne vegye sértésnek, amit mondtam.

– Nem veszem. Azt hiszem, értem, mire céloz.

Gyöngéd bírálatunk tárgya pedig ezalatt odafönt méla undorral kezébe fogta a leírómasinát, és ledarálta: „aseldontervjövője.” A leírógép ezt végtelen hidegvérrel áttette elegáns, cirkalmas nagybetűibe, így:

A SELDON-TERV JÖVŐJE

8. A Seldonterv

MATEMATIKA – Az n változós differenciálszámítás és az n dimenziós geometria szintézise volt az alapja annak, amit valaha Seldon „az emberiség algebrájának” nevezett.

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

Egy szobában vagyunk.

Hogy hol található ez a szoba, pillanatnyilag nem érdekes. Elég annyi, hogy ha valahol, hát ebben a szobában létezett a Második Alapítvány.

Noha évszázadokon keresztül a tiszta tudománynak szolgált otthonául, híre sem volt benne azoknak a szerkentyűknek, amelyekkel évezredes megszokás alapján a tudományt azonosítani szokták. Ez a tudomány kizárólag matematikai tételekkel operált, hasonlóképpen ahhoz, ahogyan réges-régen, a technikai civilizációt megelőző primitív, történelem előtti korban – amikor az emberiség még nem terjeszkedett egyetlen, azóta rég elfelejtett világán túl – a spekulatív tudományok művelői tették.

Egyrészt ebben a szobában őrizték – olyan szellemi hatalom védelme alatt, amellyel a galaxis többi részének egyesített fizikai hatalma sem volt képes megbirkózni – az Ősradiánst, amelynek belseje rejtette a teljes Seldon-tervet.

Másrészt pedig ez a szoba otthonául szolgált egy embernek is: az első szólónak.

A mostani már a tizenkettedik volt a Terv őrzőinek a sorában, a címe pedig semmivel sem jelentett többet, mint amire utalt, vagyis hogy a Második Alapítvány vezetőségi ülésein övé volt az első szólás joga.

Elődje leszámolt az Öszvérrel, de annak a gigászi ütközetnek a roncsai még mindig ott hevertek a Terv útjában. Már huszonöt éve próbálja ő és a kormánya visszaterelni erre az útra a makacs és ostoba emberi lények lakta galaxist. Hallatlan munka volt ez.

Az első szóló a nyíló ajtó felé fordította fejét. Jóllehet szobája magányában gondolatai az elmúlt negyedszázad munkáját mérlegelték, amelyre lassan, de elkerülhetetlenül föl kell tennie a pontot, ezenközben elméje barátságos várakozással figyelte a vendéget. Egy fiatalembert, egy diákot, egyikét azoknak, akik egykor az örökébe léphetnek.

Az ifjú habozva megállt az ajtó előtt, úgyhogy az első szólónak kellett eléje sietnie és – barátilag a vállára helyezve a kezét – bevezetnie.

Látva a diák félszeg mosolyát, az első szóló sietett megjegyezni:

– Mindenekelőtt elárulom, miért hívattam.

Ekkor már egymással szemben álltak, az íróasztal két oldalán. Egyikük sem beszélt olyan módon, hogy azt bárki a galaxisban, aki nem volt tagja a Második Alapítványnak, beszédnek ismerte volna el.

A beszédnek eredetileg az volt a rendeltetése, hogy segítségével az ember, ha tökéletlenül is, de megtanulta közölni gondolatait és érzelmeit. Azáltal, hogy bizonyos szellemi állapotok kifejezésére önkényesen egyes hangokat és hangcsoportokat választott ki, az ember kifejlesztett magának egy kommunikációs módszert, amely azonban esetlenségével és durva elnagyoltságával a finom szellemi folyamatokat felületes torokjelekké züllesztette le.

Mégpedig egyre mélyebbre – az eredményt nem nehéz nyomon követni. Az emberiség minden szenvedését vissza lehet vezetni arra az egy tényre, hogy a galaxis történetében Hari Seldont megelőzően senki és utána is csak kevesen értették meg igazán egymást. Az egyén fojtogató, áthatolhatatlan ködfalak közé húzódott vissza, ahol rajta kívül senkit sem tűrt meg. Időnként el-elhangzott egy-egy elmosódó jeladás a szomszédos barlang mélyéről, amelyben egy másik emberi lény rejtőzött, s tapogatózni kezdtek egymás felé. De mert nem ismerték egymást, és nem voltak képesek megérteni egymást, és nem mertek megbízni egymásban, és gyermekkoruktól kezdve érezték ennek a teljes elszigeteltségnek minden borzalmát és kiszolgáltatottságát – ezért aztán minden egyes ember űzött vadként rettegett a másiktól, és kegyetlen ragadozóként üldözte a másikat.

Évtízezredeken át taposta az ember lába a ragacsos ingoványt, amely magához alacsonyította a szellemét – holott ez arra termett, hogy a csillagoknak legyen társa.

Az ember ösztönösen tapogatózva kereste a kiutat a közönséges beszéd börtönéből. A szemantika, a szimbolikus logika, a pszichoanalízis – mindmegannyi eszköz arra, hogy a beszédet tökéletesítse vagy megkerülje.

A pszichohistória – a lélektan továbbfejlesztése, helyesebben annak teljes matematizálása – mutatta meg végül a kiutat. A pszichológia valódi fejlődése csak az idegrendszer fiziológiájának és elektrokémiájának azok a matematikai vizsgálati módszerei, amelyeket vissza lehetett – kellett! – vezetni a nukleáris erőkre. És miután az egyes emberről nyert pszichológiai ismereteket általánosították a csoportra, a szociológiát is matematikai alapokra sikerült helyezni.

A nagyobb csoportok: a bolygókat benépesítő milliárdok, a szektorokat benépesítő billiók, a galaxist benépesítő trilliók többé nem egyszerű emberi lények, hanem statisztikailag megközelíthető gigászi erők voltak, így Hari Seldon számára a jövő áttekinthető és szükségszerű lett, és a Terv megszülethetett.

A lélektannak ugyanez a fejlődése, amely a Seldon-tervet megszülte, tette szükségtelenné azt is, hogy az első szóló szavak közvetítésével szóljon a diákhoz.

Az ingerre való mégoly parányi reagálás is tökéletesen elárulta a másik fél agyában végbemenő szikrányi változásokat, rebbenő áramokat. Az első szóló – az Öszvérrel ellentétben, aki mutánsként olyan erőnek volt a birtokában, amelynek teljes megértése nemhogy az egyszerű ember, de még egy második alapítványista képességeit is meghaladja – nem ösztönösen fogta föl a diák érzelmeit, hanem inkább hosszú gyakorlásban kifinomult értelmével következtetett rájuk.

Mivel azonban eleve reménytelen dolog, hogy azok, akik a beszédre alapuló társadalomban nőttek föl, megértsék a Második Alapítvány tagjainak egymás közötti érintkezését, ezért az egész dolgot mellőzzük, és az első szólót úgy mutatjuk be, mintha a megszokott módon társalogna. Ha netán a fordítás nem is lenne mindig élethű, bizonyos, hogy a körülményekhez képest a legjobb lesz.

Úgy teszünk tehát, mintha az első szóló valójában mondta volna:

– Mindenekelőtt elárulom, miért hívattam – és nem a mosolyával és ujjának fölemelésével jelezte volna pontosan ugyanazt.

Az első szóló folytatta:

– Ön élete java részében keményen és eredményesen tanulmányozta a lélektant. Magába szívta mindazt, amit csak a tanítói adni tudtak önnek. Eljött az ideje, hogy ön és még néhányan megkezdjék a fölkészülést a szólóságra.

Az asztal másik oldaláról izgatottság vibrált feléje.

– Nem, nem, őrizze meg a nyugalmát. Ne is tagadja: bízott benne, hogy meg fog felelni. És félt, hogy kudarcot vall. Ami azt illeti, a bizalom és a félelem is a gyengeség jele. Ön tudta, hogy meg fog felelni, de nem meri bevallani ezt a tényt, mivel attól tart, hogy ezzel önhitté, következésképp alkalmatlanná bélyegzi magát. Dőreség! A legreménytelenebbül ostoba az, aki nincs tisztában azzal, hogy bölcs. Többek között azért is felelt meg, mert tudta, hogy meg fog felelni.

Az asztal másik oldalán elült az izgatottság.

– Helyes! Most könnyebben érzi magát, és az ébersége sincs fölajzva. Így jobban tud koncentrálni, és könnyebben megért engem. Ne feledje, hogy a sikerhez nem föltétlenül szükséges szoros kötőféken tartani az agyát, ami egy okos szondázó számára legalább annyit elárul, mint a meztelen agy. Ellenkezőleg, ki kell fejlesztenie egy ártatlan magabiztosságot, egyfajta fesztelen kitárulkozást, ami mögött semmi sem rejtezhet el. Az én elmémbe szabadon betekinthet. Szeretném, ha ez kölcsönös lenne.

– Nem könnyű dolog a szólóság – folytatta. – Pszichohistorikusnak lenni sem könnyű dolog, és a legjobb pszichohistorikus sem föltétlenül felel meg a szólóságra. Van egy nagy különbség a kettő között. Egy szólónak nem elég tisztában lennie a Seldonterv matematikai bonyodalmaival; szimpatizálnia is kell vele és a céljaival. Szeretnie kell a Tervet; neki a Terv az élete és a mindene. Sőt még ennél is több: olyan, mint egy élő barát.

– Tudja, hogy mi ez?

Az első szóló gyöngéden az asztal közepén fénylő fekete kocka fölé tartotta a kezét. A kockán semmilyen részletet nem lehetett kivenni.

Nem, szóló, nem tudom.

– Hallott az Ősradiánsról?

– Ez az? – Megdöbbent.

– Magasztosabbra és lenyűgözőbbre számított, ugye? Ez csak természetes. Még a Birodalom napjaiban alkották meg, Seldon idejében. Kis híján négyszáz éven keresztül tökéletesen megfelelt a céljának, anélkül hogy a legkisebb javítást vagy igazítást is megkívánta volna. Szerencsére, mert nincs a Második Alapítványban senki, aki értene a műszaki oldalához. – Finoman elmosolyodott. – Az Első Alapítványra valók meg tudnák csinálni a párját, de hát nekik természetesen nem szabad tudniuk róla.

Lenyomott maga előtt az asztalon egy kart, és a szoba sötétbe borult. De csak egy pillanatra, mivel a két hosszabbik fala fokozatosan erősödő ragyogással életre kelt. Először gyöngyházszínű derengés árasztotta el, aztán itt-ott halvány árnyak kezdtek vibrálni, végül akkurátus fekete egyenletekké rendeződtek, s csupán itt-ott cikázott végig egy-egy vörös hajszálvonal a jelek között, mint egy sűrű erdőben kanyargó ér.

– Jöjjön, fiam, álljon ide a fal elé. Ne féljen, nem fogja beárnyékolni. Ez a fény nem a megszokott módon sugárzik ki az Ősradiánsból. Bevallom őszintén fogalmam sincs, hogyan történik az egész, de nem fog árnyékot vetni. Ebben biztos vagyok.

Egymás mellett állottak a fényben. Az egyes falak tíz méter hosszúak voltak, és három méter magasak. Az apró betűs írás minden körömnyi helyet elfoglalt.

– Ez nem az egész Terv – magyarázta az első szóló. – Ha a két falon el akarnánk helyezni, az egyes egyenleteket mikroszkopikus kicsinységűre kellene zsugorítanunk, de erre nincs is szükség. Amit lát, az fő vonalaiban a Terv eddig megvalósult részét ábrázolja. Foglalkozott vele a tanulmányai során, igaz?

– Igen, szóló, foglalkoztam.

– Fölismer valamilyen részletet?

A diák fölemelte az ujját, s az egyenletsor vándorolni kezdett a falon lefelé, amíg az az egyetlen egyenletcsoport, amelyre gondolt – mert ujjának az a gyors és határozatlan mozdulata aligha volt elég pontos – szemmagasságba nem került.

Az első szóló barátságosan elmosolyodott.

– No lám, az Ősradiáns máris az elméjéhez hangolódott. Ez a kis szerszám még egyéb meglepetésekkel is szolgálni fog. Mit is akart mondani a kiválasztott egyenletről?

– Ez – hebegte a diák – egy Rigell-féle integrál, amely egy bolygón, esetleg egy egész szektorban élő két fő társadalmi osztály jelenlétére valló torzítás területi eloszlását használja, plusz egy ingatag érzelmi állapotot.

– És mit fejez ki?

– A feszültség határértékét, ugyanis itt – mutatta az ujjával, mire az egyenletek mozgásba jöttek – egy konvergens sorozatot látunk.

– Helyes – bólintott az első szóló. – És mondja, mi a véleménye erről az egészről? Tökéletes művészi munka, nem igaz?

– Semmi kétség.

– Téved! Egyáltalán nem az – vágta rá élesen. – Ez az első lecke, amelyet el kell felejtenie. A Seldonterv se nem teljes, se nem hibátlan, hanem az adott körülmények között az elérhető legjobb. Több mint egy tucat emberöltő bújta ezeket az egyenleteket, dolgozott rajtuk, lebontotta őket az utolsó tizedespontig, majd újból fölépítette. Sőt még ennél is többet tettek. Kis híján négyszáz éven keresztül figyelték az eseményeket, és a valóságot az előrejelzésekkel meg az egyenletekkel szembesítve tanultak.

– Többet megtanultak, mint amennyit Seldon valaha tudott, és ha a századokon keresztül fölhalmozott tudás birtokában megismételhetnénk Seldon művét, ma jobb munkát végeznénk. Világos, amit mondok?

A diák döbbenten hallgatott.

– Mielőtt szólóvá avatnák – folytatta az első szóló –, magának is hozzá kell járulnia valamilyen önálló eredménnyel a Tervhez. Ebben semmi szentségtörés nincsen. Ami piros jelet csak lát a falon, az mind olyanok hozzájárulása, akik Seldon óta éltek. Lássuk csak… – A szemével kutatott a falon. – Ott ni!

Az egész fal mozgásba lendült.

– Ezt – mondta – én csináltam.

Egy hajszálvékony piros vonal két elágazó nyilat zárt körül, mindkettő mentén fél négyzetméternyi levezetéssel. Közöttük egy sorozat pirossal írt egyenlet.

– Nem látszik valami nagy ügynek – folytatta. – A Tervnek annál a pontjánál található, amely messzebb van tőlünk a jövőben, mint amennyi idő a kezdete óta eltelt. Az egyesülésnek abban az időszakában, amikor a kialakuló Második Birodalom egymással vetélkedő személyek szorításában vergődik, akik szétdarabolással fenyegetik, ha a küzdelem erői túlságosan egyenlőek, vagy mozdulatlanná dermesztik, ha túlságosan egyenlőtlenek. Itt mindkét lehetőséget számításba veszem, végigkövetem, és megmutatom az utat is, hogyan lehet elkerülni ezeket.

– Eme utak azonban még mindig csak valószínűségek, és egy harmadik lehetőség is nyitva áll. Igaz, hogy kicsi a valószínűsége – hogy pontos legyek: tizenkettő egész hatvannégy század százalék –, de már előfordultak nagyobb véletlenek is, holott a Terv még csak negyven százalékában valósult meg. Ez a harmadik lehetőség abból áll, hogy a számításba vett ellenfelek közül ketten vagy többen kompromisszumra jutnak. Kimutattam, hogy ez először selejtes öntvénnyé dermesztené a Második Birodalmat, és a végén polgárháborúk sorával több kárt okozna, mint ha egyáltalán nem jött volna létre kompromisszum. Szerencsére ennek is elejét lehet venni. És ezt én adtam hozzá a Tervhez.

– Engedelmével, mi a tervmódosítás útja-módja?

– A Radiáns-irodán keresztül történik. Majd tapasztalja, hogy a számításait például öt különböző bizottság fogja töviről-hegyire ellenőrizni; és magának az a dolga, hogy megvédje őket az egységes és kérlelhetetlen bírálattal szemben. Ezután két év fog eltelni, amikor is újból előveszik a maga anyagát. Nemegyszer előfordult, hogy egy látszatra tökéletes alkotás hibái csak hónapok vagy évek elemző munkája során kerültek napvilágra, vagy úgy, hogy maga a szerző jött rá a hiányosságra.

– És ha két év elteltével az újabb, az előzőnél nem kevésbé alapos vizsgán is átmegy, vagy ami még jobb, ha a fiatal tudós időközben újabb részletekkel vagy kiegészítő bizonyítékokkal áll elő, kutatási eredményét a Terv részévé teszik. Az én életemre ez tette fel a koronát; ez lesz a maga életének is a csúcspontja.

– Az Ősradiánst a maga agyához hangolják, és közvetlen szellemi kapcsolat révén végre lehet hajtani az összes módosítást és kiegészítést. Semmiből sem fog aztán kiderülni, hogy a módosítás vagy kiegészítés a maga műve. A Terv története mindig is személytelen történet volt, mindannyiunk közös alkotása. Megértette?

– Igen, szóló!

– Akkor hát elég is ennyi. – Egy lépést tett az Ősradiáns felé, és a falak újból elsötétültek, kivéve a szoba megvilágítását szolgáló felső párkányokat. – Üljön ide az asztal mellé, és figyeljen rám. Egy pszichohistorikus elboldogul a biostatisztikával meg a neurokémiai elektormatematikával. Vannak, akik ennél többre nem is viszik, és csupán statisztikus-technikusoknak jók. Egy szólónak azonban értenie kell ahhoz, hogy a Tervet a matematika segédlete nélkül is megértse. Ha nem is a Tervet magát, de legalább az alapelveit meg a céljait.

– Először is: mi a Terv célja? Kérem, fejtse ki nekem a saját szavaival, és mellőzze a fellengzősséget. Biztosíthatom magát, hogy nem a sima modorú mézesmázosság alapján fogjuk megítélni.

Ez volt az első lehetőség a diák számára, hogy fél szónál többet is szóljon, és most megtorpant a szeme elé tárulkozó pálya előtt.

– Ahogy tanultam – kezdte bátortalanul –, szerintem a Tervnek az a rendeltetése, hogy olyan alapelvre épülő emberi civilizációt teremtsen, amilyen még sohasem létezett. Olyan elvre, amely a pszichohistória tanítása szerint önmagától sohasem valósulhat meg…

– Állj! – szakította félbe az első szóló határozottan. – Nem szabad azt mondania, hogy soha. Ez nem más, mint a tények fölötti hanyag elsiklás. A pszichohistória csak valószínűségekkel dolgozik. Egy bizonyos eseménynek lehet végtelenül kicsi a valószínűsége, ez a valószínűség azonban mindig nagyobb a nullánál.

– Igenis, szóló. Ez az elv, hogy helyesen fejezzem ki magam, tudomásunk szerint nem rendelkezik a spontán megvalósulás számottevő valószínűségével.

– Így már jobb. És mi ez az elv?

– A lélektanra épülő civilizáció. Az emberiség egész ismert történelme folyamán főleg a fizikai technológia fejlődött, vagyis az embert körülvevő élettelen világ fölötti uralom képessége. Az ember a saját maga és a társadalom fölötti uralmat a véletlenre bízta, vagy az ihletből és érzelemből táplálkozó ösztönös etikai rendszerek megsejtéseire. Ennek aztán az lett a következménye, hogy mintegy ötvenöt százaléknál nagyobb stabilitással rendelkező társadalom sohasem jött létre, és azok is csak súlyos emberi szenvedések árán.

– És a szóban forgó alapelv miért nem érvényesül spontánul?

– Mert az embereknek elég jelentős kisebbsége képes rá szellemileg, hogy részt vállaljon a természettudományok fejlesztésében, aminek aztán mindenki élvezi durva és kézzelfogható előnyeit; de csak egy jelentéktelen kisebbség rendelkezik azzal a vele született képességgel, hogy a lélektan nagyobb odaadást kívánó fegyverét forgassa, s ennek jóllehet tartósabbak, ám rejtettebbek és kevésbé kézzelfoghatóak az eredményei. Továbbá, mivel ez az elv a szellemi elit – tulajdonképpen egy felsőbbrendű emberfajta – jóindulatú diktatúrájára vezetne, erős ellenállást ébresztene, és csak úgy lehetne tartós, ha az emberiség nagy részét erőszakkal állati szintre süllyesztenék. Egy ilyesfajta fejlődés lehetősége számunkra visszataszító és elkerülendő.

– Mi hát a megoldás?

– A megoldás a Seldonterv. Vagyis a körülmények olyan elrendezése és irányítása, hogy ezer év alatt – mostantól számítva hatszáz év múlva – egy Második Galaktikus Birodalom kovácsolódjék össze, amelyben az emberiség kész lesz elfogadni a lélek tudományának vezető szerepét. Ugyanezen idő alatt a Második Alapítvány a maga részéről létrehoz egy olyan pszichológuscsoportot, amely kész lesz a vezetés átvételére. Vagy ahogy gyakran megfogalmaztam magamban: az Első Alapítvány az osztatlan politikai egység fizikai kereteit szolgáltatja, míg a Második Alapítvány az uralkodásra kész osztály szellemi kádereit adja.

– Értem. Eléggé találó. No mármost mit gondol: akármilyen Második Birodalom beteljesíti Seldon tervét, ha az általa megszabott határidőre jön is létre?

– Nem, szóló, szerintem nem. Több lehetséges Második Birodalommal számolhatunk, méghozzá a Terv megfoganásától számított kilencszáz és ezerhétszáz év közé eső időszakban, ezek közül azonban csak egy lehet az igazi Második Birodalom.

– És mindezt figyelembe véve: mért van az, hogy a Második Alapítványnak rejtve kell maradnia, mindenekfölött az Első Alapítvány előtt?

A diák hasztalanul próbált valamilyen rejtett értelmet felfedezni a kérdésben. Zavartan válaszolt hát:

– Ugyanazon okból, amiért a Terv egészét is titokban kell tartani az emberiség előtt. A pszichohistória törvényei statisztikai természetű törvények, és nyomban érvényüket vesztik, ha az egyes emberek cselekedetei megszűnnek véletlenszerűek lenni. Ha egy számottevő embercsoport birtokába jutna a Terv kulcsfontosságú részleteinek, attól fogva a Terv ismerete kormányozná tevékenységét, és a pszichohistória axiómái értelmében az többé nem lenne véletlenszerű. Más szóval: cselekedetei nem lennének többé tökéletesen kiszámíthatók. Engedelmével, szóló, de úgy érzem, a válasz elég gyarlóra sikerült.

– Az jó, ha úgy érzi. A válasz távolról sem teljes. Maga a Második Alapítvány az, amelyet el kell rejteni, és nem egyszerűen a Terv. Még messze vagyunk a Második Birodalomtól. Egyelőre még olyan társadalomban élünk, amely nem tűrné maga fölött egy pszichológusréteg uralkodását, félne tőle, és harcolna ellene. Érti, mit akarok mondani?

– Igen, szóló, értem. Ezt sohasem hangsúlyozták…

– Ne szerénykedjék. Meg sem említették az iskolában, ámbár magától is rá kellett volna jönnie. Ezt és még sok mindent meg fogunk beszélni most és a közeljövőben, tanulóideje alatt. Egy hét múlva újra találkozunk. Szeretném, ha addigra véleményt mondana egy bizonyos problémáról, amelyet mindjárt föladok magának. Nincs szükség kimerítő és alapos matematikai fejtegetésre. Ez egy szakértőtől is elvenne egy évet, magának pedig csak egy hete van rá. Megkívánom viszont, hogy mutasson rá a tendenciákra és az irányokra.

– Amint látja, ezen a helyen – körülbelül fél évszázaddal ezelőtt – a Terv elágazik. A szükséges részleteket majd megtalálja. Meg fogja látni, hogy a feltételezett valóság útja az összes előrejelzéstől eltér, méghozzá egy százalék alatti valószínűséggel. Becsülje meg, hogy mennyi ideig folytatódhat ez a diszkrepencia, mielőtt helyrehozhatatlanná nem fajulna. Ugyancsak mérje föl, mi lenne a vége, ha nem avatkoznánk közbe, és mi lenne a beavatkozás ésszerű módszere.

A diák találomra kattintott a megfigyelőkészülékén, és fagyos ábrázattal szemlélte a beépített parányi képernyőn fölsorakozó képleteket.

– Mért éppen ezt a problémát adta föl, szóló? Nyilvánvaló, hogy nemcsak tudományos érdekessége van – mondta.

– Köszönöm, fiam. A fölfogása valóban olyan gyors, mint vártam. A probléma nem kitalált. Csaknem fél évszázada, hogy az Öszvér berobbant a galaxis történetébe, és tíz éven keresztül minden mást elhomályosított a világegyetemben. Senki sem látta őt előre, senki sem számolt vele. Ha nem is végzetesen, de jócskán eltorzította a Tervet.

– Aktívan be kellett avatkoznunk ellene, hagy útját szegjük, mielőtt még jóvátehetetlen kárt okoz. Föllebbentettük magunkról a fátylat, és ami összehasonlíthatatlanul rosszabb ennél: hatalmunkba is bepillantást engedtünk. Az Első Alapítvány értesült rólunk, és azóta ez a tény befolyásolja a tevékenységét. Figyelje csak meg a feladványban. Itt. Most itt. Magától értetődik, hogy erről senki sem tesz előre említést.

Feszült csend telepedett közéjük, amint a diák lassan rádöbbent a valóságra.

– Akkor hát a Seldon-tervnek befellegzett! – mondta.

– Még nem. Csak lehetséges, hogy igen. A sikeres kimenetel valószínűsége még mindig huszonegy egész négy tized százalék a legutolsó fölmérések tanúsága szerint.

9. AZ ÖSSZEESKÜVŐK

Dr. Darell és Pelleas Anthor számára az esték szívélyes társalgással teltek, a nappalok pedig kellemes semmittevéssel. Minden úgy festett, mintha szokásos vendégeskedésről lenne szó. Dr. Darell úgy mutatta be a fiatalembert, mint űrbéli unokaöccsét, és ez a sablon egyből elaltatott minden kíváncsiságot.

Esténként azonban a habkönnyű csevegés fölszínére föl-fölbukkant egy-egy név. Hallatára dr. Darell egy kissé elgondolkozott, aztán vagy igenlően bólintott, vagy tagadólag rázta a fejét. Egy hívás a nyilvános távbeszélőhullámon s egy szíves invitálás: „Nem kíván találkozni az unokaöcsémmel?”

És Arcadia is végezte a maga előkészületeit. Ha úgy vesszük, tán még az ő ténykedését lehetett a legkevésbé egyenes vonalúnak fölfogni.

Az iskolában például Olynthus Damtől olyan fifikával csalt ki egy saját készítésű hordozható rádiókészüléket, ami kétséget kizáróan elárulta, micsoda veszélyt jelent majd egykor minden hímnemű egyénre, akivel csak összehozza a sorsa. Hogy csak a lényeget említsük, akkora érdeklődést kezdett elárulni Olynthus dicsekvési tárgya, egy saját barkácsműhely iránt, s ezt az érdeklődést olyan ügyesen átvitte Olynthus dundi alakjára, hogy a szerencsétlen ifjú azon kapta magát, hogy: 1. lelkesen és elmélyülten magyarázza a hiperhullámú motor rejtelmeit; 2. szédülve ráeszmél, hogy egy tágra nyílt, figyelő szempár lesi elmélyülten a szavait; 3. legbüszkébb alkotását, a fönt említett vevőkészüléket egyszerre csak belenyomja az egyáltalán nem tiltakozó kezekbe.

Ettől kezdve Arcadia csak addig mutatott egyre csökkenő érdeklődést Olynthus iránt, amíg annak minden gyanúja el nem múlt, hogy barátságuk okát a hangvevő készülékben kell keresni. Olynthus még hónapokig érezte az idegeiben vibrálni ennek a rövid időszaknak az emlékét, amíg újabb táplálék híján végleg el nem enyészett.

Amikor pedig elérkezett a hetedik este, és Darell nappalijában öt férfi szívta vacsora utáni szivarját, a fejük fölött Arcadia asztalán már ott lapult Olynthus leleményességének fölismerhetetlen terméke.

Tehát öt férfi. Természetesen dr. Darell, aki őszülő hajával és pedáns öltözékével kissé idősebbnek látszott negyvenkét événél. Pelleas Anthor, akinek fiatal arca komolyságot, ide-oda repdeső tekintete bizonytalanságot árult el. És a három új jövevény: Jole Turbor tévériporter, aki köpcös és telt ajkú volt; dr. Elvett Semic nyugalmazott egyetemi fizikaprofesszor, akinek cingár, aszott alakja csak félig töltötte ki a ruháját; végül Homir Munn, a hórihorgas könyvtáros, akit szörnyen feszélyezett a társaság.

Dr. Darell könnyed, hétköznapi, célratörő tónusban beszélt:

– Uraim, mostani összejövetelünket nem csupán társasági eseménynek szántam. Erre talán önök is rájöttek. És mivel múltjuk alapján nem véletlenül esett önökre a választásom, nyilván a veszéllyel is tisztában vannak. Eszem ágában sincs ezt kisebbíteni, de fölhívom rá a figyelmüket, hogy így vagy úgy, de mindenképpen halálra vagyunk ítélve.

– Észrevehették, hogy meghívásukat egyáltalán nem rejtettem véka alá. Egyiküktől sem kértem, hogy titokban osonjon ide. Az ablakokat nem kapcsoltam átlátszatlanra. A szobát semmiféle ernyő sem védi. Egyedül a megdöntendő ellenség figyelmétől kell tartanunk, ezt a figyelmet viszont semmivel sem vonhatnánk magunkra jobban, mint valamilyen hamis és színpadias titkolózással.

(Aha! – gondolta Arcadia, a kis dobozból némileg recsegve előtörő hangokra fülelve.)

– Érthető, amit mondok?

Elvett Semic lebiggyesztette az alsó ajkát, és torz, vicsorító fintorral, amellyel minden szavát bevezette, odavetette:

– Hagyja, kérem! Beszéljen a fiatalemberről.

– Pelleas Anthornak hívják – felelte dr. Darell. – Régi kollégámnak, Kleisének volt a tanítványa. Kleise tavaly, a halála előtt elküldte nekem az agyképletét, le egészen az ötödik szintig, és most ezt a képletet egybevetettük az önök előtt álló ember agyképletével. Azzal nyilván tisztában vannak, hogy egy agyképletet még a pszichológiai tudomány művelői sem képesek egyelőre leutánozni. Ha pedig nem, akkor fogadják el az én szavaimat készpénznek.

Turbor az ajkát csücsörítette.

– Térjünk a tárgyra, jó? Elhisszük, amennyiben maga mondja, különösen ha azt vesszük, hogy Kleise halála óta ön az egész galaxis legnagyobb elektroneurológusa.

– Legalábbis így festettem le önt legutóbbi tévériportomban, és még magam is hajlandó vagyok ezt elhinni. Ön hány éves, Anthor?

– Huszonkilenc, Turbor úr.

– Hm. És szintén elektroneurológus? Méghozzá híres?

– Még csak tanulom a tudományt. De keményen dolgozom, és Kleise keze alatt jó indítást kaptam.

– Munn vágott közbe. Ha izgatott volt, enyhe dadogás tört ki rajta.

– Ke-kezdjük már el. Elég a fe-fecsegésből. – Dr. Darell helyeslőleg bólintott.

– Igaza van, Homir. Kezdje el, Pelleas!

– Csak lassan a testtel! – mondta Pelleas Anthor megfontoltan. – Bármennyire is együtt érzek Munn úrral, mielőtt továbbmennénk, kérnem kell az agyhullámadatokat.

Darell a homlokát ráncolta.

– Hát ez meg micsoda, Anthor? Miféle agyhullámadatokról beszél?

– Valamennyiük agyképletéről. Ön, dr. Darell, fölvette az enyémet. Nekem viszont föl kell vennem az önét meg a többiekét. Méghozzá magamnak kell elvégeznem a mérést.

– Nincs oka rá a fiatalembernek, dr. Darell – szólalt meg Turbor –, hogy megbízzék bennünk. Jogosan jár el.

– Köszönöm – bólintott Anthor. – Legyen szíves, dr. Darell, és vezessen be minket a laboratóriumába. Reggel vettem magamnak a bátorságot, és ellenőriztem a műszereit.

Az elektroencefalográfia egyszerre volt új és régi tudomány. Régi volt abban az értelemben, hogy az élő szervezetek idegsejtjei által gerjesztett mikroáramok ismerete az emberi tudásnak ahhoz a hatalmas birodalmához tartozott, amelynek a kezdetei régen feledésbe merültek. Olyan ismeret volt ez, amely az emberiség történetének legkorábbi időszakáig nyúlt vissza.

Ugyanakkor azonban új is volt. A Galaktikus Birodalom tizenkétezer éves fönnállása alatt úgy tekintettek a mikroáramok létezésére, mint valami élő és furcsa, ám semmire sem használható ismeretre. Egyesek megpróbálták, hogy a hullámokat különböző – ébrenléti és alvási, nyugalmi és izgalmi, egészséges és beteg – kategóriákba sorolják, de még a legnagyvonalúbb osztályozás érvényességét is keresztülhúzta a számtalan kivétel.

Mások megkísérelték, hogy a jól ismert vércsoportok mintájára különböző agyhullámcsoportokat mutassanak ki, s bebizonyítsák, hogy ezek létrejöttében a külső körülmények játszották a meghatározó szerepet. Ezek a fajokban gondolkodó tudósok azt tartották, hogy az ember is fajtákra osztható. Az efféle gondolkodás azonban nem tudott érvényesülni az egyetemesség általános irányzatával szemben, amelynek eleven megnyilvánulása a Galaktikus Birodalom volt, vagyis az a tény, hogy ez a Birodalom a Trantor központi világától kezdve – amely ekkorra már nagyszerűségében is csak elmosódó emlékét őrizte a dicső múltnak – a Periféria legmagányosabb aszteroidájáig húszmillió csillagrendszert átfogva az egész emberiséget egyetlen politikai rendszerben egyesítette.

És aztán egy olyan társadalomban, mint az Első Birodalom, amelynek mindene volt a természettudomány és a lélektelen technika, érvényesült egy meg nem fogalmazott, de annál erősebb vonakodás az agy tanulmányozásától. Amiből nem lehetett közvetlen hasznot húzni, annak nem volt becsülete, s mivel a lélektant haszontalannak tartották, anyagilag sem támogatták eléggé.

Az Első Birodalom széthullása után viszont a szervezett tudomány is fölbomlott, és rohamosan visszaesett – vissza egészen az elemi atomtudományt megelőző, a szén és az olaj kémiai energiáját hasznosító kor szintjére. Természetesen ez alól az Első Alapítvány jelentette az egyetlen kivételt, ahol a tudomány szikráját megőrizték, életre keltették, és lángra lobbantották. De itt is a fizikai tudományok uralkodtak, az agyvelővel pedig legfeljebb a sebészek foglalkoztak.

Hari Seldon fogalmazta meg először azt, ami később bevett igazsággá vált:

„Az idegi mikroáramok – mondta valahol – magukban hordozzák a különféle ingerek és válaszok szikráit, legyenek azok tudatosak vagy öntudatlanok. A sűrű négyzetrácsos papíron reszkető csúcsokban és völgyekben elénk rajzolódó agyhullámok valójában sejtek milliárdjainak egyesített gondolatlökéseit tükrözik. Elméletileg a vizsgálati alany legkisebb gondolatát és érzését is egytől egyig ki lehet elemezni belőlük. Nemcsak azok a különbségek kimutatóak, amelyek szembetűnő – öröklött vagy szerzett – testi fogyatékosságokból származnak, hanem azok is, amelyeket a változó érzelmek, a bővülő tudás és tapasztalat, sőt olyan megfoghatatlan valami, mint az alany életfelfogásában bekövetkező változások idéznek elő.”

De még Seldon sem jutott tovább a puszta spekulációnál.

Ötven év óta azonban az első alapítványiak is elszántan ostromolták az új ismeretek hallatlanul nagy és szövevényes tárházát. Természetesen új technika bevezetésére is sor került – nemrég dolgozták ki például azt a módszert, amelynek révén a koponyavarratokra helyezett elektródák útján közvetlen kontaktust tudnak teremteni a szürkeállomány sejtjeivel anélkül, hogy akár egyetlen hajszálat is el kellene távolítani. Aztán olyan jelrögzítő készüléket fejlesztettek ki, amely egyszerre írta föl automatikusan és külön-külön az agyhullámokat, mint hat független változó önálló függvényét és mint ezek eredőjét.

A legfontosabb talán az volt, hogy az encefalográfia és az encefalográfus egyre nagyobb megbecsülésnek örvendett. Közülük a legnagyobb, Kleise, a fizikusokkal egyenrangú félként jelent meg a tudományos tanácskozásokon. Dr. Darellt, jóllehet már félrevonult a tudományos tevékenységtől, legalább olyan jól ismerték az encefalográfia-elemzés területén elért ragyogó eredményei miatt, mint azért, mert Bayta Darellnak, az előző generáció nagyszerű hősnőjének volt a fia.

Nos, ez a bizonyos dr. Darell most itt ült a saját vizsgálószékében, a pehelykönnyű elektródák alig észrevehető érintéssel a koponyájára simultak, s a légüres térbe zárt mutatók ritmikus táncot jártak. A fölvevőkészülék a háta mögött állott, ugyanis köztudomású, hogy ha a páciens látja a mozgó görbéket, maga is ösztönösen befolyásolni próbálja – nem minden eredmény nélkül – azok lefutását. Darell azonban jól tudta, hogy a középső tű a határozott ritmusú és alig változó szigma-görbét rajzolja föl, erős és fegyelmezett elméjének hű tükreként. Ezt a kisagyi hullámot rögzítő alárendelt tű tovább erősíti és egyszerűsíti. Szinte látta a homloklebenyből származó éles, szökellő lökéseket meg a fölszín alatti régiók szűk rezgéstartományait tükröző tompa remegéseket.

Legalább olyan jól ismerte saját agyhullámképét, mint ahogy egy festő ismerheti saját szemének a színét.

Pelleas Anthor nem szólt semmit, amikor Darell fölkelt a fekvőszékből. A fiatalember kézbe vette a hét fölvételt, és azoknak az embereknek gyors és mindent átfogó tekintetével nézte végig őket, akik pontosan tudják, mi az a parányi dolog, amit keresniük kell.

– Dr. Semic, ha megengedi.

Semic vénségtől megsárgult arca komoly volt. Az elektroencefalográfia tudománya öregkorában kezdett kifejlődni, így nem sokat értett hozzá, sőt némi ellenérzéssel is viseltetett iránta. Azzal tisztában volt, hogy a hullámkép elárulja a korát. Ráncos arca, csoszogó járása, reszkető keze is elárulta az aggastyánt – de csak testileg. Az agyhullámkép azt is kiadhatja, hogy az elméje szintén megöregedett. Az ember utolsó mentsvára, saját agya nincs többé védve a kínos és illetéktelen be tolakodástól.

Az elektródák a helyükre kerültek. Az egész procedúra természetesen végig fájdalommentes volt, csak tompa, alig kivehető bizsergést érzett az ember.

Aztán Turborra került a sor, aki csendben és higgadtan ülte végig a tizenöt perces vizsgálatot, majd Munnra, aki az elektródák első érintésére összerezzent, aztán egész idő alatt a szemét forgatta, mintha egy rést keresne, amelyen keresztül meglesheti, mi megy végbe a tarkója mögött.

– És most? – fordult kérdőleg a fiatalember felé Darell, amikor mindenkire sor került.

– És most… – felelte Anthor mentegetőzve – valaki még van a házban.

– A lányomra gondol? – vonta össze a szemöldökét Darell.

– Igen. Ha emlékszik rá, arra kértem őt, hogy maradjon itthon ma este.

– Encefalográfiai vizsgálatra? De hát mi az ördögnek van erre szükség?

– Enélkül nem folytathatom.

Darell vállat vont, és fölkapaszkodott a lépcsőn. Arcadiának elég ideje maradt, hogy addigra kikapcsolja a hangfölvevőt. Engedelmesen követte az apját. Életében először kerültek föl rá az elektródák, hacsak azt nem számítjuk, hogy csecsemőkorában – természetesen személyazonossági és nyilvántartási célokból – fölvették az alapagyképletét.

– Megnézhetem? – nyújtotta a kezét, amikor a vizsgálatnak vége volt.

– Úgysem ismernéd ki magad rajta – intette le az apja. – Nem kellene még lefeküdnöd?

– Igenis, apukám – mondta a lány illedelmesen. – Jó éjszakát kívánok!

– Fölszökellt a lépcsőn, és egykettőre az ágyban termett. Az Olynthus-féle vevőkészülékkel a párnája mellett úgy érezte magát, mint aki egy könyvfilmből ugrott elő, és akár valami kém történet hősnője, izgatottan szorította melléhez a szerkezetet.

Először Anthor szavai ütötték meg a fülét:

– Uraim, a vizsgálati eredmények mind kielégítőek. Beleszámítva a gyermeket is. „Gyermek” – gondolta sértődötten, és a sötétben kiöltötte a nyelvét Anthor felé.

Ekkor Anthor kinyitotta a táskáját, és több tucat agyhullámfelvételt vett elő belőle. Egyik sem volt eredeti. A táska zárja sem volt közönséges zár. Ha a gazdáján kívül bárki is megpróbálta volna kinyitni, a táska tartalma zajtalanul abban a szempillantásban olvashatatlan hamuvá lobbant volna. Fél órán belül akkor is ez a sors várt rá, ha a táskából kivették.

Ezt a rövid időt azonban Anthor gyors szavai töltötték ki:

– Ezek itt kisebb anacreoni állami tisztviselők fölvételeit tartalmazzák. Ez például a Loris Egyetem pszichológusáé; ez egy siwennai gyárosé. A többieket fölismerhetik.

A társaság szorosan köréje gyülekezett. Darellen kívül mindenki csupa ákombákomot látott a pauszpapíron, az ő számára viszont millió nyelven kiabált ez a papír. Anthor ujja könnyedén megpihent egy helyen.

– Fölhívom a figyelmét, dr. Darell, a homloklebeny másodlagos tau-hullámai közötti lapos területekre, amelyeket minden egyes fölvételen megfigyelhet. Volna szíves, uram, az elemzőlécemmel ellenőrizni?

Az elemzőléc úgy is fölfogható, mint távoli rokona – akár a felhőkarcoló a kunyhónak – a logarléc néven ismert gyerekjátéknak. Dr. Darell a hosszú gyakorlat könnyedségével kezelte. Az eredményről szabadkézi rajzot készített, és Anthornak igaza volt: a homloklebenynek azokon a vidékein, ahol határozott kiszögellésekre lehetett volna számítani, jellegtelen lapályok mutatkoztak.

– Hogy magyarázná ön, dr. Darell, ezt a jelenséget? – tette föl a kérdést Anthor.

– Nem vagyok biztos benne. Hamarjában nem tudnám megmondani, hogyan lehetséges ez. Még az amnéziás esetekben is csak elfojtás, de semmi esetre sem hiány tapasztalható. Talán drasztikus agyműtét?

– Igen, valamit eltávolítottak! – kiáltotta Anthor türelmetlenül. – Csakhogy nem fizikai értelemben. Megmondom: az Öszvér is ugyanezt tehette. Ő képes volt arra, hogy egy bizonyos érzelem vagy szellemi beállítottság képességét teljesen elfojtsa, és a helyében ugyanilyen lapályt hagyjon. Avagy…

– Avagy a Második Alapítvány műve lehet. Nemde? – kérdezte Turbor halvány mosollyal.

Senki sem érezte szükségét, hogy megválaszolja ezt a tisztán szónoki kérdést.

– Mi kelthette föl a gyanúját, Anthor úr? – kérdezte Munn.

– Nem az enyémet, hanem dr. Kleiséét. Ő volt az, aki agyhullámképeket gyűjtött, akárcsak a bolygórendőrség, de más elgondolásból. Elsősorban értelmiségiekre, állami tisztviselőkre és az üzleti élet vezetőire összpontosította a figyelmet. Mert világos, ugye, hogy ha a Második Alapítvány irányítja a galaxis sorsát – a miénket –, akkor ezt ügyesen és a lehető legkisebb föltűnést keltve kell végeznie? Ha az agyak útján dolgozik, mint ahogy csakis így dolgozhat, akkor a kulturális, gazdasági vagy politikai élet befolyásos elméit veszi elő. És dr. Kleise pontosan ezeket az embereket vizsgálta.

– No igen – ellenkezett Munn –, de mit bizonyít ez? Hogy viselkednek ezek az emberek, mármint azok, akiknél lapály tapasztalható? Hátha egészen normális jelenségről van szó? – Gyerekesen kék szemével bátorítást várva tekintett a többiekre, de sehonnan sem sütött feléje biztatás.

– Ezt én rábízom dr. Darellra – válaszolt Anthor. – Kérdezze meg tőle, vizsgálódásai során hányszor találkozott ezzel a jelenséggel, vagy rábukkant-e vajon hasonlóra a letűnt emberöltőnek az irodalomban megörökített esetei között. Aztán azt is kérdezze meg tőle, mekkora az esélye annak, hogy a dr. Kleise által tanulmányozott kategóriák sorában csaknem minden ezredik ember ezt a jelenséget mutatja föl.

– Szerintem semmi kétség sem fér hozzá – szólalt meg dr. Darell elgondolkozva –, hogy mesterséges elmeállapotokkal van dolgunk. Vagyis megmásították őket. Bizonyos mértékig gyanítottam is ezt…

– Tudom, dr. Darell – mondta Anthor. – Azt is tudom, hogy valaha dr. Kleisével dolgozott együtt. Szeretném tudni, mért szakított vele.

Semmi ellenségesség nem volt ebben a kérdésben, talán csak óvatosság – mindenesetre elég volt ahhoz, hogy hosszú hallgatás fogadja. Darell egyik vendégéről a másikra tekingetett, aztán nyersen kifakadt:

– Mert semmi értelmét sem láttam Kleise harcának, mivel hozzá képest túlságosan erős ellenféllel kezdett ki. Kapisgálni kezdte, amit mindketten sejtettünk, hogy nem vagyunk a magunk urai. És én ezt nem akartam tudomásul venni! Van némi önérzetem. Szerettem volna hinni abban, hogy a mi Alapítványunk úr a saját portáján; hogy ősapáink nemhiába küzdöttek, és áldozták életüket. Úgy gondoltam, a legegyszerűbb, ha elfordítom az arcomat, mielőtt teljes bizonyosságot szereznék. Az állásra nem volt szükségem, mivel az édesanyám családját örök időkre megillető állami nyugdíjból fedezni tudtam szerény szükségleteimet. Házi laboratóriumom száműzi az unalmat, egyszer pedig az élet is véget ér… Aztán Kleise meghalt…

Semic kivicsorította a fogait.

– Ez a Kleise, ez a Kleise, sose hallottam róla! Hogyan halt meg?

Anthor közbevágott:

– Meghalt, és kész! Tudta, hogy meg fog halni. Nekem már fél évvel előtte elárulta, hogy érzi a vég közeledtét.

– És most mi is k-közel vagyunk a sírhoz? – szólalt meg Munn nagyot nyelve.

– Igen – jelentette ki Anthor –, de mi amúgy is közel voltunk hozzá. Ezért esett magukra a választás. Én Kleise tanítványa vagyok. Dr. Darell a kollégája volt. Jole Turbor addig mennydörgött az éteren keresztül a Második Alapítvány megváltó kezébe vetett vakhitünk ellen, amíg a kormány be nem fogta a száját; egyébként egy nagy hatalmú pénzember kezével, akinek az agyában – Kleise kifejezését használva – ott látjuk azt a bizonyos halántéklapályt. Homir Munn birtokában van az elérhető legteljesebb „Öszvériána” – ha szabad így neveznem az Öszvérre vonatkozó adatok gyűjteményét –, és közreadott néhány, a Második Alapítvány természetére és szerepére vonatkozó elmélkedést. Dr. Semic nem kevéssel járult hozzá az encefalográfiai elemzés matematikájához, jóllehet ő maga szerintem nem is sejtette, hogy matematikai eredményeit ilyesmire is alkalmazni lehet.

Semic tágra meresztette a szemét, és ziháló nevetés rázta meg.

– Téved, fiatalember! Én az atommagon belüli mozgásokat vizsgáltam, vagyis az n-test problémáját. Az encefalográfiához semmit sem konyítok.

– Így hát tudjuk, hányadán állunk. A kormány persze nem tehet semmit. Nem tudom, hogy a polgármester vagy az adminisztráció valamelyik tagja tisztában van-e a helyzet súlyosságával. Egyet azonban igen: mi öten semmit sem veszíthetünk, de sokat nyerhetünk. Minél többet tudunk, annál többen és nagyobb biztonságban leszünk. Mi csak a kezdet vagyunk, értik, ugye?

– Milyen mérvű – szólalt meg Turbor – a Második Alapítvány behatolása?

– Nem tudom. Egyet megmondhatok: ami behatolásnak a nyomára bukkantunk, az mind az ország külső nyúlványain történt. A központi bolygó még talán érintetlen, de ez sem biztos, különben nem vizsgáltam volna meg magukat. Különösen maga volt gyanús, dr. Darell, amiért szakított Kleise kutatásaival. Ha nem tudná, Kleise sohasem bocsátotta ezt meg magának. Én azt hittem, hogy a Második Alapítvány keze van a dologban, Kleise azonban egyre erősködött, hogy maga egyszerűen gyáva volt. Megbocsát, ugye, dr. Darell, ha kitálalom, ami bennem van, nem akarok zsákbamacskát árulni. Én személyesen meg tudom érteni magát, s a gyávaságát is meg lehet bocsátani.

Darell mélyen lélegzett.

– Megfutamodtam! Nevezze a dolgot, aminek akarja. A barátságunkat azonban ápolni akartam, de ő se nem írt, se nem hívott föl egészen addig, amíg a maga agyhullámadatait meg nem küldte, ez pedig alig egy héttel a halála előtt történt.

– Megbocsássanak – szakította félbe Homir Munn ideges bőbeszédűséggel –, de hát t-tisztában vannak vele, mi-mit csinálnak? Megette a fene a mi összeesküvésünket, ha cs-csak beszélünk itt nyakra-főre. De nem is tudom, mi egyebet tehetnénk. Az egész olyan gye-gyerekes. Agyhullámok meg mifene. Mondják meg végre: m-mit akarnak cselekedni?

Pelleas Anthor szeme fölcsillant.

– Megmondom. Több információra van szükségünk a Második Alapítványról. Ez a legfontosabb. Az Öszvér uralkodásának első öt évét arra áldozta, hogy minél több információt hajszoljon föl, de kudarcot vallott – vagy legalábbis ezt hitették el velünk. Aztán egyszerre csak abbahagyta az egészet. Miért? Mert kudarcot vallott? Vagy mert elérte a célját?

– M-megint csak beszélünk – mondta Munn elkeseredetten. – Honnan tudhatnánk?

– Folytathatom? Az Öszvér központja a Kalganon volt, mely az Öszvér előtt sem volt része az Alapítvány kereskedelmi érdekszférájának, és ma sem az. E világ élén pillanatnyilag egy bizonyos Stettin áll, hacsak azóta meg nem döntötte egy újabb palotaforradalom. Stettin első polgárnak hívatja magát, és az Öszvér örököseként lép fel. Ha egyáltalán lehet hagyományról beszélni azon a világon, akkor az Öszvér emberfelettiségének és nagyságának szinte már-már babonás kultusza érvényesül. Ennélfogva az Öszvér egykori palotáját templomként tisztelik: senki illetéktelen be nem teheti oda a lábát, és mindent eredeti érintetlenségében őriztek meg.

– No és?

– No és mivel magyarázzák ezt? A mai időkben semmi sem történik ok nélkül. Hátha nemcsak a babona védi az Öszvér palotájának érintetlenségét? Hátha a Második Alapítvány intézte így a dolgot? Egy szó mint száz: hátha az Öszvér ötéves kutatásának az eredményeit őrzik ott…

– Ugyan, b-badarság!

– Miért lenne az? – heveskedett Anthor. – A Második Alapítvány egész fönnállása alatt a háttérbe húzódott, és alig avatkozott bele a galaxis ügyeibe. Tudom, hogy számunkra az tűnne logikusnak, ha lerombolnák a palotát, vagy legalábbis eltüntetnék az adatokat. Vegyék azonban tekintetbe ezeknek a mesteri pszichológusoknak a tudományát. Ezek Seldonok meg Öszvérek egy személyben, és közvetlen úton, az elméken keresztül dolgoznak. Sohasem rombolnak, és nem tüntetnek el semmit, ha a céljuk a lelkiállapot befolyásolásával is elérhető. Nincs igazam?

Senki sem válaszolt, s Anthor folytatta:

– És ön, Munn, pontosan az az ember, aki megszerezheti a számunkra szükséges információt.

– Én?! – kiáltott föl a megszólított döbbenten, és egyik jelenlévőről a másikra pillantott. – Erre én képtelen vagyok! Én nem vagyok a tettek embere, valamiféle tévéhős. Könyvtáros vagyok, s ha ebben a minőségben a segítségükre lehetek, tessék, szívesen kockára teszem a Második Alapítványt, de ne várják tőlem, hogy hajóra üljek, vagy hasonló esztelen d-dolgot cselekedjek.

– Figyeljen ide – próbálta Anthor csillapítani –, dr. Darell és én egyetértettünk abban, hogy ön a mi emberünk. Csak magával tudunk minden föltűnést elkerülni. Azt mondja, könyvtáros. Nagyszerű! Mire specializálta magát? Az Öszvériánára! Senkinek sincs a galaxisban olyan gazdag gyűjteménye az Öszvérről, mint magának. Az csak természetes, ha gazdagítani akarja; senki sem tehetné meg ezt kevésbé föltűnően. Ön minden további nélkül kérhet bebocsátást a kalgani palotába, anélkül hogy bárki rejtett szándékokra gyanakodna. Könnyen lehet, hogy elutasítják, gyanút azonban nem fog ébreszteni. Sőt mi több, van egy egyszemélyes hajója. Nem titok, hogy évi szabadságát idegen bolygókon szokta tölteni – sőt járt a Kalganon is. Értse meg, semmi mást nem kell csinálnia, mint amit eddig is.

– Csakhogy én nem tudok csak úgy előállni azzal, hogy „kedves első polgár, legyen olyan szíves, és engedjen be a szentek szentjébe”!

– És miért nem?

– Azért, a mindenségit, mert nem engedne be!

– Rendben van. Nem engedi be. Akkor visszajön, és kisütünk valami mást.

Munn kétségbeesett tiltakozással pislogott körbe. Érezte, hogy olyasmire akarják rábeszélni, amit szívből utál. Senki sem nyújtott azonban mentőkötelet feléje.

Így hát a végén két határozat is született dr. Darell házában. Az egyik az volt, hogy Munnt nagy nehezen rávették: ha kiveszi a nyári szabadságát, induljon a Kalganra.

A másik egyáltalán nem volt hivatalos jellegű, és a gyülekezet nem hivatalos résztvevője hozta, amikor kikapcsolta a lehallgatókészüléket, és késői álomra hajtotta a fejét. Ezt a második határozatot ezúttal még figyelmen kívül hagyjuk.

10. A közelgő válság

A Második Alapítványon közben egy hét telt el, és az első szóló mosolygó arca előtt újból megjelent a diák.

– Bizonyára érdekes eredményről akar beszámolni, különben nem forrna úgy magában a düh.

– A diák a magával hozott számításokra helyezte a kezét, és kifakadt:

– Bizonyos benne, hogy valós problémát adott föl?

– A premisszák helyesek. Semmit sem változtattam meg.

– Akkor hát el kell fogadnom az eredményt, holott minden porcikám tiltakozik ellene.

– Természetesen. De mi köze ehhez az ön tiltakozásának? Mondja el, mi nyugtalanítja. Hagyja csak, a levezetést tegye félre. Majd később megvizsgálom. Beszéljen. Hadd lássam, mire jutott.

– Nos hát, szóló… Nyilvánvaló, hogy az Első Alapítvány legfőbb lelki beállítottságában nagyfokú változás következett be. Addig, amíg tudtak ugyan a Seldonterv létezéséről, de a részleteket nem ismerték, bizakodóak voltak, de bizonytalanok. Vagyis tudták, hogy eredményre jutnak, de hogy mikor és hogyan, azt már nem. Ennek folytán állandó feszültségben és zaklatottságban éltek – pontosan úgy, ahogy Seldon kívánta. Más szóval, számítani lehetett rá, hogy az Első Alapítvány teljesítőképessége maximumát nyújtja.

– A kép nem a legsikerültebb, de értem, mit akar mondani – mondta az első szóló.

– Ezúttal azonban már tudomásuk van a Második Alapítványról, méghozzá eléggé részletekbe menő azokhoz a homályos utalásokhoz képest, amelyeket valaha Seldon tett róla. Sejtik, hogy a Terv őrzése a föladata. Tudnak egy szervezet létezéséről, amely minden lépésüket figyeli, és visszatartja őket a szakadéktól. Ezért aztán, ahelyett hogy továbbra is céltudatosan menetelnének előre, gyaloghintón vitetik magukat. Elnézést az újabb szóképért.

– Csak folytassa!

– És az erőfeszítésről való lemondás, a növekvő tehetetlenség, az elpuhulás és a dekadens élvezeti kultúra elharapódzása a Terv vesztét jelenti. Holott elengedhetetlen, hogy ők maguk húzzák a szekerüket.

– Ez minden?

– Korántsem. Amit elmondtam, ez a többség magatartása. De erős a valószínűsége egy kisebbségi reakciónak is. Gondviselésünk és ellenőrzésünk tudata egyesekben nem önelégültséget, hanem ellenérzést ébreszt. A Korillov-tételből következik…

– Igen, igen. Ismerem a tételt.

– Elnézést kérek. Nehéz kiiktatni a matematikát. Egyszóval a végeredmény az, hogy az Alapítvány erőfeszítései nemcsak hogy ellanyhulnak, hanem egy részük ellenünk fordul, ellenünk aktivizálódik.

– És más nincs?

– Marad még egy tényező, amelynek eléggé alacsony a valószínűsége…

– Helyes. Mi légyen az?

– Addig, amíg az Első Alapítvány energiáit lekötötte a Birodalom, amíg kizárólag a múlt romjaiból előásott rozoga bárkákkal kellett megbirkózniuk, magától értetődő, hogy csak a természettudomány érdekelte őket. De amikor mi kerülünk egyre növekvő mértékben a látószögükbe, könnyen megváltoztathatják a szemléletüket. Vagyis maguk is megpróbálkozhatnak a pszichológiával.

– Ez a változás – jegyezte meg az első szóló hidegen – máris bekövetkezett.

A diák ajka vértelen vonallá keskenyült.

– Akkor hát mindennek vége. Pontosan ez az, amit semmiképpen nem enged meg a Terv. Mondja, akkor is rájöttem volna erre, ha kívül maradok?

Az első szóló komolyra fordította a szót:

– Most megalázva érzi magát, fiatalember, mivel azt hitte, hogy sok mindent megértett, s most egyszerre rájön, hogy egy csomó nyilvánvaló dologról nem volt tudomása. Abban a hitben ringatta magát, hogy a galaxis urai közé tartozik, s váratlanul szakadék tárul föl a szeme előtt. Nem csoda, ha föl fog lázadni az elefántcsonttorony ellen, amelyben élt; a kolostor ellen, amelyben nevelkedett; az egész gondolati rendszer ellen, amelyet az agyába plántáltak.

– Egykor magam is átestem ezen. Ebben semmi különös nincsen. Mégis az volt a helyes, hogy a galaxistól elzárva nőjön föl, itt, ahol megszűrve kapott minden ismeretet, és gondosan csiszolták az elméjét. Előbb is fölhívhattuk volna a figyelmét erre… a Terv részleges kudarcára, és megkímélhettük volna a mostani megrázkódtatástól, csakhogy nem biztos, hogy akkor is olyan helyesen értelmezi, mint most. Ezek szerint semmilyen megoldást nem lát a problémára?

– Semmilyet – rázta meg a diák a fejét csüggedten.

– Ez nem is meglepő. Figyeljen ide, fiatalember. Kidolgoztunk egy cselekvési tervet, és már több mint egy évtizede érvényesítjük. A terv szokatlan, és nem a saját jószántunkból adtuk rá a fejünket. Tele van korlátolt valószínűséggel és veszélyes föltételezéssel – sőt időnként még arra is rákényszerültünk, hogy egyes emberek reakcióival számoljunk, mivel ez volt az egyetlen lehetséges út, holott jól tudja, hogy a pszichostatisztika mint olyan értelmét veszti, mihelyt bolygóknál kisebb egységekkel operál.

– És kedvező az eredmény? – kérdezte a diák visszafojtott lélegzettel.

– Ma még lehetetlen megállapítani. Ez idáig sikerült stabilizálnunk a helyzetet, azonban a Terv történetében először áll fönn annak a lehetősége, hogy egyetlen személy váratlan akciói lerombolhatják. A legszükségesebb számú kívülállónak a kívánt állapotra hangoltuk az elméjét; megvannak az ügynökeink – ezek mind a kijelölt úton járnak. Eszükbe sem jut a rögtönzés. De hát nem kell magyaráznom. És nem titkolhatom el a legrosszabbat sem: ha fölfedeznek minket itt, ezen a világon, akkor nemcsak a Tervet fogják megsemmisíteni, hanem bennünket, puszta életünket is. Láthatja hát, hogy a megoldás nem éppen biztató.

– De hát az a kevés, amit elmondott, inkább hasonlít vaktában való tapogatózásra, mint megoldásra.

– Mondjuk inkább, hogy ésszerű föltételezésre.

– Mikorra várható a válság? Mikor fogjuk megtudni, hogy sikerülte átvészelnünk vagy sem?

– Az biztos, hogy egy éven belül.

A diák elgondolkodott, aztán bólintott. Kezét nyújtotta a szólónak.

– Mindenesetre jó, ha tudja az ember.

Ezzel sarkon fordult, és eltávozott.

Az első szóló némán kibámult a lassan újból átlátszóvá olvadó ablakon. Túl a gigászi építményeken, a sűrű csillagos égre.

Egy év gyorsan elrepül, gondolta. Vajon megéri-e közülünk, Seldon örökösei közül valaki is a végét?

11. A potyautas

Valamivel több mint egy hónap volt még hátra addig az időig, amikor azt lehet mondani, hogy a nyár végképp beköszöntött. Vagyis amikor Homir Munn végleg lezárja az év pénzügyi mérlegét, gondoskodik arról, hogy a kormány által helyettesítésére küldött könyvtáros mindenben elsajátítsa a munka csínját-bínját – nem úgy, mint a tavalyi, akivel egyáltalán nem volt megelégedve –, és amikorra az Unimara, ez a húsz évvel ezelőtti titkos, gáláns kaland emlékére elkeresztelt kis jacht is végleg kikerül a téli pókháló közül.

Nyomott hangulatban hagyta el a Terminust. Senki sem kísérte ki az űrállomásra. Ez volt a természetes, mert a múltban sem kísérte ki soha senki. Jól tudta, menynyire fontos az, hogy ez az útja semmiben se különbözzék a korábbiaktól, a lelke mélyén mégis enyhe megbántottságot érzett. Ő, Homir Munn, a nyakát kockáztatja egy ilyen értelmetlen, hűbelebalázs hősködés miatt, aztán a kutya se néz feléje.

Legalábbis ő azt hitte.

De tévedett, és ebből aztán alapos kalamajka keveredett mindjárt másnap az Unimarán csakúgy, mint dr. Darell külvárosi otthonában.

Időben először dr. Darell házában csapott le a mennykő, mégpedig Poli, a cselédlány közreműködésével, aki már réges-régen visszatért egy hónapos szabadságáról. Földúltan és hebegve viharzott le a lépcsőn.

A jó doktor eléje sietett, s a lány, hiába próbálván szavakba önteni a lelkében dúló vihart, a doktor kezébe nyomott egy papírlapot meg egy kocka alakú valamit.

Dr. Darell értetlenül forgatta a két tárgyat a kezében, majd megszólalt:

– Mi baj van, Poli?

– Elment, doktor!

– Ki ment el?

– Arcadia!

– Hogyhogy elment? Hová? Miről beszélsz?

A lány dobbantott a lábával.

– Mit tudom én! Elment, egy bőrönddel meg néhány ruhával, és itt hagyta ezt a levelet. Olvassa el, ahelyett hogy áll itt, akár egy kőbálvány. Ó, ezek a férfiak!

Dr. Darell vállat vont, és föltépte a borítékot. A levél nem volt hosszú, és a szögletes Arkady aláíráson kívül Arcadia leírómasinájának díszesen folyó kézírásos betűivel volt papírra vetve:

Apa!

Nem tudtam volna megállni elérzékenyülés nélkül, ha személyesen veszek búcsút tőled. Meglehet, hogy elsírtam volna magam, mint egy csecsemő vagy csitri, és neked szégyenkezned kellett volna miattam. Ezért levélben biztosítalak, mennyire hiányzol majd, hiába fogok Homir bácsival tölteni egy feledhetetlen nyári szabadságot. Vigyázni fogok magamra, és hamarosan újra itthon leszek. Addig is hagyok magam helyett neked valamit, ami egészen az enyém. Legyen a tiéd.

Szerető lányod, Arkady

A doktor többször is végigolvasta a levelet, s az arca egyre bambább kifejezést öltött.

– Olvastad ezt, Poli? – nyögte ki végül.

Poli menten védekező állásba vonult vissza.

– Igazán nem az én hibám, doktor. A boríték nekem volt címezve, honnan tudhattam volna, hogy magának szól a levél benne? Én nem szoktam beleütni az orromat semmibe, és az itt töltött évek…

Darell békítően fölemelte a kezét.

– Jól van, Poli. Sose bánd. Csak azt akartam tudni, hogy érted-e, mi történt.

Gyorsan átgondolta a helyzetet. Annak semmi értelme sem volna, ha azt mondaná, hogy „felejtsd el az egészet”. Az ellenség nem fog csak úgy egyszerűen felejteni, s ha ő ilyen tanáccsal állna elő, még nagyobb nyomatékot adna az ügynek, és épp az ellenkező hatást érné él.

Ehelyett azt mondta:

– Hisz ismered, milyen furcsa egy teremtés a lányom. Milyen romantikus. Alig fér a bőrébe, amióta elintéztük, hogy a nyáron űrutazásra megy.

És nekem mért nem lehetett ezt elárulni?

– Azalatt intéztük, amíg oda voltál, aztán megfeledkeztünk róla. Semmi suskus nincs a dologban.

Mindaz, ami eddig Poli szívét nyomta, egyetlen nagy méltatlankodásban robbant ki:

– Semmi, azt mondja? A szerencséden kölyök elmegy egyetlen bőrönddel, egy szál ruhában, és a tetejében egyedül! És ki tudja, meddig marad oda.

Igazán kár emiatt aggódnod, Poli. A hajó tele van ruhával. Minden el van intézve. Lennél szíves megmondani Anthornak, hogy beszélni szeretnék vele? Várj, ez az a tárgy, amelyet Arcadia nekem hagyott? – forgatta meg kezében a kis kockát.

Poli fölszegte a fejét.

– Honnan tudjam? Elég az hozzá, hogy a levél tetején volt, és kész. Még hogy elfelejtett szólni! Ha élne az anyja…

Darell intett, hogy menjen.

– Légy szíves szólni Anthornak.

Anthornak gyökeresen más volt a hozzáállása a dologhoz, mint Arcadia apjának. Eleinte az öklét rázta, aztán a haját tépte, hogy nagyobb nyomatékot adjon a szavainak, majd mély elkeseredés vett erőt rajta.

– A mindenségit, mire vár?! Mire várunk egyáltalán? – fakadt ki. – Hívja föl az űrkikötőt, és teremtsen összeköttetést az Unimará-val.

– Nyugalom, Pelleas, az én lányomról van szó.

– De nem a maga galaxisa forog kockán.

– Ne olyan hevesen. Értelmes lány, és gondosan kifundálta a dolgot. Jobban tesszük, ha végigkövetjük a gondolatait, amíg friss a dolog. Tudja, mi ez itt a kezemben?

– Nem én. Mért kellene tudnom?

– Mert ez egy hangfölvevő készülék.

– Ez a micsoda?

– Barkácsmunka, de működik. Kipróbáltam. Nem érti? Ezzel akarja tudtunkra adni, hogy részese volt a tervezgetésünknek. Tisztában van azzal, hová megy Homir Munn, és mi végett. Úgy gondolta, hogy izgalmas lenne, ha ő is vele tartana.

– Ó, végtelen mindenség! – nyögte a fiatalember. – Eggyel több agy a Második Alapítvány fürkésző csápjai közé!

– Csakhogy a Második Alapítványnak semmi oka sincs rá, hogy a priori veszélyesnek véljen egy tizennégy éves kislányt, hacsak mi nem hívjuk föl rá a figyelmét, például azzal, hogy az ő leszállítása végett visszarendeljük az űrből a hajót. Elfelejti, kikkel van dolgunk? Hogy milyen kevésen múlik, hogy fölfedjenek bennünket? És hogy akkor semmi sem segít rajtunk?

– De hát nem tehetünk kockára mindent egy ostoba csitri miatt?!

– Egyáltalán nem ostoba, s különben sincs más választásunk. Megtehette volna, hogy nem ír levelet, de írt, és ezzel elejét vette, hogy a rendőrséggel kerestessük, mint elveszett gyermeket. A levele jó ürügy arra, hogy úgy állítsuk be a dolgot, mintha Munn a régi barátság jogán rövid kirándulásra hívta volna meg a barátja lányát. Mi van ebben? Hisz majdnem húszéves barátság fűz össze bennünket. Hároméves kora óta ismeri a kislányomat, azóta, hogy a Trantorról visszahoztam. Semmi föltűnő nincs a dologban, sőt éppenséggel elaltatja a gyanút. Melyik kém viszi magával a tizennégy éves unokahúgát?

– Jó. De mit fog csinálni Munn, ha fölfedezi őt?

Dr. Darell szemöldöke megrándult.

– Nem tudom. De föltételezem, hogy a kislány feltalálja magát.

Éjjel azonban valahogy elhagyatottnak tűnt a ház, és dr. Darell arra döbbent rá, hogy egyszerre milyen hidegen hagyja őt a galaxis sorsa, amíg a lány buta kis élete veszélyben forog.

Az Unimarán, bár kevesebb szereplőt is érintett, mégis jóval kevesebb volt az izgalom.

Arcadiának, aki a csomagtérben bújt meg, ugyanolyan mértékben hasznára volt a tapasztalat, amilyen mértékben ártott a tapasztalat hiánya.

Így föl sem vette a kezdeti gyorsulást, és sztoikus nyugalommal viselte el a hipertéren keresztül végrehajtott első ugrás gyomrot fölkavaró mély kábulatát. Egyik sem volt újdonság a számára: korábbi űrugrásai során hozzájuk edződhetett. Azzal is tisztában volt, hogy a csomagtér hozzá van csatlakoztatva a hajó szellőzőrendszeréhez, sőt fali fénnyel el is lehet árasztani. Ezt a lehetőséget azonban kizárta, mint túlságosan is prózai megoldást. Mint ahogy egy összeesküvőhöz illik, megbújt hát a sötétben, s lélegzetét visszafojtva fülelt a Homir Munnt körülvevő parányi neszekre.

Csupa közönséges nesz jutott el a füléhez, olyan, amilyet egy magányos férfi kelt. Cipőcsoszogás, a ruha súrlódása a fémen, a test súlya alatt megnyikorduló kárpitozott karosszék, egy kapcsoló éles kattanása vagy egy tenyér puha ütése a fotoelektromos cellán.

A végén mégis a tapasztalat hiánya volt az, ami kiszolgáltatta Arcadiát. A könyvfilmekben meg a tévében a potyautas mindig képes volt a végtelenségig rejtve maradni. Természetesen mindig fönnállt annak a veszélye, hogy valamit lever, s az nagyot csattan, vagy hogy tüsszent egyet – a tévében elmaradhatatlan volt a tüsszentés, mint a legkézenfekvőbb galiba. Mindezzel tisztában volt, s ügyelt magára. Azt is tudta, hogy előbb-utóbb megéhezik és megszomjazik, ezért bőségesen ellátta magát konzervekkel az éléskamrából. Volt azonban olyasmi, amiről a filmek sohasem tettek említést, és Arcadia döbbenten ébredt rá, hogy a világ legjobb szándéka mellett sem képes bizonyos időnél tovább rejtve maradni a fülkében.

Aztán meg egy ilyen egyszemélyes sporthajón, mint az Unimara, a lakótér lényegében egyetlen kajütből állott, így hát még arra sem spekulálhatott, hogy azalatt surran ki a fülkéből, amíg Munn máshol van elfoglalva.

Türelmetlenül várta hát, hogy a férfi álomba merüljön. Csak tudná, hogy horkol-e? Azzal legalább tisztában volt, hol van a priccs, és nyomban fölismerte recsegő tiltakozását a férfi súlya ellen. Aztán egy mély sóhajtást meg egy ásítást hallott. Belehallgatott a beálló csöndbe, amelyet csak a priccs halk nyöszörgése szakított meg, valahányszor a férfi teste vagy lába új helyzetet vett föl.

A csomagtér ajtaja készségesen engedett ujja nyomásának, s már a nyakát nyújtotta…

Amikor élesen fölcsattant egy határozottan emberi hang. Arcadia kővé dermedt. Csend. Semmi nesz!

Próbált kikukucskálni az ajtónyíláson a feje megmozdítása nélkül, de hasztalan. A feje követte a tekintetét.

Homir Munn természetesen ébren volt – olvasott az ágyban, s az éjjeli lámpa puha fénynyalábjából tágra meredt szemmel bámult a sötétbe, egyik kezét lopva a párnája alá dugva.

Arcadia riadtan visszarántotta a fejét. Ekkor kialudt a fény, és Munn reszkető, érdes hangon elkiáltotta magát:

– Fegyver van nálam, és a mindenségre mondom, lőni fogok!

Mire Arcadia fölsikoltott:

– Ne lőjön! Csak én vagyok!

Csodálatos, milyen törékeny virág a romantika. Egy idegesen remegő kézben levő fegyver képes elhervasztani.

Az egész hajó ismét fénybe borult, s megvilágította az ágyán ülő Munnt. Vézna mellének őszülő szőrzete és ritkás, egynapos szakálla megtévesztőén hasonlóvá tette egy latorhoz.

Arcadia előlépett, s fémes szövésű kabátkáját ráncigálta, amelynek a garancia szerint gyűrődésmentesnek kellett volna lennie.

Munn kis híján kiugrott az ágyából, aztán amikor fölismerte a lányt, ijedten a nyakáig rántotta a lepedőt, s artikulátlan hangon makogta:

– M… m… mi ez…

Mintha teljesen elfelejtett volna beszélni. Arcadia szendén megszólalt:

– Megbocsát egy percre? Kezet szeretnék mosni. – Ismerte a hajó belső elrendezését, és gyorsan kisurrant. Mire föléledő bátorsággal visszasompolygott, Homir Munn már talpon volt, s fürdőköpenyének fakósága még jobban kihangsúlyozta a bensőjében izzó indulatot.

– Az űr sötét szakadékaira, m-mit keresel itt a hajón? H-hogy kerülsz ide? M-mi az ördögöt csináljak veled? Mi akar ez lenni?

Folytathatta volna a kérdezősködést a végtelenségig, Arcadia azonban negédesen félbeszakította:

– Csak magával akartam jönni, Homir bácsi.

– Hogyhogy? Hisz én nem megyek sehova sem.

– A Kalganra megy, hogy információt szerezzen a Második Alapítványról.

Erre Munn bőszen fölüvöltött, és teljesen összeomlott. Arcadia rémülten várta, hogy végképp elveszti a fejét, és nekiront a falnak. A fegyvert még mindig a kezében szorongatta, s a lány jéghidegre váló gyomorral szögezte rá a pillantását.

– Vigyázzon… óvatosan… – csak ennyit tudott kinyögni.

A férfi azonban nagy nehezen uralkodott magán, és olyan erővel vágta a pisztolyt a priccsre, hogy akár el is sülhetett volna, lyukat ütve a hajó falába.

– Hogy jutottál föl? – préselte ki magából lassan, mintha előbb minden egyes szót a fogai közt szorongatott volna, hogy elejét vegye a remegésüknek.

– Egyszerűen. Besétáltam a hangárba a bőröndömmel, és csak annyit mondtam, hogy „Munn úr csomagja”, mire az ügyeletes intett a hüvelykujjával, anélkül hogy egy pillantást is vetett volna rám.

– Azt tudod, ugye, hogy vissza kell vinnem téged? – mondta Homir, és hirtelen vad örömujjongás csapott belé. A mindenségit, őt aztán nem érheti semmiféle vád!

– Lehetetlen – felelte Arcadia higgadtan. – Fölhívná magára a figyelmet.

– Micsoda?

– De hisz tudja. Azért megy ön a Kalganra, mert ön föltűnés nélkül engedélyt kérhet, hogy beletekintsen az Öszvérre vonatkozó anyagokba. És minél természetesebben kell viselkednie, nehogy magára vonja a figyelmet. De ha egy potyautas lánnyal visszafordul, még a tévéhírekbe is bekerülhet.

– Honnan vetted ezt a K… Kalgant? Ezt a… hm… gyerekes… – Elakadt, mert érezte, hogy a szavai Arcadiánál kevésbé bennfentes valakit sem győznének meg.

A lány nem tudta visszafojtani a dicsekvését:

– Hallottam egy lehallgatókészülék segítségével. Mindent tudok, így hát kénytelen magával vinni.

– És mit szól az apád? – Gyorsan kivágta az adut. – Azt fogja hinni, hogy elraboltak… megöltek.

– Hagytam egy levelet – hűtötte le a lány –, és valószínűleg eszébe fog jutni, hogy nem szabad lármát csapnia. Nyilván kap tőle majd egy űrtáviratot.

Munn csakis boszorkányságra gondolhatott, mert alighogy a lány befejezte, két másodpercre rá megszólalt a távíró.

– Fogadjunk, hogy az apám – mondta a lány, és nem tévedett.

Az üzenet rövid volt, és Arcadiának szólt: „Köszönöm a kedves meglepetést, s biztos vagyok abban, hogy hasznodra fogod fordítani. Kellemes utat!” Ennyi volt az egész.

– No látja – fordult a férfi felé –, most már tudhatja, mihez tartsa magát.

Homir megszokta a lányt. Egy idő múlva örült a jelenlétének. A végén már el sem tudta képzelni az útját őnélküle. A csacsogása nélkül. A lelkesedése nélkül. Főleg pedig tökéletes közömbössége nélkül. A lány tisztában volt vele, hogy a Második Alapítvány az ellenség, de ez egyáltalán nem izgatta. Tudta, hogy a Kalganon neki fognak ütközni egy ellenséges hivatalnoki falnak, mégis alig várta, hogy ott legyenek.

Mindez talán a tizennégy évéből fakadt.

Mindenesetre az egyhetes út meditálás helyett beszélgetéssel telt el. Igaz, ez nem volt valami emelkedett társalgás, ugyanis főként abból állott, hogy a lány próbálta elképzelni, miként fognak majd tárgyalni Kalgan urával. Mulatságos és csacska fantáziáit magabiztos nyomatékkal adta elő.

Homir meglepetve kapta magát rajta, hogy mosolyogva figyeli a lány szavait, és azon tűnődött, vajon az melyik történelmi remekműből szerezte a nagy világmindenségről ezt a feje tetejére állított fogalmat.

Eljött az utolsó ugrás előtti este. A Kalgan fényes pontként izzott a galaxis peremvidékének hellyel-közzel fölszikrázó ürességében. A hajó távcsöve mákszemnyi szikrázó folttá varázsolta.

Arcadia keresztbe vetett lábakkal pihent a jobbik székben. Hosszú nadrág és Homir nem éppen bő inge volt rajta – saját, nőiesebb ruhadarabjai kimosottan és vasaltan várták a leszállást.

– Tudja, én történelmi regényeket fogok írni – csevegett a lány. Módfelett örült, hogy részt vehetett a kiránduláson. Homir bácsi szívesen meghallgatta, és mennyivel kellemesebb volt egy ilyen értelmes emberrel társalogni, akinek eszébe se jut, hogy megmosolyogja a szavait! – Rengeteg könyvet elolvastam az Alapítvány minden nagy történelmi személyiségéről – folytatta. – Olyanokról, mint Seldon, Hardin, Mallow, Devers meg a többiek. Sőt a legtöbbjét elolvastam annak is, amit maga írt az Öszvérről, pedig nem nagy élvezet az Alapítvány vereségeiről olvasni. Homir bácsi nem olvasna szívesebben olyan történelmet, amelyből a hülye, tragikus részeket kihagynák?

– De igen – bólintott Munn komolyan. – Csakhogy az nem volna igazi történelem, így van, Arkady? Nem veszik az embert tudósszámba, ha egyes részletek fölött elsiklik.

– Piha! Ki törődik azzal, hogy tudósnak tartják-e vagy sem? – Rendes fej ez a bácsika. Napok óta Arkadynak szólítja. – Az én regényeim érdekesek lesznek, és népszerűek meg híresek. Mi értelme van olyan könyveket írni, amelyek a kutyának se kellenek, és nem hoznak hírnevet az embernek? Én nem akarom, hogy csak néhány öreg professzor ismerje a nevemet. Mindenki vagy senki.

Tekintete fátyolos lett a gondolatra, miközben cicaként befészkelte magát az öblös karosszékbe.

– Aztán meg, mihelyt el tudok kéredzkedni az apámtól, a Trantorra megyek, és anyagot gyűjtök az Első Birodalomról. Maga tudja, hogy én ott születtem?

A férfi tudta, de azért megkérdezte:

– Igazán? – S igyekezett csodálkozó hangsúlyt adni a szavának. Jutalmul a lány kedvesen rámosolygott.

– Ühüm! A nagyanyám, tudja, Bayta Darell… Hallott róla, ugye? Egyszer a nagyapámmal együtt járt a Trantoron. Sőt ott törték le az Öszvér szarvát, amikor az egész galaxis a lábai előtt hevert; aztán a szüleim is oda mentek, amikor összeházasodtak. Én ott születtem, és ott is éltem, amíg meg nem halt az anyám; hároméves voltam akkor, és nem sokra emlékszem vissza. Homir bácsi, maga járt már a Trantoron?

– Nem mondhatnám. – Hátát nekidöntötte a hideg válaszfalnak, és csak fél füllel figyelt a lányra. Egészen közel jártak a Kalganhoz, és újra erőt vett rajta a nyugtalanság.

– Micsoda romantikus világ lehet, nem igaz? Az apám azt mondja, hogy V. Stannell alatt több ember lakta, mint manapság tíz világot. Azt mondja, hogy egyetlen fémország volt, egyetlen nagyváros – az egész galaxis központja. Megmutatta nekem a trantori fölvételeit. Csupa rom az egész, de még így is fantasztikus. Alig várom, hogy viszontlássam. Ami azt illeti… Homir!

– Tessék.

– Mért ne mehetnénk oda, ha itt végeztünk?

A férfi arcára riadtság ült ki.

– Hogy? Légy szíves, hagyd ezt! Ne felejtsd el, hogy ez hivatalos út, és nem kirándulás.

– De hát ez is az ügyhöz tartozik! – erősködött a lány. – Hihetetlen mennyiségű információt szerezhetnénk a Trantoron. Nem igaz?

– Nem hinném. – Munn föltápászkodott. – Engedj oda a komputerhez. Még egy utolsó ugrást kell tennünk, aztán feküdj le. – Egy dolog miatt legalább jó lesz, ha leszállnak: kezdte már megelégelni a fémpadlóra terített nagykabáton való alvási kísérleteket.

A számítások nem voltak ördöngösek. Az űrutazás kézikönyve részletesen megadta az Alapítvány és a Kalgan közötti útvonal adatait. Érezték a hipertéren át való időtlen utazás pillanatnyi rándulását, és az utolsó fényév is mögöttük maradt.

A Kalgan napja végre naphoz hasonlított: hatalmas, sárgásfehéren ragyogó naphoz, melyet a napsütötte oldal automatikusan bezáródó hajóablakai elzártak a tekintetük elől.

Egy éjszakai alvás választotta el őket a Kalgantól.

12. A Lord

Kétségtelen, hogy az egész galaxisban a Kalgannak volt a legkülönösebb története. A Terminus csillaga például szinte megszakítás nélkül emelkedett; a Trantoré, a galaxis egykori központjáé viszont szinte megszakítás nélkül leáldozóban volt. De a Kalgan…

A Kalgan Hari Seldon születése előtt két évszázaddal tett szert hírnévre, mint a galaxis örömvilága. Örömvilág olyan értelemben, hogy hallatlanul jól jövedelmező szórakoztatóipart fejlesztett ki.

És ez az ipar szilárdan megállt a lábán. Szilárdabban, mint a galaxis bármely más iparága. Míg a galaxis civilizációja apránként a semmibe enyészett, a Kalgant még a legenyhébb szellője sem csapta meg az egyetemes katasztrófának. Akármilyen változáson esett is át a szomszédos szektorok gazdasága és társadalma, kiváltságos réteg mindig volt, és ezt a réteget éppen az különböztette meg, hogy legfőbb kiváltságaként bőven rendelkezett szabad idővel.

Következésképpen a Kalgan sorra – és sikerrel – szolgálatára állott a császári udvar kiélt és kikent-kifent ficsúrjainak meg ragyogó és érzéki hölgyeinek; a durva és faragatlan hadvezéreknek, akik vasmarokkal uralkodtak vérrel szerzett világaikon, meg zabolátlan és buja szajháiknak; az Alapítvány pocakos, fényűző üzletembereinek meg mindenre kész, ócska ringyóiknak.

Senkit sem utasított el, akinek tele volt a bugyellárisa. És minthogy a Kalgan válogatás nélkül mindenkit kiszolgált, s szolgáltatásai iránt sohasem csökkent a kereslet, és volt annyi esze, hogy távol tartsa magát a világpolitikától, és senki jussára ne tartson igényt, ennélfogva az általános hanyatlás közepette is virágzott és hízott, amikor mindenki másnak fölkopott az álla.

Azazhogy amíg meg nem jelent az Öszvér. Ekkor ez a világ sem kerülhette el a többi sorsát, és egy hódító martalékául esett, aki közömbös volt a gyönyörök iránt, s csak a hódítás hozta lázba. Számára egyik bolygó olyan volt, mint a másik, ezt is beleszámítva.

Ilyenformán a Kalgan egy évtizeden keresztül a Galaktikus Birodalom romjain szárba szökkent legnagyobb birodalom úrnőjeként a galaktikus székhely különös szerepében tetszelgett.

Aztán amikor az Öszvér meghalt, egy szempillantás alatt minden a semmibe foszlott. Az Alapítvány elszakadt; vele és nyomában az Öszvér legtöbb birtoka. Ötven évvel később e röpke hatalomnak, mint valami ópiumos kábulatnak, csak lidérces emléke élt tovább. A Kalgan sohasem tért egészen magához. Sohasem tudott visszazökkenni előbbi, gondtalan örömvilág állapotába, mert a hatalom igézete sohasem múlik el nyomtalanul. Olyan uralkodók követték egymást, akiket az Alapítvány Kalgan lordjainak titulált, ők maguk azonban – az Öszvér példáját követve – galaxis első polgárainak hívatták és azzal áltatták magukat, hogy a címével a hódításait is magukénak vallhatják.

A jelenlegi lord öt hónapja töltötte be ezt a pozíciót. Elnyeréséhez nagyban hozzásegítette az a körülmény, hogy ő volt a kalgani hadiflotta feje, és az előző uralkodó sajnálatos módon megfeledkezett az óvatosságról. Senki sem volt azonban olyan bolond, hogy meg merte volna kérdőjelezni a jogfolytonosságot. A dolog megtörtént, és a legokosabb volt tudomásul venni.

Időnként azonban az is megesett, hogy a legéletrevalóbbnak ez a vérrel és gonoszsággal megtámogatott túlélése a rátermettségnek is teret adott. Lord Stettin eléggé hozzáértőnek bizonyult, és nehezen kezelhetőnek.

Legalábbis az első miniszter őméltósága számára, aki dicséretes pártatlanságot tanúsítva, egyaránt szolgálta előző és mostani urát, és hasonló becsülettel szolgálta volna, ha megéri, a következőt is.

Vagy Lady Callia számára, aki több volt, mint Stettin barátnője, de kevesebb, mint a felesége.

Ezen az estén mindhármukat együtt találjuk Lord Stettin magánlakosztályában. A kedvenc admirálisi egyenruhájában feszítő testes első polgár mogorva ábrázattal ült kárpitozatlan székén, ugyanolyan mereven, mint az a műanyag, amelyből a széket készítették. Lev Meirus, az első miniszter hangsúlyozott közömbösséggel állott előtte, nyurga, ideges ujjaival gépiesen simogatva sovány, beesett arcán a horgas orrtól csaknem az őszes szakállal fedett áll csúcsáig futó mély ráncot. Lady Callia kecsesen elnyújtózott puha prémmel borított habszivacs heverőjén, és telt ajkai durcásan megremegtek a mellőzöttségtől.

– Uram – fordult Meirus az urához azzal a megszólítással, amely a csupán első polgárnak titulált nagyurat megillette –, önből hiányzik a történelem folyamatosságának a szemlélete. Saját viharos életét kivetíti a civilizáció sorsára, és azt hiszi, hogy az is hasonlóképpen ki van szolgáltatva a hirtelen fordulatoknak. Pedig hát koránt sincs így.

– Az Öszvér példája nem ezt bizonyítja.

– De hát ki is érhetne az ő nyomába? Ne feledje, hogy több volt közönséges embernél, és még így sem valósította meg minden célját.

– Kutyuskám! – nyafogott Lady Callia durcásan, de nyomban meg is hunyászkodott az első polgár dühös legyintésére.

– Ne avatkozz bele, Callia! – förmedt rá érdesen. – Meirus, kezd elegem lenni a tétlenségből. Az elődöm annak szentelte az életét, hogy a hajóhadból olyan éles fegyvert kovácsolt, amelynek nem volt párja a galaxisban. És meghalt anélkül, hogy ezt a ragyogó gépezetet egyszer is bevetette volna. Azt akarják, hogy én is így tegyek? Én, a hadiflotta tábornoka? Hagyjam, hogy ezt a gépezetet megegye a rozsda? Most csak költünk rá anélkül, hogy egy fityinget is hozna. A tisztikar hódításra, a legénység zsákmányra éhes. Egész világunk a Birodalom és a dicsőség visszatértére áhítozik. Meg tudja ezt érteni?

– Nagy szavak, de én mögéjük látok. Hódítás, zsákmány, dicsőség – csupa kellemes dolog, ha a birtokunkban van, de mennyi kockázat és tengernyi kellemetlenség kövezi a hozzájuk vezető utat! Meddig futja a kezdeti virtusból? A történelem tanúsága szerint sohasem volt bölcs dolog megtámadni az Alapítványt. Még az Öszvér is okosabban tette volna, ha tartózkodik ettől…

Lady Callia kifejezéstelen kék szeme könnyben úszott. Kutyuskája mostanában egészen elhanyagolja, és most is, miután neki ígérte az estéjét, ez az undok, szürke piszkafa, aki mindig keresztülnéz rajta, mintha levegő lenne, betört ide. És Kutyuska hagyta! De nem mert megszólalni, sőt még a kitörni készülő sírást is riadtan visszafojtotta.

Stettin hangja azonban fölvette azt a kemény és türelmetlen árnyalatot, amelyet annyira gyűlölt.

– Maga nem képes szabadulni a régmúlttól! – harsogta. – Az Alapítvány területre és népességre is nagyobb, hiányzik azonban belőle az összetartó erő, és az első csapásra szétmállik. Ma már csak a puszta tehetetlenség tartja egyben, és nekem megvan hozzá az erőm, hogy elbánjak vele. Maga még mindig azoknak a régi időknek a bűvöletében él, amikor csak az Alapítvány rendelkezett atomerővel, s ügyesen kivédte a haldokló Birodalom utolsó rúgásait. A bekövetkező zűrzavarban egyedül a korlátolt hadvezérek fenyegették, az Alapítvány atomhajóival azonban ezek is csak özönvíz előtti bárkákat tudtak szembeállítani.

– Az Öszvér azonban, kedves Meirusom, véget vetett ennek. Mindazt a tudományt, amelyet az Alapítvány összehordott magának, a fél galaxis közkincsévé tette, és a tudomány monopóliumának örökre befellegzett. Most már mi is felvehetjük vele a versenyt.

– No és a Második Alapítvány? – kérdezte hűvösen Meirus.

– No és a Második Alapítvány? – ismételte Stettin ugyanolyan hűvösen. – Tudja egyáltalán, hogy mi a szándéka? Öt évbe tellett, mire az Öszvért megfékezte – ha egyáltalán az ő műve volt, amit egyesek kétségbe is vonnak. Nem hallott talán arról, hogy az Alapítvány pszichológusai és társadalomtudósai közül sokan azon a véleményen vannak, hogy az Öszvér óta teljesen szétbomlott a Seldonterv? Ha a Tervnek vége, mért ne tölthetném be én az utána megmaradt űrt?

– Nem látunk bele eléggé a lapokba, hogy megkockáztathatnánk a játszmát.

– Lehet, hogy mi nem, de van itt egy alapítványi vendég, nem hallott róla? Egy bizonyos Homir Munn, aki tudomásom szerint tanulmányokat írt az Öszvérről, pontosan annak a véleményének adott hangot, hogy a Seldonterv többé nem létezik.

Az első miniszter bólintott.

– Hallottam róla, vagy legalábbis az írásairól. Mit keres itt?

– Kéri, hogy bemehessen az Öszvér palotájába.

– Valóban? Nem volna okos megengedni. Sohasem tanácsos megbolygatni azokat a babonákat, amelyek egy bolygót összetartanak.

– Majd gondolkodom a dolgon, s újból kéretni fogom.

Meirus meghajolt és eltávozott.

Callia asszony könnyekkel a hangjában megszólalt:

– Haragszik rám, Kutyuskám?

Stettin bőszen ráförmedt:

– Hányszor megmondtam már, hogy mások jelenlétében ne szólíts ezen a nevetséges néven!

– Azelőtt szerette, ha így szólítottam.

– Az azelőtt volt, és elő ne forduljon többet!

Sötéten méregette a nőt. Rejtély volt a számára, hogy bírta el mostanában a társaságát. Puha, üresfejű, de kellemes és kényelmes tárgynak tartotta, amely rugalmas gyöngédségével némi színt vitt zord napjaiba. De újabban ez a gyöngédség is kezdett terhessé válni számára. Az asszony a házasságról, a nagyasszonyszerepről ábrándozott.

Nevetséges!

Nagyon jól megfelelt neki addig, amíg csak admirális volt, de most mint első polgár és jövendő hódító többre vágyott. Örökösökre, akik együtt fogják tartani jövőbeni hódításait; olyasmire, ami az Öszvérnek nem adatott meg, s emiatt a Birodalom nem élte túl furcsa, nem emberi lényét. Neki, Stettinnek az Alapítvány nagy történelmi családjainak egyikébe kell beházasodnia, ha dinasztiát akar alapítani.

Mogorván azon morfondírozott magában, hogy mért ne szabadulna meg most Calliától. Könnyen megtehetné. Egy kicsit szűkölne… De aztán elvetette a gondolatot. Néha azért jó, ha mellette van.

Callia kezdett fölvidulni. A szürke szakállú hatása elmúlt, és Kutyuskája gránitarca is meglágyult. Az asszony puhán fölült, és elomló mozdulattal a férfihoz hajolt.

– Ugye, nem fog többet szidni?

– Nem – veregette meg ez szórakozottan. – Most maradj egy kicsit csendben, jó? Szeretnék gondolkodni.

– Az alapítványi vendégről?

– Igen.

– Kutyuskám? – Várakozó csend.

– Mi az?

– Kutyuskám, azt mondta, hogy ezzel az emberrel van egy kislány is. Ugye, emlékszik rá? Beszélhetnék vele, amikor itt lesznek? Én soha…

– És honnan veszed, hogy én azt a porontyot is meg hívom? Mi az én fogadószobám, óvoda? Elég az ostobaságaidból, Callia!

– De hát én a gondjaimba venném, Kutyuskám. Magának nem kellene törődnie vele. Alig van alkalmam gyerekekkel összejönni, pedig tudja, hogy mennyire imádom őket.

A férfi szemében gúny csillant. Mindig ide lyukadnak ki. Imádja a gyerekeket, vagyis az ő, Stettin gyerekeit; az őtőle való törvényes gyerekeket, vagyis a házasságot. Elnevette magát.

– Ez a szóban forgó kis csemete – mondta – egy tizennégy vagy tizenöt éves nagylány. Van olyan magas, mint te.

Callia nem tudta eltitkolni megütközését.

– Mégis, nem lehetne? Mesélhetne nekem az Alapítványról. Tudhatja, hogy mindig vágytam oda eljutni. A nagyapám az Alapítványra valósi volt. Ugye, elvisz egyszer oda, Kutyuskám?

Stettin elmosolyodott. Talán mint hódító. E gondolat szülte nagylelkűség mondatta vele:

– El, el. És beszélhetsz a lánnyal, és kialapítványozhatjátok magatokat kedvetekre. Csak ne az én jelenlétemben, jó?

– Becsszóra nem fogom háborgatni magát. A saját lakosztályomba viszem. – boldogság visszaköltözött belé. Az utóbbi időben nem sokszor fordult elő, hogy az ő kívánsága érvényesüljön. Karját a férfi nyaka köré fonta, s érezte, hogy némi tartózkodás után a nyak inai elernyednek, s a busa fej gyöngéden a vállára hajlik.

13. A Lady

Arcadia ujjongott a diadaltól. Hogy megváltozott minden azóta, hogy Pelleas Anthor ostoba képét az ablaka alá dugta! És mindezt minek köszönheti? Annak, hogy megvolt benne az előrelátás és a bátorság, hogy azt tegye, amit tennie kellett.

Itt van a Kalganon. Volt a nagy Központi Színházban – a galaxis legnagyobb színházában –, és élőben látta azokat az énekes sztárokat, akik még a távoli Alapítványon is híresek voltak. Járt – és egyedül vásárolt – a Virágos Ösvény üzleteiben, az űr legkedélyesebb világának divatközpontjában. És maga választotta ki az árukat, mert hát mit is ért ehhez Homir? Az elárusítónő semmi kifogást nem emelt azok ellen a hosszú, fényes ruhák ellen, amelyek függőleges piéjükkel olyan nyúlánkká tették az alakját – és mi mindent meg nem lehetett vásárolni az alapítványi pénzen! Homir egy tíztalléros bankjegyet adott neki, s ezért egy egész halom kalgani „kalganidot” számoltak le eléje.

Még a haját is megcsináltatta – hátul félig hosszúra hagyatta, a két halántékán egy-egy fényes loknival. És hogy kiemelték a szőkeségét: istenien ragyogott a haja.

De ez: ez volt mindennek a teteje! Meg kell hagyni, Lord Stettin palotája távolról sem volt olyan nagy és fényes, mint a színházak, vagy olyan titokzatos és patinás, mint az Öszvér régi palotája – amelyből egyelőre csak a magányos tornyokra vethettek egy futó pillantást a bolygó fölött elrepülve –, de képzeljék csak el: egy igazi lord! El volt bűvölve a dicsőségtől.

Ám ez még mind semmi. Szemtől szembe találkozott a Szeretőjével. Arcadia gondolatban nagybetűvel írta le ezt a szót, mert tudta, milyen szerepet játszottak az efféle nőszemélyek a történelemben; ismerte a dicsfényüket és a hatalmukat. Ami azt illeti, maga is gyakran szeretett volna egy ilyen nagy hatalmú és csillogó teremtés lenni, csakhogy akkoriban az Alapítványon nem voltak divatban a szeretők, no meg ha erre kerülne a sor, bizonyára az apja sem egyezne bele.

Lady Callia persze csalódást is okozott neki. Először is jócskán molett volt, és egyáltalán nem látszott gonosznak és veszélyesnek – inkább hervadtnak és rövidlátónak. A hangja is éles volt, nem doromboló, továbbá…

Callia szakította félbe a gondolatait:

– Kérsz még teát, gyermekem?

– Köszönöm szépen, kérek még egy csészével, kegyelmes asszonyom. (Vagy fenséges lett volna a megfelelő cím?) – Arcadia a hozzáértők közvetlenségével a hangjában folytatta: – Édesek azok a gyöngyök, asszonyom. (Még az asszonyom látszott a legjobb megoldásnak.)

– Igazán? Úgy gondolod? – Callia arca halvány megelégedettséget árult el. Lekapcsolta a gyöngyöket, és kényeskedve meglóbálta.

– Szeretnéd? Neked adom, ha akarod.

– Ó, igazán… Komolyan gondolja? – A gyöngyöt a kezében érezte, de aztán szomorúan visszaadta. – Az apám nem örülne neki.

– Nem örülne a gyöngyöknek? De hiszen nagyon szépek.

– Azt akarom mondani, hogy nem örülne neki, ha elfogadnám. Azt mondja, hogy nem illik másoktól drága ajándékot elfogadni.

– Nem illik? De hát ezt én Ku… akarom mondani az első polgártól kaptam. Azt mondod, hogy nem illett volna?

Arcadia elpirult.

– Nem úgy értettem…

Calliát azonban nem érdekelte többé a téma. A padlóra ejtette a gyöngyöt, és másra fordította a szót.

– Azt ígérted, hogy mesélni fogsz nekem az Alapítványról. Kérlek!

És Arcadia hirtelen nem tudta, mit is mondjon. Mert mit mesélhet az ember egy sírnivalóan unalmas világról? Számára az Alapítvány a külvárost, egy kényelmes házat, a terhes, de elkerülhetetlen iskolát, a nyugodt élet unalmas egyhangúságát jelentette. Bizonytalanul annyit mondott hát:

– Nem hiszem, hogy többet tudnék mondani, mint amit a könyvfilmeken láthat.

– Szoktál könyvfilmeket nézni? Nekem megfájdul tőlük a fejem. Hanem tudod, imádom a kalmártörténeteket, azokról a nagy, szilaj férfiakról. Olyan izgalmasak! Munn úr, a barátod is közéjük való? Nem mondhatnám, hogy valami vadnak látszik. A legtöbb kalmár szakállt visel, és öblös, mély hangon beszél, és buknak rá a nők, nem gondolod?

Arcadia leereszkedően elmosolyodott.

– Asszonyom, ez csak egy része a történetünknek. Vagyis amikor az Alapítvány még fiatal volt, a kalmárok voltak az úttörők, akik kiterjesztették a határainkat, és elvitték a civilizációt a galaxis több részére. Így tanultuk az iskolában. Azok az idők azonban elmúltak. Nincsenek többé kalmáraink, csak cégeink meg hasonlók.

– Igazán? Kár. Akkor Munn úr mivel foglalkozik? Vagyis ha nem kalmár?

– Homir bácsi könyvtáros.

Callia kuncogva az ajkára tette az ujját.

– Vagyis a könyvfilmeket gondozza. Piha! Ne haragudj, de felnőtt ember létére ilyen buta dolgokkal foglalkozik!

– A bácsikám kiváló könyvtáros, asszonyom. Ezt a foglalkozást igen nagyra becsülik az Alapítványon – mondta, és az apró, gyöngyházfényű teáscsészét a tejfehér fémasztalkára helyezte.

A háziasszony zavartan mentegetőzött:

– No de gyermekem! Eszembe sem jutott, hogy megbántsalak. Bizonyára nagyon is intelligens ember. Rögtön láttam a szeméből. Olyan… intelligencia sugárzott belőle. És nyilván bátor is, ha az Öszvér palotájába kívánkozik.

„Bátor?” Arcadia szíve nagyot dobbant. Ez az, amire várt. Cselszövés! Intrika! Tekintetét a lábujjára szegezte, s a legteljesebb közönyt színlelve megkérdezte:

– Miért kell bátorság ahhoz, ha valaki az Öszvér palotáját akarja látni?

– Hát nem tudod? – mondta az asszony tágra nyílt szemmel és suttogó hangon. – Átok van rajta. Az Öszvér halála előtt úgy rendelkezett, hogy soha senki nem teheti be oda a lábát, amíg a Galaktikus Birodalom létre nem jön. Aligha akadna itt bárki, aki akár csak a kertbe is bemerészkednék.

– De hiszen ez babona! – jegyezte meg Arcadia némi gondolkodás után.

– Ne mondd ezt! – tiltakozott Callia nyugtalanul. – Kutyuska is mindig ezzel áll elő. Azt mondja, hogy ha nem is igaz, de hasznos ezt terjeszteni, hogy könnyebben a markában tarthassa a népet. De észrevettem, hogy ő maga sem merészkedik be oda soha. Mint ahogy Thallos sem, aki Kutyuska előtt volt első polgár. – Eszébe jutott valami, és újra égő kíváncsiság ült ki az arcára. – De miért szeretne Munn úr bejutni a palotába?

Elérkezett a nagy pillanat, amikor Arcadia útjára bocsáthatta gondosan fölépített tervét. Olvasmányaiból jól tudta, hogy a trón mögött mindig az uralkodó szeretője tartja kezében a gyeplőt, s elsősorban az ő befolyása érvényesül. Ha tehát Homir bácsi kudarcot vall Lord Stettinnél – amiben biztos volt –, akkor neki kell Lady Calliánál kiköszörülnie a csorbát. Bár az igazat megvallva, nem nagyon ismerte ki magát ezzel a Callia asszonnyal. Egyáltalán nem tűnt valami eszesnek. De hát az egész történelem azt tanúsítja…

– Megvan rá az oka, asszonyom, de nem fogja elárulni?

– Becsszóra, nem! – mondta Callia, és hullámzó fehér keblére tette a kezét. Arcadia gondolatai egy fejhosszal a szavai előtt száguldottak.

– Homir bácsi, ha nem tudná, nagy tekintély Öszvér-ügyben. Rengeteg könyvet írt róla, és azt vallja, hogy az Öszvér az Alapítvány elfoglalásával a galaxis egész történelmét új mederbe terelte.

– Ne mondd!

– Azt gondolja, hogy a Seldonterv…

Callia összecsapta a tenyerét.

– Tudom, mi az a Seldonterv. A kalmárfilmek egyébről sem szólnak, mint a Seldon-tervről. Ez az a valami, ami úgy intézi, hogy mindig az Alapítványnak kell győznie. Valamilyen tudományos magyarázata is van neki, de hogy mi, azt én soha nem tudtam megérteni. Mindig elfog az idegesség, ha elkezdenek magyarázni. De te csak folytasd, kedvesem. Ha te magyarázol, az egészen más. Téged egyből megértelek.

Arcadia folytatta:

– Akkor hát belátja, hogy amikor az Öszvér legyőzte az Alapítványt, a Seldonterv csődöt mondott, és azóta sem érvényesül. Ennélfogva ki fogja létrehozni a Második Birodalmat?

– A Második Birodalmat?

– Igen, azt, amelynek előbb-utóbb létre kell jönnie, de hogyan? Itt van a kutya elásva. És itt jön a Második Alapítvány.

– A Második Alapítvány? – Az asszony egészen tanácstalan volt.

– Igen, vagyis akik Seldon nyomában járva megtervezik a történelmet. Az Öszvérnek útját állták, mert túl korán jött, de most már talán mögénk állnak.

– Miért?

– Azért, mert most már talán a mi államunk lehet az új Birodalom magja.

Lady Callia nagy nehezen felfogta a szavak értelmét:

– Azt akarod mondani, hogy Kutyuska egy új Birodalmat fog csinálni?

– Biztosat senki sem mondhat. Homir bácsinak ez a véleménye, de hogy megbizonyosodjék róla, ahhoz át kell böngésznie az Öszvér anyagát.

– Ez olyan bonyolult – jegyezte meg Callia asszony kétkedve. Arcadia letette a fegyvert. Ő megtett mindent, ami tőle tellett.

Lord Stettin gyilkos kedvében volt. Ezzel a tökfej alapítványi vendéggel semmire sem jutott. Sőt az egész találkozó kínosan végződött számára, aki huszonhét világ abszolút uralkodója, kezében van a galaxis legerősebb hadigépezete, a világegyetem legnagyratörőbb ambícióit melengeti – és most hülyeségekről kell vitatkoznia egy antikváriussal!

Átok és pokol!

Még hogy megsértse a kalgani szokásokat! Megengedje, hogy az Öszvér palotáját földúlják csak azért, hogy egy tökfilkó még egy könyvet összeüssön. A tudomány ügye! A tudás szentsége! Te nagy ég! Volt képe ezekkel a jelszavakkal dobálózni előtte. Aztán meg – és végigborsódzott a háta – itt van az a dolog az átokkal. Nem mintha elhinné; okos ember nem is hiheti el. De ha már dacolni kell vele, akkor jobb ügy érdekében teszi, mint amilyennel ez a hülye előállt.

– Mit akarsz? – förmedt rá Callia asszonyra, aki láthatóan összerezzent az ajtóban.

– El van foglalva?

– Igen. El vagyok foglalva.

– De hiszen senki sincs itt, Kutyuska. Már egy szót sem szólhatok magához?

– Ó, te nagy galaxis! Mit akarsz? Ki vele!

– A kislány azt mondta – hadarta el az asszony egy szuszra –, hogy az Öszvér palotájába akarnak menni. Gondoltam, mi is velük mehetnénk. Isteni lehet ott bent.

– Ezt mondta, mi? Hát nem fognak bemenni, és mi sem megyünk. Most menj, és törődj a magad dolgával. Kezdek torkig lenni veled.

– De Kutyuskám, miért nem? Miért nem engedi meg neki? A kislány azt mondta, hogy maga Birodalmat fog alapítani.

– Törődöm is vele, mit mondott… Hogy mondtad? – Calliához rohant, és szorosan megragadta a könyöke fölött a karját; az ujjai mélyen benyomódtak a puha húsba. – Mit mondott a lány?

– Jaj, fáj! Nem tudom elmondani, ha ilyen szemeket mereszt rám.

– A férfi elengedte a karját, s az asszony némán dörzsölgette a piros foltokat.

– A kislány megígértette velem, hogy senkinek sem árulom el! – nyafogta nyűgösen.

– Kár. Ki vele! Egykettő!

– Azt mondta, hogy a Seldonterv megváltozott, és valahol létezik egy másik Alapítvány, amelyik azon dolgozik, hogy ön birodalmat alapítson. Ennyi az egész. Azt is mondta, hogy Munn nagyon híres tudós, és az Öszvér palotájában találhat rá mindezeknek a bizonyítékára. Mindent elmondtam. Haragszik?

Stettin azonban nem válaszolt. Egy óra sem telt bele, és az első polgár hivatalos pecsétje alatt két parancs hagyta el a palotát. Az egyik arról rendelkezett, hogy ötszáz sorhajó nyomban induljon ki az űrbe, mint a parancs megjegyezte: „hadgyakorlatra”. A másik pedig egészen felkavarta egy férfi kedélyét.

Homir Munn nyomban abbahagyta elutazásával kapcsolatos előkészületeit, amikor ez a második parancs eljutott hozzá. Felesleges mondani, hogy hivatalos engedély érkezett, miszerint beléphet az Öszvér palotájába. Többször is elolvasta, de mindent érzett, csak örömöt nem.

De Arcadia ujjongott. Ó tudta, mire magyarázza a dolgot.

Vagy legalábbis azt hitte, hogy tudja.

14. Aggodalom

Poli föltalálta a reggelit, fél szemmel az asztali híradót figyelve, amely szenvtelenül ontotta magából a napi eseményeket. Egyik szemét minden baj nélkül távol tarthatta a munkától, mivel az egyes ételek csíramentesen be voltak csomagolva olyan dobozokba, amelyek egyúttal eldobható főzőedényül is szolgáltak; Polinak nem volt a reggelivel egyéb dolga, mint hogy összeállítsa a menüt, az asztalra rakja az ételeket, és eltakarítsa a maradékot.

Az egyik közleményre csettintett a nyelvével, és még sokáig morfondírozott magában.

– Milyen gonoszok az emberek! – sopánkodott, mire Darell csak hümmögött.

A lány hangja fölvette azt a magas, sipító árnyalatot, amellyel a világ gonoszságát szokta ostorozni.

– Mért nem férhetnek meg a bőrükben azok a szörnyű kalganiak – sipítozott, hosszan elnyújtva és erősen hangsúlyozva a „kalgani” szó második szótagját. – Ahelyett hogy békében ülnének a fenekükön, örökösen a bajkeverésen jár az eszük.

– Oda nézzen csak: „Tömegzavargások az alapítványi konzulátus előtt.” Majd adnék én nekik zavargásokat! Az a baj, hogy az embereknek rövid az emlékezetük. Egyszerűen elfelejtenek mindent, dr. Darell. Gondoljon csak az utolsó háborúra, mindjárt az Öszvér halála után, persze én még kislány voltam akkor, de azért emlékszem rá, micsoda kalamajka volt az. Saját nagybátyám is elesett, még a harmincat sem töltötte be, kétéves házas volt, s egy karon ülő kislányt hagyott maga után. Mintha most is látnám a szőke haját meg a gödröcskét az állán. Valahol van egy trimenziós kockám is róla… És most már a kislányának szolgál egy fia a hadiflottánál, és ne adj' isten, ha valami történik…

– Aztán a légvédelmi készenlét, az idős férfiak sztratoszféraőrsége, képzelem, mire mentek volna velük, ha idáig jönnek a kalganiak. Az anyám sokat mesélt nekünk, gyerekeknek az élelmiszerjegyekről, az árakról meg az adókról. Meg hogy milyen nehezen jöttek ki…

– Azt hinné az ember, hogy a népeknek megjött az eszük, és soha nem kezdik újra, mert elegük van az egészből. De szerintem nem is a népek kezdik; szerintem a kalganiak is szívesebben ülnének otthon a családjukkal, mint hogy az űrben kószáljanak, és halomra gyilkoltassák magukat. Az a rettenetes ember, az a Stettin csinálja az egészet. Csodálkozom, hogy ilyen embereket megtűr a világ. Elteszi láb alól azt az öreget – hogy is hívják csak? –, azt a Thallost, aztán most eszi a fene, hogy ő legyen az úr mindenütt.

– Csak tudnám, mit akar tőlünk?! Hisz megtanulhatta volna, hogy úgyis mindig ők húzzák a rövidebbet. Lehet, hogy ez mind benne van a Tervben, habár néha azt hiszem, hogy micsoda gonosz egy terv lehet az, ha ennyi háborút meg öldöklést eltűr, nem mintha nekem bármi kifogásom is lenne Hari Seldon ellen, aki bizonyára sokkal többet tud ezekről a dolgokról, mint én, és butaság is részemről, ha kritizálom. De a másik Alapítvány is megéri a pénzét. Hisz mibe kerülne neki, hogy már most megállítsa a lordot, és minden rendbe jönne. A végén persze meg fogják állítani, de hát miért nem addig, amíg nem csinál bajt?

Dr. Darell fölrezzent:

– Mondtál valamit, Poli?

Poli tágra nyitotta a szemét, aztán dühösen összehunyorította.

– Semmit, doktor, semmit. Mit is mondtam volna? Az ember meggebedhet ebben a házban, de hogy egy szót szóljon? Csak ide szaladj, meg oda ugorj, de próbálj egy szót kiejteni! – És szipogva kiment a szobából.

Távozása ugyanúgy elkerülte dr. Darell figyelmét, mint a szónoklata.

Még hogy a kalgani lord állama! Ostobaság! Közönséges fizikai ellenség. Az ilyenekkel mindig elbántak.

Még nem tudta olyan könnyedén túltenni magát a mostani hülye válságon. Egy hete, hogy a polgármester fölkérte, legyen a fejlesztési és kutatási osztály vezetője. Mára ígérte a választ.

Ami azt illeti…

Nyugtalanul megrázkódott. Miért éppen őt! Dehát visszautasíthatja-e? Furcsa lenne, ha ezt tenné, és éppen hogy furcsának nem szabad lennie. Utóvégre is mit törődik ő Kalgannal? Számára csak egyetlen ellenség létezik. Mindig is csak az létezett.

Amíg a felesége élt, szívesen kibújt a föladatok alól, és visszahúzódott. Azok a hosszú, csendes trantori napok a múlt romjai közepette! Egy elpusztult világ némasága és mindent feledtető csendje!

De hát már nem él. Öt éve sincs, hogy eltemette, és attól fogva tudta, hogy csak egyetlen dolog éltetheti: ha fölveszi a harcot az ellen a megfoghatatlan és félelmetes ellenség ellen, aki sorsának irányításával megfosztotta őt emberségétől; aki életét az előre megtervezett vég elleni nyomorult küzdelemre kárhoztatta; aki az egész világegyetemet gyűlöletes és végzetes sakkjátszmává züllesztette.

Legyen ez szublimálás – ő mindenesetre annak nevezte –, de ez a harc értelmet adott az életének. Először a Santanni Egyetem, dr. Kleise mellett. Az az öt év megérte a fáradságot.

Pedig Kleise egyebet sem tett, csak összehordta az anyagot. Az igazi föladattal képtelen volt megbirkózni, s amikor Darell megbizonyosodott erről, tudta, hogy eljött az ideje a távozásának.

Bármilyen titokban végezte is Kleise a munkáját, szüksége volt másokra, akik neki és mellette dolgoznak. Emberekre, akiknek az agyát vizsgálja. Az egyetemre, amely mögötte áll. Csupa gyenge pont.

Kleise képtelen volt ezt fölfogni; ő pedig nem nyithatta föl a szemét. Ellenségként váltak el. De így volt jó; ennek így kellett történnie. Vesztesként kellett távoznia, mert hátha rajta tartották a szemüket.

Ha Kleise táblázatokkal dolgozott, Darell az agyába zárt matematikai képletekkel. Kleise sok emberrel foglalkozott, Darell senkivel. Kleise műhelye az egyetemen volt, Darellé egy külvárosi ház csendjében.

És majdnem célhoz ért.

A Második Alapítvány tagja nem közönséges ember, ami az agyvelejét illeti. A legbölcsebb fiziológus, a legaprólékosabb neurokémikus sem fedhet föl semmit, mégis kell lennie valami különbségnek. És mivel ennek az elmében kell lennie, ott is kell a nyomára bukkannia.

Végy egy Öszvérhez hasonló embert – és aziránt semmi kétség sem volt, hogy a Második Alapítvány tagjai, akár örökölték, akár megszerezték, de rendelkeznek az Öszvér képességeivel, vagyis az emberi érzelmek fölismerésével és irányításával –, vezesd el róla a megfelelő elektromos áramkört, elemezd ki a legapróbb részletig az encefalogramot, és ez akarva-akaratlanul elárul mindent.

És most Kleise megint visszatér az életébe, buzgó fiatal tanítványa, Anthor személyében.

Ostobaság! Dőreség! Ezek a táblázatok meg grafikonok olyan emberekről, akikhez hozzányúltak. Ő már évekkel ezelőtt rájött, hogyan ismerje föl ezeket, de hát mi haszna belőle? Neki a kéz kellett, nem az eszköz. Mégsem utasíthatta vissza, hogy csatlakozzék Anthorhoz, mert ez volt a simább út.

Mint ahogy most a kutatás és fejlesztés irányítója lesz. Mert ez a simább út. Újabb összeesküvés az összeesküvésen belül.

Egy pillanatra eszébe jutott Arcadia, de aztán elhessegette magától a gondolatot. Ha magára hagyják, ez soha nem történik meg. Ha magára hagyják, rajta kívül senkinek az élete nem forog kockán. Ha magára hagyják…

Elöntötte a düh a halott Kleise, az élő Anthor meg a többi jó szándékú ostoba ellen.

De hát tud ő vigyázni magára. Elvégre is nagylány már az ő kis Arcadiája.

Tud ő vigyázni magára!

Valami egyre csak ezt hajtogatta a lelke mélyén.

De tud-e valóban?

Abban az időben, amikor dr. Darell csüggedten ezt hajtogatta magában, a lány a galaxis első polgárának az irodája előtti rideg előszobában várakozott. Már fél órája, hogy itt ül, és tétlenül bámulja a négy falat. Amikor Homir Munn-nal belépett az ajtón, két fegyveres őr ácsorgott ott. Korábban nyomát sem látták őrségnek.

Most magában üldögél, és érzi, hogy még a bútorokból is ellenséges levegő csap feléje. Ezt is először érezte így.

De hát miért?

Homir bent van Stettinnél. Mi ebben a rossz?

Toporzékolni szeretett volna. A könyvfilmekben meg a tévében a hős hasonló helyzetekben előre megérezte, mi fog történni, és fölkészült rá, ő meg csak ül itten. Bármi megtörténhet! Bármi! És ő csak ül itten.

Nézzük, hogy is volt? Gondoljuk csak végig. Hátha eszébe ötlik valami.

Homir két héten keresztül szinte ki sem mozdult az Öszvér palotájából. Stettin engedélyével egyszer őt is magával vitte. A hatalmas, komor termek visszahőköltek az élet érintésétől, és tovább álmodták mozgalmas álmaikat, csak a léptek zaja kongott üresen vagy csattogott bőszen visszhangos ölükben. A háta is beleborsódzott.

Jobban szerette a főváros széles útjainak színes forgatagát, a színházakat és egyéb látványosságokat (ez a világ, noha jóval szegényebb volt, mint az Alapítvány, annál többet költött a kirakatára).

Homir esténként nem tudott hová lenni az álmélkodástól. Valóságos álomvilág! A legszívesebben kőről kőre, alumíniumszivacs rétegről alumíniumszivacs rétegre szétszedném a palotát. Aztán a Terminusra vinném. Micsoda múzeum lenne belőle!”

Mintha a semmibe tűnt volna kezdeti vonakodása. Mohó türelmetlenség izzott benne. Arcadia csalhatatlan jelből következtetett erre: nagybátyja egészen megfeledkezett a dadogásról.

Egyszer azzal jött haza:

– Megtaláltam a Pritcher tábornokra vonatkozó anyag kivonatát.

– Ismerem. Az a bizonyos alapítványi személy, aki átfésülte az egész galaxist a Második Alapítvány után.

– Túlzás volna őt renegátnak nevezni, Arcadia. Az Öszvér megtérítette.

– Egykutya.

– Micsoda reménytelen dolog volt az az átfésülés, amit említettél! A Seldon-konvenció – amely ötszáz évvel ezelőtt mindkét Alapítványt létrehozta – eredeti anyagában csupán egyetlen utalás található a Második Alapítványra – éspedig az, hogy „a Csillagvégen, a galaxis túlsó végén” található. Ez volt az egyetlen támpont, amelyből az Öszvér és Pritcher kiindulhatott. De még ha rábukkantak volna is a Második Alapítványra, akkor sem lettek volna képesek felismerni: semmiféle módszerük nem volt hozzá. Micsoda őrület!

– Vannak följegyzéseik – dünnyögte Munn maga elé, Arcadia azonban kíváncsian hegyezte a fülét – vagy ezernyi világról, holott legalább egymillióra rúgott azoknak a világoknak a száma, amelyek szóba jöhettek. De mivel vagyunk mi jobb helyzetben?

– Pszt! – intette óvatosságra Arcadia aggodalmasan. Homir kővé meredt, aztán lassan magára eszmélt.

– Jobb, ha csendben vagyunk – dörmögte.

És most Homir Lord Stettinnél van, míg Arcadia kívül várakozik, és maga sem tudja, miért, de jeges kéz szorítja össze a szívét. A legfélelmetesebb az volt benne, hogy semmi okát sem tudta adni.

Az ajtó másik oldalán Homir is úgy érezte magát, mintha egy kocsonyatengerben úszkálna. Dühös erőfeszítéssel próbálta leküzdeni dadogását, aminek persze az lett a vége, hogy két szót sem tudott egymás után tisztán kimondani.

Lord Stettin, kétméteres termetével, széles állával, kemény szájával, teljes katonai díszben pompázott. Szavainak fenyegető ökölrázással adott ütemes nyomatékot.

– Két hete volt rá, és itt áll üres kézzel. Rajta, uram, mondja meg a legrosszabbat. Ripityára verik a hajóhadamat? A Második Alapítvány kísérleteivel is birokra kell kelnem, nemcsak az Első Alapítvány katonáival?

– I-ismétiem, u-ram, én n-nem vagyok jós. Tteljesen t-tanácstalan vagyok.

– Vagy talán arra spekulál, hogy hazatérve figyelmezteti a honfitársait? Az ördögbe az alakoskodással! Mondja meg nekem az igazat, vagy kiverem magából, a beleivel együtt.

– Én cs-csakis az i-igazat m-mondom, és ne feledje, u-uram, hogy én az Alapítvány p-polgára v-vagyok. Ha hozzám nyúl, v-vihart fog aratni.

Kalgan ura harsogva nevetett.

– Dajkamese! Gyerekek és idióták megfélemlítésére! Ugyan, Munn úr, a türelmemnek vége. Húsz percen át untatott a hülyeségeivel; vajon hány álmatlan éjszakájába telt, amíg kikotyvasztotta? Hiába erőlködött. Tudom, nemcsak azért jött ide, hogy átszitálja az Öszvér hamvait, hátha talál néhány eleven parazsat, amelyek fölött megmelengesse a kezét – maga nem rakta ki minden kártyáját. Nem így van?

Homir Munn hasztalan próbálta visszatartani a lélegzetét, hátha ezzel a szemében támadt rémületet is sikerül visszafojtania. Stettin látta ezt, és akkorát csapott az alapítványi vendég vállára, hogy nemcsak ő, de a szék is, amelyen ült, meglódult alatta.

– Helyes. Nincs értelme a kertelésnek. Maga a Seldon-tervet vizsgálja. Tudhatja, hogy nincs többé érvényben. Azt is tudhatja, hogy most én leszek a szükségszerű győztes; én meg az örököseim. Mit számít az, hogy ki veti meg a Második Birodalom alapjait? Az a fontos, hogy létrejöjjön. A történelemnek nincsenek kedvencei, nem igaz? Fél megvallani a valóságot? Hisz láthatja, hogy átlátok a szitán.

– M-mit óhajt t-tőlem? – nyögte ki Munn nagy nehezen.

– A jelenlétét. Nem szeretném, ha a Terv az elbizakodottság miatt dőlne dugába. Maga jobban kiismeri magát ezekben a dolgokban, mint én; észrevehet olyan apró hézagokat is, amelyek az én figyelmemet elkerülhetnék. A végén nem fogja megbánni: a zsákmányból megkapja majd a tisztes részét. Mi az, amit az Alapítványnál remélhet? Megakadályozni a talán elkerülhetetlen vereséget? Elhúzni a háborút? Vagy hazafiúi buzgalomból meghalni a hazájáért?

– Én… én… – A dadogása némaságba fulladt. – Egyetlen szót sem bírt kinyögni.

– Itt fog maradni – mondta Stettin határozottan. – Nincs más választása. Várjon – tette hozzá, mintha most jutott volna az eszébe. – Úgy értesültem, hogy az unokahúga Bayta Darell leszármazottja.

Homir meglepetten igent mondott. Képtelennek tartotta, hogy a jelen pillanatban a tiszta igazságon kívül bármi más is elhagyja a száját.

– Ez, ugyebár, egy tekintélyes család az Alapítványon.

Homir bólintott.

– És bizonyos, hogy nem t-tűrnék el a rajta esett sérelmet.

– Sérelmet, ugyan! Ne beszéljen bolondságot. Épp az ellenkezőjét fontolgatom. Mennyi idős a lány?

– Tizennégy éves.

– Úgy! Nos, még a Második Alapítvány, de maga Hari Seldon sem képes rá, hogy megállítsa az időt, és megakadályozza, hogy a lány asszonnyá érjen.

Ezzel sarkon fordult, egy párnázott ajtóhoz sietett, és hevesen fölrántotta.

– Mi a fészkes fenének vonszoltad ide a löttyedt testedet? – mennydörögte. Callia asszony riadtan pislogott, és megszeppenve mentegetőzött:

– Nem tudtam, hogy nincs egyedül.

– Hát most már tudod. Később még lesz hozzád szavam, most azonban hátra arc, de gyorsan!

Az asszony léptei egykettőre belevesztek a folyosó távolába.

– Túl régen hordom a nyakamon ezt a ballasztot – mondta Stettin visszatérve. – De hamarosan véget vetek neki. Azt mondja, tizennégy?

Homir friss keletű rémülettel a szemében meredt rá.

Arcadia arra riadt föl, hogy az ajtó hangtalanul megnyílik – ijedten fölugrott, amikor a szeme sarkából észrevette az ajtó óvatos-halk moccanását. Hosszú percekig megkövülten meredt a kétségbeesetten hívogató ujjra, aztán – mintha a reszkető fehér ujjról őrá is átragadt volna az óvatosság – lábujjhegyen az ajtó felé tipegett.

Lépteik feszült suttogásként haltak el a folyosón. Természetesen Callia asszony volt az, aki most olyan erővel szorította a kezét, hogy szinte fájt, és akit maga sem tudta, miért, de engedelmesen követett. Callia asszonytól legalább nem kellett tartania.

A jó ég tudja, miért.

Az asszony budoárjában voltak – csupa rózsaszín hab és vattacukor. Lady Callia hátát az ajtónak vetette.

– A titkos úton jöttünk, amely hozzám… a szobámba vezet az irodájából. Az övétől – suttogta, s hüvelykujjával a háta mögé mutatott, mintha a férfi nevétől is jéggé dermesztené a szívét a félelem. – Szerencsénk volt, micsoda szerencsénk! – folytatta tágra nyílt szemmel, hogy kéksége szinte feketére változott a kitágult szembogaraktól.

– Megmondaná, hogy… – próbált szóhoz jutni Arcadia félénken.

– Nem, gyermekem, nem! – intette le Callia lázasan: – Nincs időnk. Vetkőzz le. Kérlek. Kérlek! Öltözz át, föl ne ismerjenek.

És sietve mindenféle haszontalan csecsebecsét hajigált a padlóra, lázasan keresve olyan ruhadarabok után, amelyeket egy fiatal lány nyugodtan fölvehet anélkül, hogy magára vonná a gavallérok figyelmét.

– Ez talán megfelel. Jobbat nem találok. Pénzed van? Tessék, vedd el ezt meg ezeket – és átnyújtotta a gyűrűit meg a fülbevalóit. – Csak tűnj el, menj haza az Alapítványodra.

– De hát Homir… a bácsikám – hallatszott a tiltakozás tompán a fején keresztül ráerőszakolt illatos, drága fémszövethabon át.

– Ő nem mehet. Kutyuska itt fogja őt tartani örök időkre, de te nem maradhatsz itt. Istenem, hát nem érted?

– Nem – fogta le Arcadia az öltöztető kezeket. – Nem értem.

Lady Callia szorosan megragadta a kezét.

– Haza kell menned, és figyelmeztetned a népedet a háborúra. Világos? – A rettegés mintha megélesítette volna az agyát, és tőle szokatlan világosságot kölcsönzött a szavainak. – Jöjj!

Újabb folyosók következtek, ahol hivatalnokok seregével találkoztak, akik a szemüket meresztgették utánuk, de senki sem merte útját állni olyasvalakinek, akit csak a kalgani lord állíthat meg büntetlenül. Az őrök összecsapták a bokájukat, és tisztelegve nyitottak utat nekik a kapuknál.

Arcadia csak elvétve mert lélegzetet venni a végtelennek tetsző út alatt, holott mindössze huszonöt perc telt el attól kezdve, hogy a fehér ujj integetését meglátta, addig, amíg a külső kapun kiléptek, és az embereket, a zajt, a forgalmat messze maguk mögött hagyták.

A kislány megtorpant, és riadt kétségbeeséssel visszatekintett.

– Én… én… nem tudom, miért teszi ezt, asszonyom, de hálásan köszönöm. Mi fog történni Homir bácsival?

– Nem tudom – mondta a másik sírós hangon. – Mért nem mész már? Fuss egyenesen az űrkikötőbe. Ne tétovázz! Lehet, hogy azóta már kerestet.

Arcadia még mindig habozott. Homir itt marad; és most, hogy megcsapta a szabadság levegője, egyszerre föltámadt benne a gyanakvás.

– És ha kerestet?

Callia asszony az ajkába harapott.

– Nem mondhatom meg egy ilyen kislánynak – hebegte. – Illetlenség volna. Bár maholnap nagylány leszel… és én is csak tizenhat voltam, amikor Kutyuskával találkoztam. Hát nem érted, hogy nem hagyhatlak a közelében? – mondta félig szégyellős, félig gyűlölködő tekintettel.

A szavak rejtett értelmétől Arcadia jéggé dermedt.

– Mit fog tenni magával, ha rájön? – suttogta.

– Nem tudom – felelte Callia pityergősen, két kezét a halántékára szorítva, majd félig futva megiramodott a széles úton vissza, a palota felé.

De Arcadia egy végtelen másodpercig még mindig tétovázott, mivel az utolsó pillanatban, mielőtt Callia eltávozott volna, meglátott valamit. Azokban a riadt, lázas szemekben egy villanásnyi időre hideg derű csillant meg.

Határtalan, emberfölötti derű.

Nem sokat olvashat ki az ember egy szemvillanásból, Arcadiának azonban semmi kétsége sem volt azzal kapcsolatban, amit látott.

És hanyatt-homlok futásnak eredt, eszeveszetten keresve egy szabad fülkét, ahonnan gombnyomással járművet hívhat magának.

Nem Lord Stettintől futott, és nem a kopóitól, akiket a nyomába küldhet; nem a huszonhét világától, még ha egyetlen rémes vérebként csaholna is a nyomában.

Egyetlen törékeny asszonytól futott, aki segített a szökésében. Egy teremtéstől, aki pénzzel és ékszerrel halmozta el; aki kockára tette a saját életét, hogy az övét megmentse. Egyvalakitől, akiről végérvényesen bebizonyosodott, hogy a Második Alapítvány asszonya.

Halk kattanással légi taxi surrant a talpazatra. Szele meglegyintette Arcadia arcát, és meglebbentette a haját a Calliától kapott pelyhes prémsapka alatt.

– Hová parancsolja, asszonyom?

Az „asszonyom” kétségbeesetten próbálta elmélyítem gyerekesen vékony hangját:

– Hány űrkikötő van a városban?

– Kettő. Melyikre óhajtja?

– Melyik van legközelebb?

– A taxis rámeresztette a szemét.

– A központi, asszonyom.

– Akkor a másikra kérem. Megvan rá a pénzem. – Fölmutatott egy húszkalganidos bankjegyet. A címlet neki nem sokat mondott, ám annál elismerőbben vigyorgott a taxis.

– Ahová óhajtja, asszonyom. A Horizont taxi bárhová elviszi.

A lány a kissé dohos szagú üléshuzatra nyomta forró arcát. A város fényei lomhán vonultak el alatta.

Mitévő legyen? Mitévő legyen?

Rájött, hogy az apjától távol ő tulajdonképpen egy buta, buta, megszeppent kislány. Szemét elöntötte a könny, és a torkát fojtogatta a bensőjét összeszorító néma zokogás.

Attól nem tartott, hogy Stettin elkapja. Erről gondoskodni fog Lady Callia. Lady Callia! Aki öreg, hájas, ostoba liba létére mégis hogy megül a nyeregben a lord mellett! Habár most már érti. Most már mindent ért.

Az a tea Calliánál, ahol ő úgy jeleskedett. A ravasz kis Arcadia! Szerette volna fölpofozni saját magát. Az a tea szándékosan volt megrendezve, és nyilván Stettint is úgy kormányozták, hogy Homir mégiscsak bejuthasson a palotába. Ő, az az ostoba Callia rendezte meg az egészet, és az orránál fogva vezette a ravasz kis Arcadiát, aki maga szolgáltatott csalhatatlan ürügyet, olyat, amely nem keltette föl az áldozatok gyanúját, ugyanakkor az asszony részéről a lehető legkisebb beavatkozást kívánta meg.

De akkor mért van ő szabadon? Homir természetesen fogoly…

Hacsak…

Hacsak nem őt szánták csalétkül, hogy az Alapítványon másokat is lépre csaljon… a kezükre játsszon – nekik.

Így hát arról szó sem lehet, hogy az Alapítványra térjen vissza.

– Az űrkikötő, asszonyom. – A légi taxi közben leszállt. Furcsa. Észre sem vette. Olyan volt, mint egy alvajáró.

– Köszönöm – nyújtotta a bankjegyet a taxisnak anélkül, hogy feléje nézett volna, aztán kibotorkált az ajtón, majd rohanvást rohant a ruganyos burkolaton.

Fények. Közömbös férfiak, nők. Nagyméretű, villódzó hirdetőtáblák, rajtuk a le– és felszálló űrhajók mozgó ábráival.

Hová menjen? Olyan mindegy. Csak abban volt biztos, hogy az Alapítványra nem! Akárhová, csak oda nem.

Ó, Seldonnak hála azért az utolsó, könnyelmű pillanatért, azért a röpke másodpercért, amikor Callia belefáradt az alakoskodásba, és azt gondolván, hogy csak egy gyerekkel van dolga, utat engedett a benne fészkelő derűnek.

Aztán valami más is eszébe jutott Arcadiának, valami, ami az út kezdete óta ott mocorgott és ficánkolt az agya legmélyén, valami, ami örökre eltemette benne a tizennégy éves kislányt.

És tudta, hogy mindenáron meg kell menekülnie.

Ez mindennél fontosabb. Akadjanak bár a nyomára az Alapítvány minden összeesküvőjének; fogják bár el a saját édesapját; nem teheti, nem szabad, hogy megkockáztassa a figyelmeztetésüket. Az egész Terminusért sem teheti kockára egyetlen haja szálát sem. Az egész galaxisban ő a legfontosabb személy. Ő az egyetlen fontos személy a galaxisban..

Ez járt a fejében akkor is, amikor a jegyautomata előtt tűnődött, merre vegye az útját.

Mert az egész galaxisban ő az egyetlen és egyedüli ember, azokon kívül persze, aki tudja, hol található a Második Alapítvány.

15. A rácson belül

TRANTOR – Az Interregnum közepe felé a Trantor csak árnyéka volt önmagának. A gigászi romok közepette egy kis farmerközösség tengette életét…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

Az egész világon soha semmi sem volt fogható egy népes bolygó fővárosának a szélén elterülő forgalmas űrkikötőhöz. Gigászi gépek nyugosznak állványaikon. Ha az ember jól választja meg az időpontot, elgyönyörködhet a leszálló óriások lenyűgöző látványában, vagy hátborzongva követheti tekintetével a magasba emelkedő acélbuborékok gyorsuló távozását. Ezenközben szinte nesz sem hallatszik. A hajtóerőt az összesűrűsödő nukleonok néma nyüzsgése szolgáltatja.

Amiről eddig szó volt, az elfoglalja a kikötő kilencvenöt százalékát. Négyzetkilométereken át egyebet sem találni, mint gépeket, a gépeket kiszolgáló embereket, valamint a mindkettőjüket kiszolgáló számítógépeket.

Mindössze ötszázaléknyi terület jut a kikötőből annak az emberáradatnak, amely ezen a kapun keresztül a galaxis minden csillaga felé szétrajzik. Ebből a névtelen sokadalomból aligha akad néhány, aki elgondolkodik rajta, hogyan is szövődik az égi utak pókhálója. Egyesek talán megborzonganak, ha eszükbe jut, hány ezer tonna acélból van az a leereszkedő valami, amely olyan parányinak látszik a távolban. Ha valamelyik óriás szivar elvétené a leszállító sugárnyalábot, és egy kilométerrel odébb lezuhanna – esetleg a roppant várócsarnok átlátszó buráján át –, ritka szerves gőzön és foszfátporon kívül semmi sem jelezné, hogy az imént még ezernyi ember nyüzsgött itt.

Ez azonban soha nem történhet meg; erről gondoskodnak a biztonsági berendezések, és csak a gyenge idegzetűek fejében fordulhatott meg egyáltalán ilyesféle gondolat.

Mi járhat hát ennek az embernek az eszében? Mert ezt a tömeget valamilyen cél mozgatja. Cél, amely ott lebeg a sokaság feje fölött, és sűrűvé teszi a levegőt. Sorbaállás, gyermekeiket terelgető szülők, ide-oda vándorló szabályos csomaghegyek – mindez arról tanúskodik, hogy ezek az emberek valahová mennek.

És most gondoljuk meg, milyen magányosnak érezheti magát ebben a rettentően célirányos tömegben egyvalaki, akinek fogalma sincs arról, hová menjen; ugyanakkor bárkinél erőteljesebben űzi az a tudat, hogy muszáj mennie valahová – akárhová! Vagy majdnem akárhová!

Még telepátia vagy az agyak közötti közvetlen érintkezés más módja sem kellett hozzá, hogy megérezze a levegőben, az emberek hangulatában azt a feszültséget, amely elegendő volt ahhoz, hogy kétségbe ejtse.

Mit elegendő! Hogy elárassza, elsodorja, és örvényként a mélybe ragadja!

Arcadia Darell, aki itt állt kölcsön vett ruhában egy kölcsönzött bolygón és kölcsönzött helyzetben – sőt úgy érezte, hogy még az életét is kölcsönkapta –, a lelke mélyén szeretett volna visszakerülni az anyaméh biztonságába. Ez a vágy persze nem fogalmazódott meg ilyen tisztán benne. Csak azt tudta, hogy a nagyvilág védtelensége nagy-nagy veszélyt hordoz számára. Szeretett volna elbújni valahol, valahol messze, egy kuckóban, a világegyetemnek valamelyik ismeretlen zugában, ahová soha senki sem teszi be a lábát.

Itt állott hát – tizennégy évével, egy nyolcvanéves aggastyán elcsigázottságával, egy ötéves kisgyermek riadtságával.

Vajon a sok száz idegen közül, aki hozzásúrlódott – a szó szoros értelmében súrolta őt –, ki tartozik a Második Alapítványhoz? Ki lehet az a sok idegen közül, aki bármelyik pillanatban az életére törhet bűnös tudásáért, egyedülálló tudásáért, azért, mert tudja, hol rejtőzik a Második Alapítvány?

Villámként sújtott le rá egy hang, és a torkára fagyasztotta a kitörni készülő sikoltást.

– Ejnye, kislány – mondta a hang ingerülten –, jegyet szeretne venni, vagy csak ácsorogni akar itt?

Csupán most döbbent rá, hogy a jegyautomata előtt áll. Az ember belehelyez egy nagy címletű bankjegyet a serpenyőbe, és az eltűnik vele. Megnyom egy gombot az úti célt megnevező tábla alatt, mire kijön a jegy, a pontosan visszajáró pénzzel együtt, amelyet egy tévedhetetlen elektronikus szerkezet számol ki. Ilyen egyszerű az egész, így hát semmi szükség rá, hogy valaki öt percig ácsorogjon a masina előtt.

Arcadia belehelyezett egy kétszáz talléros bankjegyet a serpenyőbe, amikor hirtelen a szemébe ötlött a „Trantor” jelű gomb. A Trantor, a halott Birodalom halott központja, a bolygó, ahol született. Mintegy álomban megnyomta a gombot. Erre semmi sem történt, csupán piros számjegyek kezdtek villódzni: 172, 18, 172, 18, 172, 18…

Ennyi hiányzott még az összegből. Újabb kétszáz talléros bankjegy. A gép feléje lökte a jegyet. Érintésére a jegy a kezében maradt, s utána kihullott a visszajáró pénz is.

Fölmarkolta, és futásnak eredt. Még érezte, amint a mögötte álló férfi közelebb nyomul, hogy maga is szerencsét próbáljon a gépnél, a lány azonban kipördült előle, és többé hátra sem nézett.

De hát hová is rohan? Hiszen csupa ellenség veszi körül.

Félig öntudatlanul, kábulatban meredt a levegőben fénylő-villódzó öles betűkre: Steffani, Anacreon, Fermus, sőt egyszer még Terminus is fölröppent; sóvárogva nézte egy pillanatig, de gyorsan elhessegette a gondolatot…

Fillérekért bérelhetett volna egy jelzőkészüléket, amely indulás előtt tizenöt perccel csak az ő számára hallhatóan figyelmezteti őt. Ilyen szerkezetek azonban csak olyanoknak valók, akik többé-kevésbé biztonságban érzik magukat, és van idejük ilyesmivel is törődni.

Ekkor ide-oda bámultában egyszer csak egy puha hasba ütközött. Valaki meglepetten szusszantott és felnyögött, s egy kéz megragadta a karját. Elszántan próbált szabadulni, de az ereje hamar cserbenhagyta, és csak annyi telt ki tőle, hogy a torka mélyén nyiffanó hangot hallatott.

Foglyul ejtője erősen markolta a karját, és várt. A lány lassan fölocsúdott, és ráemelte tekintetét. Alacsony, kövér férfira esett a pillantása. Sűrű fehér üstökét kefeszerűen hátrafésülte, ami sehogyan sem illett kerek, paraszti eredetét nyomban eláruló pirospozsgás arcához.

– Mi baj van? – szólalt meg végül fölcsillanó érdeklődéssel. – Ijedtnek látszol.

– Sajnálom – nyögte ki Arcadia kábultan. – Mennem kell. Bocsásson meg.

A férfi azonban úgy tett, mintha nem hallotta volna.

– Vigyázz, kislány, még el találod veszíteni a jegyedet – mondta, ezzel kivette a semmi ellenállást sem tanúsító fehér ujjak közül, és nem titkolt megelégedéssel nézegette. – Gondolhattam volna – tette hozzá, és bikahangon elbődült: – Anyjuk!

– Egy szempillantás alatt mellette termett egy asszony, még nálánál is alacsonyabb, terebélyesebb és pirospozsgásabb. Ujjával divatjamúlt kalapja alá igazított egy rakoncátlan szürke fürtöt.

– Apjuk – fordult a férfihoz szemrehányóan –, mit üvöltözöl itt az emberek füle hallatára? Úgy néznek rád, mintha elment volna az eszed. Azt hiszed, hogy a tanyán vagy? – Nyájasan rámosolygott az érzéketlen Arcadiára, és hozzátette: – Akár egy medvének, olyan a modora. – Aztán élesen azt mondta: – Apjuk, engedd el a kislányt! Mit akarsz tőle?

– Az apjuk azonban a szeme elé nyomta a jegyet.

– Ide nézz! – mondta. – A Trantorra készül.

Az anyjuk arca csupa mosoly volt.

– Trantori vagy? Engedd el már a karját, apjuk! – A kezében cipelt tömött bőröndöt az oldalára állította, és gyengéd, de ellentmondást nem tűrő erőszakkal lenyomta rá Arcadiát. – Ülj ide – mondta –, hadd pihenjenek a lábacskáid. Egy óránál korábban nem indul hajó, a padokat pedig elfoglalták az alvó csavargók. A Trantorra való vagy?

– Ott születtem – rebegte Arcadia fátyolos hangon. Az anyóka vidáman összecsapta a tenyerét.

– Egy hónapja, hogy itt vagyunk, és azóta sem találkoztunk otthoniakkal. Micsoda szerencse! A szüleid? – nézett körül kérdően.

– Nem a szüleimmel vagyok – mondta Arcadia óvatosan.

– Egy szál magadban? Ilyen kislány létedre? – Az asszony hangjában méltatlankodás keveredett együttérzéssel. – Hát ez hogy lehetséges?

– Figyelj ide, anyjuk – érintette meg a férfi az asszony kabátujját. – Valami itt nincs rendjén. Látszik, hogy meg van ijedve. – Suttogásnak szánt hangját Arcadia is jól kivette. – Figyeltem, ahogy rohant, azt sem tudva, hová. Félre se tudtam állni az útjából, egyenesen belém botlott. Megmondjam, miért? Mert szerintem bajban van.

– Jobb volna, ha befognád a szád, apjuk. Mindig mindenki beléd botlik. – Ezzel lehuppant Arcadia mellé a bőröndre, amely keservesen fölnyögött a súlyától, és a kislány reszkető válla köré fonta a karját. – Valaki elől futsz, szívem? Nekem nyugodtan elmondhatod. Hátha tudok rajtad segíteni.

Arcadia tekintete találkozott az asszony nyájas szürke szemével, s nem tudott erőt venni ajka reszketésén. Egy hang azt súgta neki, hogy ragadja meg az alkalmat, és csatlakozzon ezekhez a trantoriakhoz, akiknél meghúzhatja magát mindaddig, amíg kisüti, mit tegyen, vagy hová menjen. Egy másik hang azonban sokkal hangosabban azt harsogta összefüggéstelen hangon, hogy nem is emlékszik az édesanyjára, hogy az egész világ ellene van, és halálosan belefáradt a küzdelembe, és szeretne összekuporodni és apró gombócként meghúzódni egy erős és gyöngéd kar ölelésében, és ha az anyja élne, akkor… akkor…

És végre erőt vett rajta a sírás; megkönnyebbülten zokogott, akár egy kisgyerek, görcsösen belekapaszkodva a divatjamúlt ruhába, amely egykettőre csuromvizes lett a könnyeitől, miközben erős kezek vonták magukhoz, és gyöngéden simogatták a fürtjeit.

Az öreg tanácstalanul pislogott a két nőre, és ügyetlenül kotorászott zsebkendő után, amelyet nyomban kiragadtak a kezéből, mihelyt végre nagy nehezen előteremtette. Az-anyó a tekintetével némán csendre intette. A járókelők áradata céltalanul ődöngő tömeg módjára, közönyösen hömpölygött a kis csoport mellett. Akárha pusztaság vette volna körül őket.

Arcadia végre abbahagyta a sírást, kivörösödött szemét szárítgatni kezdte a kölcsönvett zsebkendővel, és bágyadtan elmosolyodott.

– Hűha – suttogta –, én…

– Pszt! Ne szólj egy szót sem! – csitította a néni anyáskodva. – Ülj és pihenj, amíg magadhoz nem térsz. Aztán majd elmeséled, hogy mi a baj, és meglátod, mindent rendbe hozunk.

Arcadia összeszedte maradék eszét. Az igazat nem árulhatja el. Senkinek sem mondhatja el az igazságot – ahhoz viszont semmi ereje sem maradt, hogy elfogadható hazugságot eszeljen ki.

– Most már jobban vagyok – suttogta.

– Jól van – mondta a néni. – Akkor hát ki vele, mi a baj! Rossz fát tettél a tűzre? Bármit csináltál is, majd mi rendbe hozzuk, csak mondd meg, mi bánt.

– A földinkért mindent megteszünk, igaz, anyjuk? – tette hozzá az apó nagylelkűen.

– Fogd be a szád, apjuk! – dörrent rá az asszony minden harag nélkül.

Arcadia kutatni kezdett a táskájában. Ezt legalább még sikerült megtartania, a Callia asszony lakosztályán sietve végrehajtott ruhacsere ellenére. Végre megtalálta, amit keresett, és a néni felé nyújtotta.

– Itt vannak az irataim – mondta bátortalanul. Fényes műpergamen könyvecskét tartott a kezében, amelyet ideérkezése napján az alapítványi nagykövet adott ki neki, s a megfelelő kalgani hivatalnok is ellátott aláírásával. A néni tanácstalanul nézegette a jókora, cikornyás, tekintélyes irományt, és a bácsi kezébe nyomta, aki fontoskodó ajakcsücsörítéssel olvasta végig.

– Az Alapítványról vagy? – nézett végre a lányra.

– Igen. De a Trantoron születtem. Tessék, itt áll, hogy…

– Ühüm. Rendben levőnek látszik. Arcadiának hívnak, mi? Valódi trantori név. De hol van a nagybátyád? Itt az van, hogy Homir Munn nevezetű nagybátyáddal érkeztél ide.

– Őt letartóztatták – mondta a lány kétségbeesetten.

– Letartóztatták?! – tört ki egyszerre a férfiból meg az asszonyból. – De miért? – sápítozott a néni. – Mit követett el?

– Nem tudom – rázta meg a fejét Arcadia. – Látogatóba jöttünk ide. Homir bácsinak Lord Stettinnel volt valami dolga, de… – És nem volt szüksége színészkedésre. A reszketése valódi volt.

A név megtette a hatását a bácsira.

– Lord Stettinnel! Nagy ember lehet a bácsikád.

– Fogalmam sincs, miről volt szó köztük, a lord azonban engem itt akart tartani.

Fölidézte magában Callia asszony utolsó szavait, amelyeket az ő javára fundált ki. Mivel most már tudta, hogy Callia ebben szakembernek számít, biztosra vette, hogy a történet ezúttal is beválik.

Elhallgatott, és a néni érdeklődéssel kérdezte:

– És miért téged?

– Nem tudnám biztosan megmondani. Velem akart… izé… vacsorázni kettesben, én azonban visszautasítottam, és azt mondtam, hogy Homir bácsi nélkül nem vagyok hajlandó. Erre furcsa szemet meresztett rám, és el nem engedte volna a vállamat.

Apjuk nyitva felejtette a száját, a néni pedig elvörösödött a méltatlankodástól.

– Hány éves vagy te, Arcadia?

– Kis híján tizennégy és fél.

A néni mélyet lélegzett, és kifakadt:

– Hogy tűrhet meg a föld ilyen embereket a hátán?! A kóbor kutyák is előbbre valók az efféléknél. És most őelőle futsz, kedves?

Arcadia bólintott.

– Apjuk – fordult a néni az öreghez –, rohanj rögtön a tudakozóba, és érdeklődd meg, mikor köt ki pontosan a trantori hajó. Siess!

Az apjuk azonban alig tett egy lépést, megtorpant. A fejük fölött felbömbölt egy hang, és ötezer szempár meglepetten meredt a magasba.

„Férfiak és nők – harsogta a hang fenyegetően –, egy veszedelmes szökevényt keresünk, és a repülőtér körül van véve. Senki sem léphet be, és senki sem hagyhatja el a területet. A razziával azonban gyorsan végzünk; ezalatt egyetlen hajó sem száll le vagy föl, és így senki sem kési le a járatát. Ismétlem: a járatát senki sem kési le. A rácsot lebocsátjuk, és amíg föl nem vonjuk, senki sem hagyhatja el a négyszögét, különben kénytelenek leszünk használni idegkorbácsainkat.”

Az alatt az alig egypercnyi idő alatt, amíg a hang betöltötte az űrkikötő hatalmas várócsarnokát, Arcadia akkor sem tudott volna megmoccanni, ha a galaxis minden ördöge egyetlen gombolyaggá gyűlik össze, és röpül feléje.

Csakis őt kereshetik – egyből ez villant át rajta, még mielőtt a gondolat megfogalmazódott volna benne. De hát hogyan…

Callia szervezte meg a menekülését. És Callia a Második Alapítvány embere. Akkor miért ez a hajsza? Callia kudarcot vallott volna? Kudarcot vallhatott egyáltalán? Vagy ez is a tervhez tartozik, s csak ő nem képes átlátni a szövevényen?

Egy szédült pillanatában már-már felugrott, és elkiáltotta magát, hogy ő az, akit keresnek, és kész velük menni, hogy… hogy…

A néni azonban megragadta a csuklóját.

– Gyorsan! Gyorsan! Bemegyünk a női mosdóba, mielőtt még elkezdenék.

Arcadia tudatáig nem jutottak el a szavak. Csak ment vakon, amerre vonszolták. Átcikáztak a kisebb csoportokba fagyott tömegen, nyomukban az utolsó szavakat harsogó hanggal,

Közben már ereszkedett lefelé a rács, és az öreg tátott szájjal figyelte. Hallomásból meg az olvasmányaiból ismerte, mi az, de a valóságban még sohasem találkozott vele. A rács ott fénylett a levegőben, egymást keresztező keskeny sugárnyalábok formájában, amelyek ártatlanul villódzó hálót égettek a levegőben.

Az egész úgy volt megszerkesztve, hogy lassan ereszkedett le a magasból, s aki alája került, az a szörnyű érzése támadt, mintha felülről rázuhanó háló ejtené foglyul.

Már derékmagasságig süllyedt, s egy-egy fénylő vonalat mintegy három méter választott el egymástól. Az apó egyedül maradt a maga tíz négyzetméteres kockájában, a szomszédos mezők azonban zsúfolva voltak. Feszélyezte ez a föltűnő elkülönültség, de tudta, hogy ha be akarna olvadni egy nagyobb, névtelenséget nyújtó csoportba, kereszteznie kellene az egyik fénylő vonalat, mire megszólalna a riadó, és ő megtapasztalná az idegkorbács suhogását.

Nem mozdult hát.

A kísérteties némaságban várakozó tömeg feje fölött a távolban meglátta a mozgolódást, amely a fénykockáról fénykockára előrenyomuló rendőrkordon nyomában támadt.

Hosszú időbe telt, mire egy egyenruhás alak az ő négyszögébe is belépett, és gondosan bejegyezte hivatalos füzetébe annak koordinátáit.

Az iratait!

Az apó átnyújtotta őket, és a gyakorlott ujjak gyorsan átlapozták.

– Ön Preem Palver, trantori születésű, egy hónapja van a Kalganon, és most vissza akar térni a világára. Feleljen igennel vagy nemmel.

– Igen, igen.

– Milyen ügyben járt itt?

– Mezőgazdasági szövetkezetünk kereskedelmi képviselője vagyok. A Kalgani Földművelésügyi Minisztériummal tárgyaltam.

– Hm! A felesége is magával jött? Ő hol van? Az irataiban ő is szerepel.

– Kérem, a feleségem a női… – És az ujjával mutatta, hol van.

– Hanto! – üvöltötte el magát a rendőr, mire egy újabb egyenruha csatlakozott hozzá. – Még egy nőszemély a budiban, a mindenségit neki! – morfondírozott az első bosszúsan. – Valósággal hemzseghetnek odabent. Írd föl a nevét – mutatott a rovatra, ahol a neve szerepelt.

– Van még valaki magával?

– Az unokahúgom.

– Őróla nincs szó az iratokban.

– Külön érkezett.

– És hol van? Különben hol is lehetne másutt? Írd csak föl, Hanto, az unokahúg nevét is. Hogy hívják? – Majd a válasz után így folytatta: – írd: Arcadia Palver. Maga, Palver, itt marad. Majd a végén elővesszük a nőket is.

Az apó végtelennek tűnő ideig várt. Végre-valahára előkerült a néni is – Arcadiával együtt, akit kezénél fogva vonszolt magával. Két rendőr kísérte őket. Az apó négyszögébe lépve az egyik ráförmedt:

– Ez a nagyszájú öregasszony a maga felesége?

– Igen, uram – mondotta az öreg csitítóan.

– Láthatnám az iratait?

– Az asszony mereven a férje szemébe nézett, és alig észrevehetően, de határozottan nemet intett a fejével.

Kis szünet után az apó félénken elmosolyodott.

– Aligha hinném, hogy ez lehetséges volna,

– Mi az, hogy nem lehetséges? – A rendőr követelőén előrenyújtotta a tenyerét. – Ide vele!

– Diplomáciai sérthetetlenség – mondta az apó szelíden.

– Hogy érti ezt?

– Mondtam, hogy a szövetkezetem kereskedelmi képviselője vagyok. Hivatalos külképviseleti joggal a kalgani kormány mellé akkreditáltak, mint ahogy az irataimból mindez kiderül. Egyszer már megmutattam, és kérem, többé ne zavarjanak.

A rendőr egy percig nem jutott szóhoz. Aztán így szólt:

– Látnom kell az iratait. Ez a parancs.

– Tűnjön el! – avatkozott be az anyó. – Ha szükségünk lesz magára, majd hívatjuk, maga… maga… nyavalyás!

A rendőr összeszorította a száját.

– Tartsd rajtuk a szemed, Hanto. Megyek, és előkerítem a hadnagyot.

– Hogy törnéd ki a lábad! – kiáltotta utána az anyó. Valaki elnevette magát, de nyomban el is hallgatott.

A razzia a vége felé közeledett. A tömeg nyugtalansága veszélyes méreteket öltött. Háromnegyed óra telt el a rács leeresztése óta, épp elég idő ahhoz, hogy a hatás elenyésszen. Dirige hadnagy ezért meggyorsította a lépteit, amikor a tömeg sűrűjébe ért.

– Ez az a lány? – kérdezte unottan. Mindjárt látta, hogy ráillik a személyleírás. Ekkora hűhó egy gyerek miatt! – Kérem az iratait – mondta.

– Már egyszer megmagyaráztam – kezdte volna az apó.

– Tudok róla, hogy mit mondott – vágott közbe a hadnagy –, de sajnálom, nekem a parancshoz kell tartanom magam. Ha később tiltakozni óhajt, tessék. De addig, ha szükséges, erőszakot is igénybe kell vennem.

Szavait hallgatás fogadta, és a hadnagy türelmesen várakozott. Akkor az apó fojtottan megszólalt:

– Add ide az irataidat, Arcadia.

Arcadia rémülten tiltakozni próbált, de az öreg megnyugtatta:

– Ne félj. Add csak ide.

A lány tehetetlenül hagyta, hogy kivegyék kezéből az igazolványát. Az apó fölnyitotta, és gondosan végignézte, majd továbbadta. A hadnagy a maga részéről szintén alaposan áttanulmányozta. Tekintete hosszasan megpihent Arcadián, aztán hangos csattanással összecsukta a könyvecskét.

– Minden rendben van – mondotta. – Gyerünk, emberek!

Ezzel odébbállt, és két perc sem telt bele, a rács eltűnt, fönt pedig a hang a riadó végét harsogta. A tömeg magasba csapó lármával jelezte a feszültség föloldódását.

– Hogyan… hogyan?… – álmélkodott Arcadia.

– Pszt! Egy szót se! – mondta az öreg. – Gyerünk a hajóhoz. Hamarosan ki kell kötnie.

Repült velük a hajó. Külön lakosztályt kaptak, és külön asztalt az ebédlőben. Már két fényév választotta el őket a Kalgantól, amikor Arcadia végre szóba merte hozni a témát:

– De hiszen engem kerestek, Palver úr, és biztosan kezükben volt a személyleírásom meg minden. Akkor mért engedett ki a rendőr a markából?

Az öreg szélesen elmosolyodott a marhasültje fölött.

– Nos, kislányom, ami azt illeti, semmi ördöngösség sincs benne. Egynéhány trükkre rájön az ember, ha ügynökökkel, fölvásárlókkal meg konkurrens szövetkezetekkel van dolga. Több mint húsz éve járom ezt az iskolát. Nézd, gyermekem, amikor a hadnagy kinyitotta az igazolványodat, apróra összehajtogatva egy ötszáz talléros bankót látott meg benne. Egyszerű, nem igaz?

Megfizetem. Becsszóra, rengeteg pénzem van.

– Ugyan – hessegette el az ajánlatot az öreg, miközben zavart mosoly terült el széles arcán –, vidéki lány létedre…

Arcadia nem erőltette tovább a dolgot.

– De mi lett volna, ha elveszi a pénzt, aztán letartóztat? És vesztegetésért vádat emel ellenem?

– És lemondjon ötszáz tallérról? Én jobban ismerem ezeket a népeket, mint te, kislányom.

Arcadia azonban tudta, hogy nem ismeri jobban az embereket – legalábbis nem ezeket az embereket. Éjjel az ágyában alaposan végiggondolt mindent, és tudta, hogy semmiféle megvesztegetés sem téríthette volna el a rendőr hadnagyot attól a szándékától, hogy őt letartóztassa, hacsak eleve nem így tervezték. Egyszerűen nem akarták elfogni őt, hiába csaptak akkora hűhót, hogy azt a látszatot keltsék.

De miért? Hogy mindenképpen távozásra bírják? Méghozzá a Trantorra? Ez a jószívű és együgyű házaspár is ugyanolyan magatehetetlen eszköz lenne csupán a Második Alapítvány kezében, mint ő maga?

Hogy is lehetne másképp?

Vagy mégse?

Mi haszna törnie magát? Hogyan is vehetné föl velük a harcot? Bármit tegyen is, csak azt teheti, amit azok a mindenható szörnyetegek akarnak. És mégis túl kell járnia az eszükön. Muszáj! Muszáj! Muszáj!

16. A háború kezdete

Valamilyen oknál – vagy okoknál – fogva, amelynek a szóban forgó kor emberei nem tudnák magyarázatát adni, a galaxis időszámításának alapegységéül a másodperc szolgált, vagyis egy olyan időmennyiség, amely alatt a fény 299 776 kilométer utat tesz meg. 86 400 másodperc önkényesen egy intergalaktikus alapnapot tett ki, míg 365 nap egy intergalaktikus alapévet.

De miért 299 776? Vagy 86 400? Vagy éppen 365?

A történész, ha nekiszögezik a kérdést, a hagyományokra hivatkozik. A misztikusok, az okkult tudományok művelői, a számmágia, a metafizika hívei valamiféle rejtett és titokzatos számbeli összefüggésről suttognak. Nagyon kevés azoknak a száma, akik azt állítják, hogy az emberiség ősi bolygójának bizonyos természet adta forgási és keringési ideje szolgált alapjául ezeknek a számbeli összefüggéseknek.

Bizonyosat senki sem tudott.

Mindenesetre ez a nap, amelyen a Hober Mallow nevű alapítványi cirkáló összetalálkozott a Vitéz vezette kalgani hajóhaddal, és miután visszautasította ennek azt a követelését, hogy átkutathassa a hajót, s ezért porfelhővé lőtték szét – szóval ez a nap a naptárban így szerepelt, hogy G. K. 12 442-185. Vagyis a Galaktikus Kor 12 442. esztendejének 185. napján történt az eset – a Galaktikus Kor pedig attól a naptól számítódott, amikor a hagyomány szerint a Kamble-dinasztia első császára a trónra lépett. Vagy egy másféle számítás szerint S. K. 455-185, ha Seldon születését vesszük kiindulási pontnak; 376-185, amennyiben az Alapítvány létrehozása az időszámítás alapja. A Kalganon ez a nap az E. P. 67. évére esett, vagyis 67 év telt el azóta, hogy az Öszvér első polgárként uralomra került. A könnyebbség kedvéért megállapodtak abban, hogy az év mindenütt egy és ugyanazon a napon kezdődjék, függetlenül attól, hogy milyen napra esett az időszámítás alapjául szolgáló esemény.

Ezenkívül a galaxis milliónyi világának mindnek megvolt a maga helyi időszámítása, amely a legközelebbi égitestek mozgására épült.

De bármelyik dátumot választjuk is – legyen az a 12 442., a 455., a 376. vagy az 67. esztendő 185. napja –, ez volt az a nap, amelyet később a történészek úgy emlegettek, mint a Stettin-féle háború kezdetét.

Dr. Darell számára ellenben egész mást jelentett ez a nap: pontosan harminckét napja volt annak, hogy Arcadia megszökött a Terminusról.

Nem mindenki vette észre, milyen erőfeszítésébe került Darellnek, hogy ez alatt az idő alatt megőrizze lelki egyensúlyát.

Csak Elvett Semic sejtett valamit. Felette már eljárt az idő, és az volt a szavajárása, hogy elmeszesedett idegdúcain csak lomhán csetlenek-botlanak végig a gondolatai. Szívesen gúnyolódott hanyatló szellemi képességein, és ezzel szinte kiprovokálta – és majdhogynem örömmel vette –, ha mások alábecsülték azokat. Fakó szemei azonban még nagyon is jól láttak, az elméje pedig, ha veszített is fürgeségéből, megőrizte életbölcsességét.

Ráncos ajkát elfintorította, és csak ennyit mondott:

– Nemhogy tenne valamit!

Darell, mintha korbácsütés érte volna, összerándult a hangra.

– Hogy? Hol is tartottunk? – kérdezte ingerülten. Semic komor tekintettel méregette.

– Tehetne valamit a lány ügyében. – Ritkás sárga fogai kilátszottak a várakozástól tátva maradt szájából.

Darell azonban hidegen elutasította:

– Azt kérdeztem, hogy tudna-e szerezni egy megfelelő hatósugarú Symes-Molff-féle rezonátort.

– Mondtam, hogy tudnék, de maga oda se figyelt.

– Bocsásson meg, Elvett. Sokkal többről van szó, mint Arcadia biztonságáról. Az egész galaxis sorsa forog kockán. Amaz csak Arcadiát meg engem érint, de én hajlandó vagyok ezt a többség érdekének alárendelni. Milyen nagy egy ilyen rezonátor?

– Nem tudnám megmondani – felelte Semic bizonytalanul. – A katalógusokban megtalálhatja.

– De mégis, mekkora? Egy tonna? Egy kiló? Vagy olyan nagy, mint egy háztömb?

– Azt hittem, a pontos méretekre kíváncsi. Egy gyűszűnyi lehet. Körülbelül ekkora – mutatta a hüvelykujja első ízét.

– Nagyszerű! Tudna valami ilyesmit csinálni? – Sebesen rajzolni kezdett az ölében tartott füzetben, aztán átnyújtotta az öreg fizikusnak, aki gyanakvó tekintettel méregette a vázlatot, s elmosolyodott.

– Tudja, ebben a korban már el van meszesedve az ember agya. Mi akar ez lenni?

Darell habozott. Mit nem adott volna érte, ha egy pillanatra birtokába juthatott volna a másik agyában rejtező fizikai ismereteknek, hogy ne kelljen szavakba öntenie a gondolatait! De hiába, nem kerülhette el a magyarázatot. Semic a fejét csóválta.

– Hiperrelékre lenne szüksége. Méghozzá nem is kevésre. Csak ezekkel érheti el a kellő gyorsaságot.

– De meg lehet csinálni?

– Hát persze.

– Meg tud szerezni minden alkatrészt? Mármint föltűnés nélkül? Vagyis a megszokott munkáján belül?

Semic fölhúzta a felső ajkát.

– Ötven hiperrellét? Egész életemben nem használnék föl ennyit.

– Bizonyos honvédelmi munkákhoz kellene. Nem tudna kitalálni valamilyen ártatlan dolgot, amihez megkaphatná őket? Megvan rá a pénzünk.

– Hmm… Talán ki tudok fundálni valamit.

– Milyen kicsiben tudná megcsinálni az egész szerkezetet?

– Hiperrelék vannak mikroméretben is… huzalozás… csövek… A teringettét, jó pár száz áramkörrel kell számolnunk.

– Tudom. Mégis, mekkora lenne?

Semic mutatta a kezével.

– Túl nagy – mondta Darell. – Akkora legyen, hogy az övemre akaszthassam. A vázlatot gondosan gombóccá gyúrta össze. A sárga golyócskát a hamutartóba dobta, ahol parányi fehér lánggal molekuláira bomlott szét.

– Ki van az ajtó előtt? – kérdezte.

Semic az asztal fölé hajolt, és az ajtócsengő fölötti tenyérnyi fehér képernyőre pillantott.

– Az a fiatalember, az az Anthor. Valaki van vele.

Darell a szék támláját kapargatta.

– Egyelőre egy szót sem erről a többiek előtt, Semic. A fejünkkel játszunk, ha azok megtudják, és elég, ha csak két ember életét kockáztatjuk.

Pelleas Anthor nyüzsgő elevenséget hozott Semic irodájába, amely furcsa mód maga is osztozni látszott gazdája vénségében. A csendes szoba tempós nyugalmában Anthor tunikájának nyáriasan lenge ujjai úgy hatottak, mintha maguk a friss mezők szelei törtek volna be a szobába.

– Dr. Darell, dr. Semic, Orum Dirige – mutatta be a vendéget.

Ez utóbbi szálas férfi volt; hosszú, egyenes orra mord kifejezést kölcsönzött az arcának. Dr. Darell a kezét nyújtotta.

Anthor halványan elmosolyodott.

– Dirige rendőr hadnagy – mondta nyomatékosan. – A Kalganról – tette hozzá jelentőségteljesen.

Darell a fiatalember felé fordult, vad szemet meresztve rá.

– Dirige rendőr hadnagy a Kalganról – ismételte tagoltan. – És maga idehozza. Miért?

– Mert ő volt az, aki a Kalganon utoljára látta a maga lányát. Csillapodjék, kérem!

Anthor arcán a diadal kifejezése hirtelen átadta helyét az aggodalomnak, és a két férfi közé vetette magát. Nagy nehezen és egyáltalán nem gyöngéden végre sikerült visszanyomnia Darellt a székébe.

– Mi van magával? – lihegett Anthor, majd homlokából hátrasimítva egy barna hajtincset, félig fölült az asztalra, és tanácstalanul lóbálta a lábát. – Azt hittem, hogy jó hírrel lepem meg.

Darell a rendőrhöz fordult.

– Mit akar ez itt azzal mondani, hogy ön volt, aki utoljára látta a lányomat? Csak nem halott? Kérem, mondja meg minden kertelés nélkül. – Sápadt arcáról lerítt, hogy el van készülve a legrosszabbra.

Dirige hadnagy kifejezéstelen hangon válaszolt:

– Nem utoljára, hanem a Kalganon utoljára. Azóta már nincs ott. Ennél többet nem tudok mondani.

– Kérem – vágott közbe Anthor –, hadd magyarázzam meg. Sajnálom, doktor, ha egy kissé túlfeszítettem a húrt. Azt hittem, hogy a közönye alatt semmi érzelem sem rejtőzik. Először is: Dirige kapitány hozzánk tartozik. Kalgani születésű ugyan, de az apja az Alapítványról származik: az Öszvér szolgálatára rendelték oda. Kezeskedem a hadnagynak az Alapítvány iránti hűségéért.

– Egy napra rá, hogy Munntól megszűntek a napi jelentések, kapcsolatba léptem vele…

– Hogyhogy? – szakította félbe Darell ingerülten. – Azt hiszem, világosan leszögeztük, hogy nem teszünk semmilyen lépést az ügyben. Maga kockára tette az ő életüket, meg a miénket is.

– Ha tudni akarja – hangzott a nem kevésbé ingerült válasz –, én régebben benne vagyok ebben a játékban, mint ön. Én ismerek bizonyos kapcsolatokat a Kalganon, amelyekről önnek sejtelme sincsen. És én jobban ismerem az ügyet, érti?

– Szerintem magának teljesen elment az esze.

– Meghallgat végre?

Darell farkasszemet nézett vele, aztán leengedte a tekintetét.

– Helyes, doktorkám. Csak pár perc türelmet kérek. Beszéljen, Dirige!

– Ha nem tévedek – kezdte Dirige könnyedén –, az ön lánya a Trantoron van. Legalábbis oda váltott jegyet a Keleti űrkikötőben. Egy trantori kereskedelmi képviselővel volt, aki saját unokahúgának adta ki őt. Fura egy rokonsága van az ön lányának, doktor. Két héten belül már ez volt a második nagybácsija. A trantori még azzal is megpróbálkozott, hogy megvesztegessen, s bizonyára szentül meg van győződve róla, hogy ezért oldhattak kereket – tette hozzá gúnyos mosollyal.

– Hogy volt a lányom?

– Semmi baja, amennyire meg tudtam ítélni. Csak be volt gyulladva, ami nem is csodálom, hiszen az egész rendőrség őt üldözte. Még ma sem értem, miért.

Darell mélyet lélegzett, mintha percek óta csak most jutott volna levegőhöz. Jókora erőfeszítésébe került, amíg úrrá lett keze remegésén.

– Akkor hát jól van a lányom. Ez a kereskedelmi megbízott – vagy mi – hogy kerül oda? Kiféle-miféle, mi a szerepe?

– Én bizony nem tudom. Ismeri egyáltalán a Trantort?

– Valaha éltem ott.

– Jelenleg mezőgazdasági világ. Többnyire takarmányt meg gabonát exportál. Kiváló minőségben. A galaxis minden tájára eljutnak vele a hajóik. Vagy egy tucatnyi mezőgazdasági szövetkezet működik a bolygón, s mindegyiknek megvannak külföldön a képviselői. Csupa minden hájjal megkent ember; ennek például ismerem az anyagát. Korábban is járt a Kalganon, többnyire a feleségével. A becsületességéhez semmi kétség sem fér. És tökéletesen ártalmatlan.

– Ühüm! – dörmögte Anthor. – Arcadia a Trantoron született, ugye, doktor?

Darell bólintott.

– Minden világos. Bármi áron tovább akart állni, méghozzá gyorsan és minél messzebbre, és az a bolygó magától kínálkozott. Nincs igazam?

– És miért nem hazajött? – kérdezte Darell.

– Talán azért, mert érezte, hogy a nyomában vannak, és egérutat akart nyerni, nem?

Dr. Darell nem mert tovább kérdezősködni. A Trantoron talán biztonságban van, már amennyire bárhol is biztonságban lehet valaki ebben a sötét és borzalmas galaxisban. Az ajtó felé botorkált, s akkor torpant csak meg, anélkül hogy hátranézett volna, amikor Anthor könnyedén megérintette a karját.

– Megengedi, hogy elkísérjem, doktor?

– Kérem – vetette oda gépiesen.

Estére dr. Darell személyiségének kérge, amely közvetlenül érintkezik másokkal, újból megkövesedett. A vacsorát visszautasította, s helyette lázasan beletemetkezett az encefalográfia-analízis matematikai rejtelmeibe.

Kis híján éjfél volt, mire visszatért a nappaliba.

Pelleas Anthor még ott volt, és a tévé kapcsolóit csavargatta. A léptek zajára hátrapillantott a válla fölött.

– Mi az, még nem alszik? Órák óta nyüstölöm a tévét, de csak hírek mindenütt. Úgy látszik, az Alapítvány Hober Mallow nevű hajója valahol elkódorgott, legalábbis semmilyen életjelt nem ad magáról.

– Csak nem? És mit mondanak?

– Mit mondanának? Kalgani suskusra gyanakszanak. Vannak olyan hírek, hogy abban az űrszektorban, ahol a Hober Mallow utoljára jelt adott magáról, kalgani hajók tűntek föl.

Darell vállat vont, Anthor pedig kétkedve vakargatta a fejét.

– Ide hallgasson, doktor – mondta –, mért nem utazik a Trantorra?

– Mért kellene odautaznom?

– Mert itt semmi hasznát sem vesszük. Hiszen egészen magánkívül van, ami nem is csoda. Ott még hasznos munkát is végezhetne. A régi Galaktikus Könyvtárban megtalálhatja a Seldon-konvenció összes ülésének a jegyzőkönyvét…

– Ugyan! A könyvtárat a padlástól a pincéig végigböngészték, és mire mentek vele?

– Ebling Mis a megmondhatója.

– Honnan tudja? Állítása szerint rábukkant ugyan a Második Alapítványra, ám öt másodperc múlva az anyám végzett vele, nehogy akaratlanul elárulja az Öszvérnek. De hát lássa be, ezzel örökre lehetetlenné tette azt is, hogy megtudjuk, vajon tényleg rájötte arra, amit állít. Elvégre soha senki sem volt képes kihámozni az igazat ugyanazokból a följegyzésekből.

– Ne felejtse el, hogy Ebling Mist az Öszvér szellemi korbácsa űzte.

– Dehogy felejtem el, csakhogy éppen emiatt Mis agya nem volt normális állapotban. No és mit tudunk arról, hogy miként viselkedik egy másik agy érzelmi befolyása alatt álló elme? Mire képes, és mire nem? Egy szó mint száz, én nem megyek a Trantorra.

– Mért ez a nagy hevesség? – vonta össze a szemöldökét Anthor. – Én csak fölvetettem a dolgot, és… a mindenségit neki, nem értem, mi van magával! Mintha tíz évet öregedett volna. Mi az ördögöt emészti magát? Itt semmi hasznavehető dologra nem képes. Én a maga helyében elmennék a lányért.

– Pontosan! Ez az, amit én is meg szeretnék tenni. És éppen ezért nem fogom megtenni! Idefigyeljen, Anthor, és próbáljon megérteni! Maga is meg én is olyasmivel játszunk, ami ellen teljesen tehetetlenek vagyunk. Józan ésszel – ha maradt még magának ilyesmi – ön is belátja ezt, bármit állít is egyébként, ha elfogja a hőzöngés.

– Már ötven éve tisztában vagyunk azzal, hogy a Második Alapítvány a seldoni matematika édesgyermeke és tanítványa. Ami azt jelenti – és ezt maga is nagyon jól tudja –, hogy semmi olyasmi nem történik a galaxisban, ami ne jutna szerephez a számításaikban. Számunkra az élet egyébből sem áll, mint véletlenek sorozatából, amelyekre csak rögtönzéssel tudunk reagálni. Számukra viszont az egész élet előre kiszámítható célratörés.

– Nekik is megvan azonban a gyenge pontjuk. Tevékenységük a statisztikára épül, és csak a nagy embertömegek cselekvése hordozza magán a szükségszerűség bélyegét. Fogalmam sincs viszont arról, hogy én, mint egyes személy, milyen szerepet játszom a történelem előre kiszámított menetében. Talán semmilyet, amennyiben a Terv az egyént a bizonytalanság és a szabad akarat karmaiban hagyja. Csakhogy én fontos vagyok, és azok – azok, érti? – bizonyára számolnak a várható reakciómmal. Ennélfogva én nem bízom az ösztöneimben, a vágyaimban, a várható reakcióimban. Ehelyett olyasmit teszek, ami nem várható tőlem. Vagyis itt maradok, holott minden idegszálammal menni szeretnék. Helyesebben: mert minden idegszálammal menni szeretnék.

A fiatalember fanyarul elmosolyodott.

– Nem biztos, hogy maga olyan jól ismeri a saját agyát, mint ők. És ha – magát ismerve – eleve számolnak azzal, mit tart váratlan reakciónak, és ki tudják számítani, hogy végül is milyen elhatározásra fog jutni?

– Ebben az esetben nincs kiút. Mert ha mondjuk azt a vonalat követem, amelyet ön erőszakol, és elmegyek a Trantorra, ők ezt ugyanúgy előre láthatták. Így aztán se vége, se hossza nem lesz annak a játéknak, hogy ki jár túl a másik eszén. Bármilyen messzire megyek is el ebben a játékban, csak kettőt tehetek: vagy elmegyek, vagy maradok. Az a ravasz csel, amellyel a lányomat a galaxis másik végébe csalták, nyilván nem azt a célt szolgálta, hogy ott tartsanak, ahol vagyok, mert ha semmit sem csinálnak, akkor sokkal biztosabban a helyemen maradok. Csakis azért rendezhették meg az egész színjátékot, hogy engem mozgásra bírjanak; ennélfogva tehát maradok.

– Aztán meg, Anthor, nem minden viseli magán a Második Alapítvány keze nyomát; nem minden esemény az ő bábjátékuk. Lehet, hogy semmi közük sincs Arcadia távozásához, és a Trantoron talán biztonságban lesz, mialatt mi valahányan a fűbe haraphatunk.

– Ugyan – csattant föl Anthor –, maga rossz vágányon jár!

– Tud más magyarázatot?

– Tudok, ha meghallgat végre.

– Csak rajta! Türelmem az van.

– Nos, akkor mondja meg nekem: milyen jól ismeri a lányát?

– Ahogy egy ember ismerhet egy másikat. Vagyis elégtelenül.

– Ezt én is elmondhatom magamról, talán még nagyobb nyomatékkal, azzal az eltéréssel, hogy én friss szemmel néztem őt. Először: adva van egy elefántcsonttoronyban élő tudós egyetlen leánya, tele bősz romantikával, amelyet a kalandfilmek és a kalandregények képzeletvilágából szívott magába. Ez a kislány egy kémkedésből és intrikából összeszőtt, fura fantáziavilágban él. Másodszor: értelmes, mindenesetre elég értelmes ahhoz, hogy túljárjon az eszünkön. Gondosan kitervelte, hogy kihallgassa, miről beszélünk első összejövetelünkön. Gondosan kitervelte, hogy Munn-nal a Kalganra jusson, és el is érte a célját. Harmadszor: valósággal imádja a nagyanyját – az ön édesanyját –, aki az Öszvért megfékezte.

– Eddig igazam van, nemde? Helyes. Akkor menjünk tovább. Ellentétben önnel, én kimerítő jelentést kaptam Dirige hadnagytól, ezenkívül elég kiterjedt hálózattal rendelkezem a Kalganon, és minden hírünk egybevág. Tudjuk például, hogy először megtagadta Homir Munn-nak a belépést az Öszvér palotájába, de aztán váratlanul mégis engedélyezte, miután Arcadia beszélt Callia asszonnyal, az első polgár barátnőjével.

– És honnan tudja mindezeket? – szakította félbe Darell.

– Először is Dirige kihallgatta Munnt, amikor Arcadia holléte után nyomoztak. Természetesen birtokunkban van a kihallgatás teljes jegyzőkönyve. Aztán ott van maga Callia asszony Az a hír járja, hogy Stettin elvesztette az érdeklődését iránta, a tények azonban mást bizonyítanak. Nem elég, hogy Stettin ez idáig nem cserélte fel mással; nem elég, hogy közbenjárására a lord engedélyre változtatta Munn-nal szembeni tilalmát; a tetejébe nyíltan meg tudta szervezni Arcadia szökését is. Legalább egy tucat katona tanúsította, hogy az utolsó estén együtt látták őket az elnöki palotában. Az asszonynak mégsem görbült meg egy haja szála sem. Annak ellenére, hogy Arcadia után az egész bolygót tűvé tették.

– Mire akar kilyukadni ezzel a csupa összeférhetetlen ténnyel?

– Hogy Arcadia szökését megtervezték.

– Na mit mondtam?!

– Csakhogy van még valami: Arcadiának tudnia kellett, hogy megszervezték; és ez az okos kis Arcadia, aki mindenütt ármányt szimatolt, ezen is átlátott, és ugyanúgy okoskodott, mint ön. Vagyis azt akarták, hogy térjen vissza az Alapítványra, ő ellenben kapja magát, és elmegy a Trantorra. De miért éppen oda?

– Nos, miért?

– Mert az az a hely, ahová istenített nagyanyja, Bayta is menekült az üldözői elől. Tudatosan vagy öntudatlanul, de Arcadia az ő nyomdokait követte. Vajon Arcadia is nem ugyanaz elől az ellenség elől menekül?

– Mármint az Öszvér elől? – kérdezte Darell udvarias gúnnyal.

– Ugyan! Egy szellemi erő elől, amellyel képtelen felvenni a harcot. A Második Alapítvány vagy annak kalgani befolyása elől.

– Miféle befolyásról beszél maga?

– Csak nem gondolja, hogy az a világ elkerülte a mindenütt jelen levő veszedelmet? Így vagy úgy, de mindketten arra a következtetésre jutottunk, hogy Arcadia szökését megrendezték. Igaz? Keresték, megtalálták, aztán szándékosan úgy intézték, hogy Dirige kiengedje a markából. Dirige, érti? De miért éppen ő? Mert ő a mi emberünk. De honnan tudták ezt? Eleve úgy számoltak vele, mint árulóval? Mi, doktor?

– Most meg azt állítja, hogy valóban el akarták fogni őt. Őszintén megmondom, ez már egy kicsit sok. Bökje ki végre, mit akar mondani, és hagyjon lefeküdni.

– Az én mondanivalómmal gyorsan végezhetünk. – Anthor néhány fölvételt vett elő a belső zsebéből – rajtuk az elektroencefalográf ismert cikcakkjaival. – Dirige agyhullámai – vetette oda Anthor könnyedén. – Azt követően készültek, hogy megjött.

Darell puszta szemmel is nyomban kiismerte magát a felvételeken, és elsápadt.

– Ellenőrzésük alá vették.

– Úgy van. Nem azért hagyta futni Arcadiát, mert a mi emberünk, hanem mert a Második Alapítványé.

– Annak ellenére, hogy meggyőződött róla: nem a Terminusra, hanem a Trantorra megy.

Anthor megvonta a vállát.

– Arra állították be, hogy engedje futni a lányt. Ezen ő semmiképpen sem volt képes változtatni. Néma eszköz volt csupán a kezükben. Szerencsére Arcadia a legkevésbé valószínű utat követte, és ezért talán biztonságban van. Legalábbis addig, amíg a Második Alapítvány úgy módosítja a tervét, hogy ezek a változások is bekalkulálandók…

Elhallgatott. A tévékészülék parányi jelzőlámpája villogni kezdett. Ez egy független hálózaton keresztül azt jelezte, hogy rendkívüli híradás van folyamatban. Darell figyelmét sem kerülte el a jelzés, és a hosszú megszokás gépiességével felkattintotta a készüléket. A mondat közepén kapcsolódtak be, de mielőtt ez a végére ért volna, tudták, hogy ráakadtak a Hober Mallow-ra vagy a roncsaira, és – kis híján fél évszázad óta először – az Alapítvány ismét háborúban áll.

Anthor álla megfeszült.

– Nos, maga is hallhatta, doktor. A Kalgan támadásba lendült; és a Kalgan a Második Alapítvány befolyása alatt áll. Hajlandó ezek után követni a lányát, és a Trantorra repülni?

– Nem. Vállalom a kockázatot. Itt.

– Dr. Darell! Ön kevésbé értelmesnek bizonyult, mint a lánya. Nem tudom, menynyire bízhatunk meg magában. – Megvető pillantást vetett Darellra, és eltávozott.

Darell pedig egyedül maradt a bizonytalanságával, a kétségbeesésével. A magára hagyott tévékészülék izgatott kép– és hangegyvelegben, idegfeszítő részletességgel számolt be a háború első óráinak eseményeiről.

17. A háború

Az Alapítvány polgármestere hasztalanul próbálta lesimítani a koponyáját ritkás sortéként borító hajszálakat. Nagyot sóhajtott.

– Az elvesztegetett évek, az elszalasztott lehetőségek! Nem akarok senkit sem vádolni, dr. Darell, de rászolgáltunk a vereségre.

– Semmi okát sem látom annak, uram – felelte Darell csendesen –, hogy kételkedjünk az események kimenetelében.

– Kételkedjünk! Kételkedjünk! A galaxisra, dr. Darell, mi mást tehetnénk? Jöjjön csak ide!

Darellt némi erőszakkal az áttetsző tojáshoz vonszolta, amely kecsesen hevert parányi erőtérbölcsőjében. A polgármester kezének érintésére a belsejében fölragyogott a galaktikus kettős spirál pontos, háromdimenziós mása.

A polgármester izgatottan magyarázni kezdett:

– A sárga az Alapítvány ellenőrzése alatt álló kozmikus térséget, a piros pedig a kalgani területeket jelöli.

Darell egy bíborgömböt látott egy tenyér sárga belsejében, amely – a galaxis közepe felé néző térség kivételével – minden oldalról körülvette.

– A galaxisföldrajz – folytatta a polgármester – a legnagyobb ellenségünk. Admirálisaink nem is titkolják, hogy szinte kilátástalan a stratégiai helyzetünk. Figyeljen csak ide. Az ellenség utánpótlási vonalai mind belül húzódnak, erői koncentráltak. Mindenfelől egyenlő eséllyel támadhat. A védekezésre minimális erőt kell lekötnie.

– A mi erőink szét vannak húzva. Az Alapítvány területén átlag háromszor akkora a távolság a lakott rendszerek között, mint Kalganon belül. Például a Santanniról a Lorisra nekünk kétezerötszáz parszeknyi utat kell megtennünk, míg nekik mindössze nyolcszázat, ha ki-ki a saját területén belül akar maradni.

– Ezt én mind megértem, uram – mondta Darell.

– Csak azt nem érti, hogy ez a vereségünket jelentheti.

– A háború nemcsak a távolságokon múlik. Szerintem nem veszíthetünk. Ez teljességgel lehetetlen.

– És mire alapozza e véleményét?

– Arra, ahogyan én a Seldon-tervet értelmezem.

– Ó! – biggyesztette le a száját a polgármester, és a háta mögött egymásba csattintotta a kezeit. – Ezek szerint maga is a Második Alapítvány titokzatos segítségébe veti reménységét.

– Nem én. Csupán a szükségszerűségébe, meg persze a bátorságéba és a kitartáséba.

Könnyed magabiztossága mélyén azonban megcsillant a kétség. Mi van akkor, ha…

Ha Anthornak van igaza, és Kalgan csak egyszerű eszköz a szellemi varázslók kezében? Ha föltették magukban, hogy az Alapítványnak pusztulnia kell. Lehetetlen? Ennek semmi értelme sem lenne.

És mégis…

Keserűen elmosolyodott. Megint ugyanaz a história. Megpróbál átlátni az átlátszatlan gránitfalon, amely az ellenség számára csupán tiszta üveg.

Stettin is tisztában volt a galaxisföldrajzi helyzet nyújtotta előnyökkel.

A lordot is ott találjuk egy ugyanolyan galaxismodell előtt, mint amilyet a polgármester és Darell vizsgálgatott – azzal a különbséggel, hogy ami a polgármester arcát befelhőzte, az övét mosolyra derítette.

Admirálisi egyenruhája tekintélyt parancsolóan csillogott testes alakján. Az Öszvér-rend bíbor vállszalagja, amellyel az előző első polgár tüntette ki, akit aztán hat hónap múlva némi erőszakkal fölváltott a trónján, jobb vállától az övéig rézsútosan keresztezte a mellét. A bal vállán ott ragyogott az Ezüstcsillag a kettős üstökössel és a kardokkal.

Hattagú vezérkarához intézte szavait – ezek egyenruhái alig maradtak el tündöklésben az övétől –, meg az első miniszterhez, aki cingár szürkeségében pókháló volt a ragyogó napfényben.

– Szerintem a döntés világos – mondta Stettin. – Megengedhetjük magunknak a várakozást. Számukra minden nap késedelem újabb csapás a harci szellemükre. Ha az egész területüket védeni akarják, elaprózzák az erőiket, és mi itt meg itt egyidejű támadással áttörhetünk. – Ujjával mutatta a galaxismodellen az áttörés irányát: a körbezárt vörös golyóból kiindulva két fehér lándzsa döfte át a sárga markot, s a Terminust két oldalról megkerülve, hegyes csúcsban zárult össze mögötte. – Ilyen módon három részre szakítjuk a hajóhadukat, s egyenként elintézhetjük őket. Ha meg összevonják az erőiket, akkor önként lemondanak a javunkra birodalmuk kétharmadáról, és talán még a lázadás ördögét is kihívják maguk ellen.

A bekövetkező csenden egyedül az első miniszter vézna hangja szivárgott át:

– Hat hónap múlva – mondotta – az Alapítvány hat hónappal erősebb lesz. Mint tudjuk, nagyobb tartalékokkal rendelkeznek, több hajójuk van, az emberanyaguk pedig szinte kimeríthetetlen. Talán biztosabb lenne, ha gyorsan lerohannánk őket.

Rögtön látszott, hogy az ő szavának van a legkisebb súlya a teremben. Lord Stettin elmosolyodott, és a kezével fitymáló mozdulatot tett.

– A hat hónap, vagy ha kell, egy egész év, semmibe sem kerül nekünk. Az Alapítvány nem képes fölkészülni: ideológiailag képtelen erre. Egész gondolkodásuk arra van berendezkedve, hogy a Második Alapítvány majd megmenti őket. Csakhogy ezúttal várhatják!

A jelenlevők nyugtalanul feszengeni kezdtek.

– Úgy látom, nem nagyon dühöng magukban az önbizalom – mondta Stettin fagyosan. – Vagy még egyszer elsoroljam, milyen jelentéseket kapunk alapítványi ügynökeinktől, vagy megismételjem, mit mondott Homir Munn, az Alapítvány ügynöke, aki jelenleg a mi… hm… szolgálatunkban áll? Elmehetnek, uraim.

Amikor Stettin visszatérőben volt magánlakosztályába, arcára még mindig rá volt fagyva az előbbi mosoly. Elfogta ugyan néha a kétség Homir Munn felől. Eleinte többet várt ettől a puhány, fura fickótól. Ámbár így is csak úgy ömlött belőle a meggyőző információ – különösen ha Callia is jelen volt.

Arca széles mosolyra nyílt. Mégiscsak veszi valami hasznát ennek a dagadt libának. Enyelgésével sokkal többet – és könnyebben – kicsalt Munnból, mint amire ő képes lett volna. Mi lenne, ha Munn-nak adná? Összeráncolta a homlokát. Callia meg a hülye féltékenykedései. Egek! Ha itt volna az a Darell lány… Mért is nem verte szét a fejét azért a dologért?

Maga sem tudta volna megmondani az okát.

Talán mert Callia jól szót értett Munn-nal, neki pedig szüksége volt az öregre. Ő volt például az, aki bebizonyította, hogy – legalábbis az Öszvér hite szerint – semmiféle Második Alapítvány nem létezik. Az admirálisainak szükségük volt erre a biztosítékra.

Szerette volna, ha közkinccsé teheti a bizonyítékokat, de hasznosabb volt, ha az Alapítvány ebbe az ábrándképbe veti a bizodalmát. Nem Callia volt az, aki fölhívta erre a figyelmét? De igen. Ő mondta, hogy…

Eh, ostobaság! Hogy is telt volna ki ilyesmi tőle?!

És mégis…

Megrázta a fejét, hogy megszabaduljon a gondolataitól, és folytatta az útját.

18. Egy világ kísértete

A Trantor bolygó csupa rom volt – és újjászületés. Kopott drágakőként megbújt a galaxis közepének káprázatos bőséggel s esztelen tékozlással egymásra hányt napjai, csillagrajai és csillagfelhői között, s hol a múltról, hol a jövőről álmodott.

Volt idő, amikor fémmel burkolt fölszínéről a csillagvilág legtávolabbi zugáig kinyúltak az uralom laza gyeplői. Az egyetlen várost alkotó bolygót negyvenmilliárd hivatalnok lakta; a történelem nem ismert nálánál hatalmasabb fővárost.

Aztán a Birodalom rothadása a végén a központot is elérte, és egy évszázaddal ezelőtt a Nagy Dúlás végleg és mindörökre derékba törte és eltemette hanyatló uralmat. A halál mennydörgő korbácsütései fölszaggatták a bolygó fémburkát, és a régi dicsőségre csak tátongó sebek emlékeztettek.

Akik túlélték a pusztulást, föltépték a fémburkot, és más bolygókkal gabonára és jószágra cserélték. A talaj újból napvilágra került, és a bolygó ott folytatta, ahol valaha abbahagyta. A kezdetleges mezőgazdálkodás terjeszkedésével egyre mélyebbre temette a dicső múlt kifinomult technikáját.

Vagy temette volna, ha a romjaikban is lenyűgöző építmények nem magasodnak gyászosan méltóságteljes hallgatással az égre.

Arcadia szívszorongva bámulta a látóhatár ércgyűrűjét. A falu, ahol Palverék laktak, számára primitív kis házak rendszertelen összevisszaságát jelentette csupán. A környező földeken aranysárga búzatáblák hullámzottak.

Ott azonban, ahová már csak a gondolat volt képes elröpülni, még mindig ott ragyogott romlatlan fényében a múlt emléke, és sziporkázva lángra lobbant, valahányszor a Trantor napja megcsillant benne. Hónapok teltek el azóta, hogy a lány a Trantorra érkezett, s ezalatt egyszer már oda is eljutott. Fölkapaszkodott a sima úttestre, és bemerészkedett a hallgatag, porlepte építményekbe, amelyeket csak a falak tátongó résein beszűrődő napfény világított meg.

A szíve összefacsarodott. Sírgyalázónak érezte magát.

Futásnak eredt; léptei kongón visszhangoztak az úttesten. Csak akkor fékezett le, amikor újból puha talajt érzett a lába alatt.

S ettől fogva csak a vágyaiban bírt visszatérni oda. Nem merte még egyszer megzavarni a szendergő óriás álmát.

Tudta, hogy itt született valahol ezen a világon, nem messze a régi Galaktikus Könyvtártól, amely az egész bolygón a leginkább trantori volt. A szentek szentje, a szentélyek szentélye! Az egész világból egyedül a Könyvtár élte túl a Nagy Dúlást, és egy évszázada, hogy az egész világegyetemmel dacolva megőrizte szépségét és sérthetetlenségét.

Hari Seldon és társasága itt szőtte elképesztő hálóját. Ebling Mis itt hatolt le a titok mélyére, és az ámulattól a szavát is elvesztette, mígnem megölték, nehogy a titok napvilágra kerüljön.

Itt, ebben a Könyvtárban éltek tíz éven át a nagyszülei is, amíg az Öszvér halálával vissza nem térhettek az újjáéledt Alapítványra.

Ide, ebbe a Könyvtárba tért vissza az édesapja fiatal feleségével együtt, hogy hasztalanul próbálja még egyszer föllebbenteni a fátylat a Második Alapítvány titkáról. Itt jött a világra ő is, és itt halt meg az édesanyja.

Szeretett volna ellátogatni a Könyvtárba, Preem Palver azonban csak ingatta kerek fejét.

– Több ezer kilométer az út odáig, Arcady, aztán meg itt is rengeteg a tennivaló. És nem is ajánlatos ott alkalmatlankodni. Szent helynek számít.

Arcadia azonban tisztában volt vele, hogy az öreg egyszerűen nem akar a Könyvtár tájékára menni; ezzel is az a helyzet, mint az Öszvér palotájával. Az élő törpék babonás félelme a halott óriások ereklyéitől.

Eszébe sem jutott azonban, hogy emiatt nehezteljen a mókás kis öregre. Kis híján három hónapja élt a Trantoron, és ez idő alatt az apó és az anyó nagyon jó volt hozzá.

De mit adott ő cserébe? Csak rájuk hozta a veszedelmet. Figyelmeztette talán őket, hogy az ő nyomában ott jár a pusztulás? Távolról sem! Hagyta, hogy védőszárnyaik alá vonják őt – s vele együtt a veszedelmet.

Elviselhetetlenül mardosta a lelkiismeret – de hát mit tehetett volna?

Arra ocsúdott föl, hogy a nevén szólítják. Kelletlenül lement reggelizni.

Preem Palver vaskos nyakának egyetlen mozdulatával begyűrte a szalvétát ingnyaka alá, és nem titkolt élvezettel hajolt a rántottája fölé.

– Tegnap a városban jártam, anyjuk – mondta villáját a szájához emelve, és jókora adag tojással zárva el a szavak útját.

– És mi újság a városban, apjuk? – kérdezte az anyó minden érdeklődés nélkül, miközben helyet foglalt az asztal mellett, majd alapos seregszemle után újból fölemelkedett a sótartóért.

– Semmi jó. Egy hajó újságokat hozott a Kalganról. Arrafelé háború van.

– Háború! Nahát csak verjék be egymás fejét, ha nincs elég eszük. Megkaptad már a fizetésedet? Megint csak azt mondom, apjuk, hogy olvass be annak a vén Coskernak, nem ez az egyetlen szövetkezet a világon. Nem elég, hogy kiszúrják a szemed annyival, hogy szégyellem elárulni az embereknek, de még azt sem képesek idejében megadni!

– Idejében, idejében! – heveskedett az öreg. – Megint kezded az ostoba, asztal melletti dumáidat, az ember már a reggelijét sem nyelheti le nyugodtan! – mondta, és mérgesen beletúrt a vajaspirítós-halomba. Majd valamivel higgadtabban hozzátette: – A háború Kalgan és az Alapítvány között dúl már két hónapja.

Kezével mutatta, hogy a két ellenség hogy rohan egymásnak.

– Hmmm! És mi a helyzet?

– Nem valami rózsás az Alapítvány szempontjából. Magad is láthattad, mi van a Kalganon: el se fér ott a sok katona. Ezek fölkészültek. Az Alapítvány meg nem – és puff!

Az anyó hirtelen lecsapta a villáját.

– Ostoba! – sziszegte az öreg felé.

– Mi?

– Tökkelütött! Folyton jártatja azt a nagy száját.

Az asszony az ajtó felé intett, s az öreg is észrevette a jéggé dermedt Arcadiát.

– Az Alapítvány háborúba lépett? – kérdezte a lány.

Az öreg tanácstalanul az asszonyra pislantott, aztán bólintott.

– És vesztésre áll?

Újabb bólintás.

Arcadiát mintha jeges kéz fojtogatta volna, lassan az asztalhoz támolygott.

– Vége van? – suttogta.

– Vége? – ismételte meg a kérdést az öreg tettetett buzgalommal. – Ki mondta, hogy vége? Háborúban sok minden történhet… és… és…

– Ülj le, kedves – fordult hozzá a néni csillapítólag. – Nem szabad reggeli előtt beszélni. Éhes gyomorban nem terem bölcsesség.

Arcadia azonban ügyet sem vetett rá.

– A kalganiak a Terminuson vannak?

– Nincsenek – mondta az apó komolyan. – A hírek múlthetiek, s ezek szerint a Terminus még ellenáll. Úgy, ahogy mondom. Ez az igazság. És az Alapítvány még mindig erős. Látni akarod az újságokat?

– Igen!

A kislány magába erőltetett néhány falatot, és közben elhomályosodó szemekkel falta az újságot. A Santanni és a Korell harc nélkül megadta magát. A ritka csillagú Ifni szektorban egy egész alapítványi hajórajt csapdába ejtettek, és szinte az utolsó hajóig megsemmisítettek.

Az Alapítvány visszaszorult a Négy Királyság határai mögé – vagyis már csak az az eredeti mag maradt a kezében, amelyet még Salvor Hardin, az első polgármester hódított meg. De még mindig verekedett, és még mindig nincs veszve minden, és bármi történjék, neki értesítenie kell az apját! Valahogyan érintkezésbe kell lépnie vele. Muszáj!

De hogyan? Egy egész háború van köztük.

Reggeli után az öreghez fordult.

– Palver úr, nem készül mostanában új kiküldetésre?

Az apó a ház előtti gyöpön, egy nyugágyban süttette magát a nappal. Vastag szivar füstölgött vaskos ujjai között, s az egész ember hasonlított egy nyájas mopszlikutyára.

– Kiküldetésre? – ismételte a szót lustán. – Ki tudja? Jólesik a semmittevés, és még nem telt le a szabadságom se. De hogy jut eszedbe a kiküldetés? Nincs már maradásod, Arcady?

– Nekem? Dehogyis! Szeretek itt lenni. Maguk nagyon jók hozzám, maga meg Palverné asszony.

Az öreg tiltakozón hessegette el magától a szavait.

– Nem megy ki a háború a fejemből – folytatta Arcadia.

– Ne gondolj rá. Hiszen úgysem tehetsz semmit. Minek emészted magad olyasmivel, amin úgysem tudsz segíteni?

– Az jár az eszemben, hogy az Alapítvány elvesztette a legtöbb mezőgazdasági világát. És nyilván jegyre adják az élelmet.

Az öreg kényelmetlenül feszengeni kezdett.

– Ne aggódj. Minden rendbe jön.

A lány alig figyelt oda.

– Bárcsak vihetnék nekik élelmet! Amikor az Öszvér meghalt, az Alapítvány föllázadt, és Han Pritcher tábornok, aki rövid időre az Öszvér helyére lépett, ostromzár alá vonta a Terminust, egy időre elvágva a világtól. Alig volt mit enni, és az apám mesélte, hogy az ő apja elmondása szerint egyebük sem volt szárított aminósav-koncentrátumnál, aminek szörnyű az íze. Egy tojás kétszáz tallérba került. Aztán még idejében sikerült áttörniük az ostromgyűrűt, és a Santanniról megindultak hozzájuk az élelmiszerszállító hajók. Szörnyű idők lehettek. Bizonyára most is hasonlót élnek át.

Elhallgatott, aztán tovább elmélkedett:

– Fogadni mernék, hogy az Alapítvány hajlandó volna minden árat megfizetni az élelemért. A rendes ár dupláját, háromszorosát vagy még többet is. Hű, ha itt a Trantoron valamelyik szövetkezet vállalná a kockázatot, lehet, hogy elveszítene egy-két hajót, de a nyakam teszem rá, hogy hadimilliomos lenne, mielőtt véget érne a háború! A régi időkben az alapítványi kereskedők is ezt tették. Ha valahol háború tört ki, rögtön ott termettek, és árusítani kezdték, amiben az emberek a legnagyobb szükséget szenvedtek. Kihasználták az alkalmat. Az áldóját, előfordult, hogy egyetlen úton kétmillió talléros nyereség ütötte a markukat! Abból, amit egyetlen hajóra föl tudtak rakni.

Az öreg szeme megcsillant. Észre sem vette, hogy a szivarja régen kialudt.

– Azt mondod, élelmet szállítani? Hmmm. Csakhogy az Alapítvány nagyon messze van ám ide.

– Tudom. Nem is azt mondom én, hogy innen kellene csinálni. Rendes szállítóhajóval, gondolom, nem is juthatna közelebb a Massenánál vagy a Smushyknál, ahol egy kisebb felderítőhajót kellene bérelnie, amivel átsurranhatna a hadállásokon.

Az apó fejét vakargatva számolt magában.

Két hét alatt minden előkészületet megtettek az útra. Az anyó végig pörölt az öreggel: először azért a javíthatatlan önfejűségéért, hogy a vesztébe rohan, aztán meg azért a hihetetlen önfejűségéért, hogy őt nem viszi magával.

Az öreg egyre csak korholta:

– Ugyan, anyjuk, ne légy már olyan, mint egy vénasszony! Nem jöhetsz velem, és kész. Ez a munka férfit kíván. Mit gondolsz, tréfadolog a háború? Gyerekjáték?

– Akkor mi az ördögnek mész te? Az egyik lába meg a fél karja már a sírban van, és férfinak tartja magát. Mért nem megy valaki fiatalabb, nem egy ilyen kopasz hájgombóc?

– Egyáltalán nem vagyok kopasz – méltatlankodott az apjuk. – Még éppen elég hajam van. És aztán mért ne kaphatnám én a megbízatást? Miért egy taknyos fiatal? Ha nem tudnád, milliókról van szó.

Az asszony tudta ezt, és beadta a derekát.

Az út előtt Arcadia még egyszer találkozott az öreggel.

– A Terminusra megy? – érdeklődött.

– Miért ne? Hisz te mondtad, hogy szükséget látnak kenyérben, rizsben, burgonyában. Ha meg tudunk egyezni velük, mindezt megkaphatják.

– Akkor hát… izé… ha amúgy is a Terminusra megy… nem látogatná meg az apámat?

Az öreg arca csupa ránc lett a készséges jóindulattól.

– Hogyne, ez csak természetes. Kérés nélkül is fölkeresem. Megmondom neki, hogy jól vagy, semmi baj sincs, és mihelyt vége lesz a háborúnak, hazaviszlek hozzá.

– Köszi. Megmondom, hogy talál oda. Dr. Toran Darellnak hívják, és Stanmarkban lakik, nem messze Terminus Citytől; egy helyi járattal oda repülhet. A cím Csatorna fasor 55.

– Várj, mindjárt följegyzem.

– Ne, ne! – kapott feléje Arcadia. – Semmit sem szabad fölírnia. Vésse jól az emlékezetébe, és senkitől se érdeklődjék.

Az öreg meglepődött. Aztán megvonta a vállát.

– Ahogy gondolod. Csatorna fasor 55. Stanmark, nem messze Terminus Citytől, helyi repülőjárattal közelíthető meg. Helyes?

– Még egy dolog.

– Nos?

– Átadna neki egy üzenetet tőlem?

– Szívesen.

– Hadd súgjam meg magának.

Az öreg hájas arca a kislány szájához hajolt, aki néhány szót suttogott a fülébe. Az apó szeme kerekre tágult.

– Ezt mondjam meg neki? De hisz ennek se füle, se farka.

– Ő meg fogja érteni. Csak annyit mondjon, hogy én üzenem, és hogy ő tudni fogja az értelmét. És pontosan úgy adja át, ahogy én mondtam. Hajszálnyira. Nem fogja elfelejteni?

– Hogy felejteném el? Négy rövid szó. Aszondja, hogy…

– Ne, ne! – ugrott fel a lány izgatottan. – Meg ne ismételje! Soha senkinek ne árulja el. Hallgasson róla, mint a sír, kivéve az apámat. Megígéri?

Az öreg vállat vont.

– Legyen! Megígérem.

– Köszönöm – mondta a lány szomorúan, és az öreg után bámult, aki az utcán várakozó légi taxi felé bandukolt, hogy az űrkikötőbe vitesse magát. Közben az járt a lány fejében, hogy vajon nem írta-e alá az öreg halálos ítéletét. És hogy vajon viszontlátja-e még valaha őt.

Szorongva lépett be a házba, s alig mert a jólelkű anyó szeme elé kerülni. Lehet, hogy ha mindenen túljutnak, saját kezével kell végeznie magával azért, amit ellenük elkövetett.

19. A háború vége

QUORISTONI csata – A. K. 377. 9. 17-én zajlott le az Alapítvány és a kalgani lord, Stettin erői között; az Interregnum alatt ez volt az utolsó jelentős ütközet…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

Jole Turbor új szerepében, mint haditudósító, űrhajósmundérba bújt, és egészen jól érezte magát benne. Örült, hogy újra kamerához jutott, és a valódi hajók és a hétköznapi emberek elleni háború izgalmai némileg feledtették vele a Második Alapítvánnyal folytatott kilátástalan harc kétségbeejtő tehetetlenségét.

Ami azt illeti, az Alapítvány harcát nem nagyon koszorúzták győzelmek, ennek ellenére nem sok ok volt a kétségbeesésre sem. Hat hónap elteltével még mindig érintetlen volt az Alapítvány legbelső magva, és a hajóhad színe java is megmaradt. A háború kezdete óta épített hajókkal sikerült szinte hiánytalanul pótolni a veszteséget, sőt műszaki szempontból a flotta most erősebb volt, mint az Ifninél elszenvedett vereség előtt.

Közben a bolygók védelmét is megerősítették; a fegyveres erők kiképzése sokat javult; az adminisztrációs vízfejből sikerült a fölös víz egy részét lecsapolni – másfelől a hódító kalgani hajóhad nagy részét tehetetlenségre kárhoztatta az a körülmény, hogy a „meghódított” területeket megszállás alatt kellett tartani.

Ez idő szerint Turbor a 3. flottánál teljesített szolgálatot, az Anacreon szektor legkülső vidékén. A „kisemberek háborúját” hangsúlyozó szempontoknak megfelelően éppen Fennél Leemor harmadosztályú gépészönkéntessel készített riportot.

– Meséljen valamit önmagáról! – faggatta őt Turbor.

– Mit mondhatnék? – húzódozott Leemor egyik lábáról a másikra állva, halvány, elfogódott mosollyal az arcán, mintha magán érezné azoknak a millióknak a tekintetét, akik minden bizonnyal látják őt ebben a percben. – Lorisi vagyok. Egy légikocsigyárban dolgoztam üzemvezetőként, jól kerestem. Nős vagyok, két gyerekem van, két kislány. Mondja, szólhatnék hozzájuk egypár üdvözlő szót, hátha néznek?

– Nyugodtan, űrhajós. Magáé a kamera.

– Hálás köszönet. Halló, Milla – hadarta –, hallasz engem? Én jól vagyok. Sunni hogy van? És Tomma? Szüntelenül rátok gondolok, és remélem, kapok eltávozást, mihelyt kikötünk. Megkaptam az élelmiszercsomagot, de küldöm is vissza. Nekünk kijár a rendes porció, de azt mondják, a polgári lakosságnak nehezebb. Más újság nincsen.

– Ha legközelebb a Lorison leszek, űrhajós, föl fogom keresni a családját, és gondoskodom, hogy ne lásson szükséget. Helyes?

A fiatalember szélesen elvigyorodott, és bólintott.

– Köszönöm, Turbor úr. Lekötelezne vele.

– Akkor hát folytassuk. Maga önkéntes, ugye?

– Az én. Engem nem kell kötéllel noszogatni, ha valaki belém köt. Ahogy meghallottam a Hober Mallow esetét, még aznap jelentkeztem.

– Derék dolog. Volt már ütközetben? Látom, két harci csillagja is van.

– Pfuj! – köpött ki a katona. – Miféle harc volt az? Macska-egér harc, nem ütközet. A kalganiak addig nem veszik föl a harcot, míg legalább ötszörös vagy még nagyobb túlerővel nem rendelkeznek. De még akkor is csak lecsapnak, és próbálnak egy-egy hajót elszakítani. Az unokabátyám az Ifninél volt, az öreg Ebling Mis-en, amelynek sikerült kereket oldania. Azt mondja, hogy ott is ugyanazt csinálták. A fő-flottájukat fölvonultatták a mi egyetlen hadosztályunk ellen, és addig, amíg csak öt hajónk nem maradt, csupán távolról csipkedtek bennünket. De amikor végre összecsaptunk, kétszer annyi hajójukat kinyiffantottuk.

– Azt hiszi tehát, hogy megnyerjük a háborút?

– Meg hát, különösen hogy többé nem hátrálunk. De ha nagyon rosszul állna a szénánk, szerintem a Második Alapítvány közbelépne. Hisz még megvan a Seldonterv, és ezt ők is nagyon jól tudják.

Tubor kissé lebiggyesztette az ajkát.

– Ezek szerint ön bízik a Második Alapítványban?

A válasz őszinte meglepődést tükrözött:

– Miért, akad tán olyan, aki nem bízik?

A közvetítés után Tripellum zászlós lépett be Turbor szobájába. Cigarettával kínálta a riportert, és hanyag mozdulattal a nyakszirtjére lökte a sapkáját.

– Elcsíptünk egy foglyot – mondta.

– Igen?

– Muris kis pasas. Azt mondja, semleges, sőt diplomáciai mentességre hivatkozik. Az a gyanúm, hogy nem tudnak mit kezdeni vele. Valami Palvro, Palver vagy mi a neve, és állítólag a Trantorra való. Csak tudnám, mi az ördögöt keres a háborús zónában?

Turbor egyszerre fölült a priccsén, és mintha szél fújta volna ki a szeméből az álmot. Nyomban eszébe jutott a hadüzenet másnapján, közvetlenül elutazása előtt Darell-lal készített utolsó interjúja.

– Preem Palver – jelentette ki.

Tripellum rámeresztette a szemét, s hagyta, hogy a füst kikarikázzon a szája két szögletén.

– Ez az – szólalt meg –, hogy az ördögbe találta ki?

– Nem fontos. Beszélhetek vele?

– A jó ég tudja. Az öreg rátette a kezét, és maga akarja kihallgatni. Mindenki azt mondja, hogy kém.

– Mondja meg az öregnek, hogy én ismerem, ha valóban az, akinek kiadja magát. Vállalom érte a felelősséget.

Dixyl kapitány a 3. flotta zászlóshajóján lankadatlan buzgalommal figyelte a Nagy Felderítő ernyőjét. Egyetlen hajó sem tudta elkendőzni – még teljes mozdulatlanságban sem – szubatomikus sugárzását, és az efféle sugárzás forrása apró szikraként lobbant föl a háromdimenziós mezőben.

Az Alapítvány minden hajójának még egyszer alaposan fölmérték a helyzetét, egyetlen szikráról sem feledkezve meg, miután a magát semlegesnek kiadó kis kémet felfedezték. Ez az idegen hajó egy időre megzavarta a kapitány nyugalmát. Az is meglehet, hogy miatta egyik percről a másikra változtatni kell a haditerven. Előfordulhat, hogy…

– Biztos, hogy rajta van? – kérdezte. Cenn parancsnok bólintott.

– Az egységemet átviszem a hipertéren. Sugár 10,00 parszek; théta 268,52 fok; phi 84,15 fok. Visszatérés a kiindulóponthoz 1330-kor. Összes távolmaradás: 11, 83 óra.

– Helyes. Számítunk rá, hogy időben és térben pontosan a megadott helyen fog újból előbukkanni. Megértette?

– Igenis, kapitány. – A karórájára pillantott. – A hajóim 0140-re készen állnak.

– Rendben – mondta Dixyl kapitány.

A kalgani hajóraj pillanatnyilag kívül volt a földerítés hatókörén, de nem sokáig. Ezt biztos forrásból tudta. Cenn egysége nélkül az Alapítvány erői számbelileg óriási hátrányban lennének, a kapitány azonban biztos volt a dolgában. Egészen biztos.

Preem Palver levert pillantásokat vetett maga körül. Először a magas, ösztövér admirálisra, aztán a többi egyenruhásra, végül erre a testes, erőteljes alakra, aki – többiekkel ellentétben – nem hordott nyakkendőt, nyitott inget viselt, és azt mondta, hogy beszélni akar vele.

– Tökéletesen tisztában vagyok az ügy komolyságával, admirális – mondotta Jole Turbor –, de higgye el, ha néhány percet beszélhetnék vele, tiszta vizet önthetnénk a pohárba.

– Meg tudja indokolni, mért nem akarja az én jelenlétemben kikérdezni? Turbor makacsul összeszorította a száját.

– Admirális – mondta –, amióta idehelyeztek tudósítónak, a 3. flottának kitűnő sajtója van. Ha kívánja, állítson embereket az ajtó elé, és öt perc múlva maga is visszatérhet. Tegye meg a kedvemért, jó? És akkor továbbra is felhőtlen marad a viszonya a sajtóval. Megért engem?

Megértette.

Mihelyt magukra maradtak, Turbor Palverhez fordult.

– Gyorsan: hogy hívják azt a lányt, akit magával vitt?

Palver nagy szemeket meresztett rá, és csak a fejét rázta.

– Legyen esze! – sürgette Turbor. – Ha nem válaszol, kémnek fogják tekinteni, és tudhatja, hogy háború idején rövid úton elbánnak a kémekkel.

– Arcadia Darell! – nyögte ki Palver.

– Úgy. No és biztonságban van?

Palver bólintott.

– Ajánlom, hogy igazat mondjon, különben megkeserüli.

– Semmi baja sincs, és tökéletes biztonságban van – bizonykodott Palver sápadtan.

Az admirális belépett.

– Nos?

– Ez az ember, uram, nem kém. Mérget vehet rá, amit mond. Kezeskedem érte.

– Igazán? – vonta össze szemöldökét az admirális. – Vagyis igaz, hogy egy trantori mezőgazdasági szövetkezet képviselőjeként gabona és burgonya szállítására vonatkozó kereskedelmi egyezményt óhajt kötni az Alapítvánnyal. Rendben van, de most nem kelhet útra.

– Miért nem? – kérdezte Palver mohón.

– Mivel egy ütközet kellős közepén tartunk. Ha ez véget ér, és életben maradunk, akkor a Terminusra kísérjük önt.

A kalgani flotta, amely óvatosan lopakodott előre az űrben, hihetetlen távolságból fölfedte az alapítványi hajókat – csakúgy, mint ezek őket. Apró szentjánosbogarakként rajzottak a Nagy Felderítő ernyőin, a puszta űr távolában.

Az alapítványi admirális a homlokát ráncolta.

– Úgy látszik, a főerőik. Legalábbis a számukból ítélve. De nem fogják fölvenni a harcot; remélem, számíthatunk Cenn egységére.

Cenn parancsnok már órákkal korábban útra kelt, még akkor, amikor először felfedezték a közeledő ellenséget. A terven már semmiképp sem lehet változtatni. Bárhogy alakuljon is a helyzet, az admirális egy cseppet sem nyugtalankodott. Sem a tisztek. Sem a legénység.

De nézzük csak a szentjánosbogarakat!

A halál táncosaiként pontos alakzatba sorakozva villogtak.

Az alapítványi hajóhad lassan hátrált. Ahogy múltak az órák, a flotta lassan, majd egyre növekvő mértékben változtatta irányát, maga után csalogatva a nyomában settenkedő ellenséget.

A haditerv készítői eleve körülhatároltak egy adott űrszelvényt, amelybe be kell csalogatni a kalgani flottát. Az alapítványi hajók lassan fölszabadították ezt a térséget, és átengedték a kalganiaknak. Ettől kezdve azokat a hajókat, amelyek innen kimerészkedtek, gyilkos tűz alá vették. Amelyek belül maradtak, azoknak semmi bántódásuk nem történt.

Mindezt arra alapozták, hogy Lord Stettin hajói irtóztak a kezdeményezéstől, és a legszívesebben ott maradtak, ahol nem kellett tartaniuk a támadástól.

Dixyl kapitány az órájára meredt. 1310.

– Húsz percünk van – mondta.

A hadnagy feszülten bólintott mellette.

– Ez idáig megy minden, mint a karikacsapás. Több mint kilencven százalékuk bent van a csapdában. Ha sikerül bent tartanunk őket…

– Igen! Ha…

Az alapítványi flotta ekkor csigalassúsággal megindult előre. Nem túl gyorsan, nehogy a kalganiakat megfutamítsa, de elég gyorsan ahhoz, hogy visszatartsa őket az előnyomulástól. Még nem jött el a döntés pillanata.

Múltak a percek.

1325-kor az admirálisi csengő az alapítványi arcvonal mind a hetvenöt hajóján felberregett, mire ezek maximális gyorsulásra kapcsolva a háromszáz egységből álló kalgani frontvonalra zúdultak. A kalgani pajzsok működésbe léptek, és gyilkos energianyalábokat lövelltek ki. Mind a háromszáz hajó egyetlen irányba összpontosította erejét, az esztelenül és könyörtelenül rohamozó, vesztébe rohanó támadók ellen, amikor…

1330-kor a Cenn parancsnoksága alatt álló ötven hajó hirtelen előugrott a semmiből, az előre kiszámított helyen és időben egyszerre kibukkanva a hipertérből, és vadul belemart a kalganiak védtelenül hagyott hátába.

A csapda tökéletesen sikerült.

A számbeli fölény még mindig a kalganiak oldalán volt, de nekik most eszükbe sem jutott számtannal foglalkozni. Legelső gondjuk a menekülés volt, és minél inkább fölbomlott a rendjük, annál sebezhetőbbé váltak, mivel az ellenséges hajók egyenként üldözőbe vették őket.

Egy idő múltán az egész patkányvadászatra emlékeztetett.

A háromszáz kalgani hajóból – a flotta legfőbb büszkeségéből – alig hatvan vánszorgott haza, ezek közül is sok reménytelen roncsként. A százhuszonöt alapítványi hajó közül mindössze nyolc semmisült meg.

Preem Palver a diadalmámor tetőpontján érkezett a Terminusra. Az őrjöngést nehezen viselte el, de azért két dolgot is elintézett, mielőtt útnak indult volna, és egy megbízást elvállalt.

Az elintézett dolgok a következők voltak: 1. aláírt egy megállapodást, amelynek értelmében a szövetkezete a következő év minden hónapjában húsz hajóra való élelmet szállít, hadiáron, ám – a nemrég lezajlott csatának hála – háborús kockázat nélkül; 2. átadta dr. Darellnak Arcadia négy szóból álló üzenetét.

Darell egy percig tágra nyílt szemmel meredt rá, aztán előadta a kérését. Ez abból állt, hogy válaszüzenetet kellett továbbítania Arcadiának. Palvernak tetszett az üzenet, mert egyszerű és értelmes volt. Így hangzott: „Gyere vissza. Minden veszély elmúlt.”

Lord Stettint majd szétvetette a düh. A leghidegvérűbb ember vére is lobot vetett volna, ha minden fegyvere a szeme láttára csütörtököt mond; ha katonai hatalmának szilárd szövete egyszerre ronggyá foszlik szét. De tisztában volt vele, hogy nem tehet semmit.

Hetek óta alig hunyta le a szemét. Három napja borotvát sem látott az arca. Senkit sem fogadott. Az admirálisai magukra voltak hagyva, és senki sem tudta nála jobban, hogy még újabb vereség sem kell hozzá, s hamarosan fölüti a fejét a belső viszály.

Lev Meirusnak, az első miniszternek semmi hasznát sem vette. Csak állt ott, akár egy faszent, higgadtan és szemérmetlen vénségében, vézna ujjával szokása szerint most is idegesen simogatva az orrát állával összekötő ráncot.

– Mért nem tanácsol valamit? – förmedt rá Stettin. – Itt állunk legyőzve, érti? Legyőzve! De miért? Fogalmam sincs róla! Hiába néz rám. Fogalmam sincs róla, miért. Maga talán tudja, miért?

– Azt hiszem, igen – felelte Meirus higgadtan.

– Árulás! – hangzott halkan; ugyanolyan halkan követték a további szavak. – Maga tudott az árulásról, de elhallgatta. Maga szépen kiszolgálta azt a barmot, akit kipenderítettem az első polgári székből, s most abban reménykedik, hogy elszegődhet a helyemre kerülő koszos patkányhoz. Ha így áll a dolog, akkor én kitépem a beleit, és a szeme láttára égetem el őket.

Meirus megőrizte a nyugalmát.

– Nem egy alkalommal, de számtalanszor megpróbálkoztam azzal, hogy elültessem önben az én kétségeimet. Hiába duruzsoltam a fülébe, ön jobbnak látta a hízelgők tanácsaira hallgatni. Az események még a legrosszabb sejtelmeimet is fölülmúlták. Ha most sem óhajt meghallgatni, mondja meg, uram, és én eltávozom, majd a megfelelő időben megkeresem az ön utódját, akinek kétségkívül az lesz az első dolga, hogy aláírja a békét.

Stettin kivörösödött szemmel meredt rá, s hatalmas mancsát ökölbe zárta, majd kinyitotta.

– Beszéljen, maga kígyó! Beszéljen!

– Többször is megmondtam önnek, hogy ön nem az Öszvér. Ön parancsolhat a hajóinak meg az ágyúinak, de nincs hatalma az alattvalói lelke fölött. Tisztában van azzal, uram, hogy ki ellen harcol? Az Alapítvány ellen, amely verhetetlen; az Alapítvány ellen, amelyet megvéd a Seldonterv; az Alapítvány ellen, amely a Második Birodalmat van hivatva megteremteni.

– Semmilyen Terv nincs. Vége. Munn megmondta.

– Akkor Munn téved. De még ha igaza volna is, mit változtat a dolgon? Ön és én, uram, még nem vagyunk a nép. A Kalganon meg az alárendelt világokon ugyanolyan mélyen és fenntartás nélkül hisz mindenki a Seldon-tervben, mint bárki a galaxisnak ezen a tájékán. Jószerivel négyszáz év történelme a tanú rá, hogy az Alapítványt nem lehet megverni. Sem a királyságok, sem a hadvezérek, de a régi Galaktikus Birodalom sem volt képes elbánni vele.

– Az Öszvér megtette.

– Az igaz, ám ővele nem számoltak, de önnel igen. S ami ennél is rosszabb: a nép tudja, hogy ez a helyzet. Ennélfogva a hajói úgy mennek csatába, hogy titokban a vereségtől rettegnek. Láthatatlanul ott lebeg fölöttük a Terv, ezért támadás előtt a kelleténél többet fontolgatnak és bizonytalankodnak. A másik oldalon viszont ugyanez a láthatatlan szellem önbizalmat plántál az ellenségbe, kioltja a félelmét, és a kezdeti vereségek közepette is fönntartja a harci szellemét. Mert az Alapítvány eleinte mindig vereséget szenvedett, de a végén minden esetben kivágta magát.

– És az ön harci szelleme, uram? Hiába van mindenütt ellenséges terület a lába alatt, hiába nem veszített egyetlen talpalatnyi földet sem, sőt nem is kell tartania ellenséges beözönléstől, mégis vereséget szenvedett. Sőt még csak nem is hisz a győzelem lehetőségében, mivel tisztában van vele, hogy ilyen nem létezik.

– Hajtson hát főt, ha nem akarja, hogy térdre kényszerítsék. Ha önként fejet hajt, talán megtarthatja, amije megmaradt. Ön az ércre meg az erőre bízta magát, s ezek egy ideig fönn is tartották a hatalmát. Ám figyelmen kívül hagyta az elmét meg a lelket, s ezek cserbenhagyták önt. Hallgasson rám.

– Itt van ez az alapítványi ember, ez a Homir Munn. Engedje el. Küldje vissza a Terminusra a békeajánlatával együtt.

Stettin a fogát csikorgatta szorosra zárt, vértelen ajka mögött. De más választása nem volt.

Az új esztendő első napján Homir Munn elhagyta a Kalgant. Több mint hat hónap telt el azóta, hogy a Terminusról eltávozott, és közben föllángolt és el is hamvadt egy háború tüze.

Egyedül jött, és kísérettel tér vissza. Egyszerű magánemberként érkezett, és nem hivatalos, de nem kevésbé teljhatalmú békekövetként távozik.

És ami a leginkább megváltozott, az a Második Alapítványról alkotott korábbi véleménye volt. Nem tudta mosolygás nélkül megállni, ha rágondolt, milyen képet fog majd vágni dr. Darell meg az a mitugrász, beképzelt fiatalember, az az Anthor meg a többiek, ha elárulja nekik a titkot.

Amit megtudott. Mert ő, Homir Munn, végre megtudta az igazságot.

20. „Én tudom…”

A Stettinnel vívott háború utolsó két hónapjában Homir nem panaszkodhatott az unalomra. A rendkívüli közvetítő számára szokatlan szerepében egyszerre a csillagközi ügyek kellős közepében találta magát, és nem lehet azt állítani, hogy ez a körülmény ne hízelgett volna a hiúságának.

Nagyobb ütközetre már nem került sor – azt a néhány véletlen összekoccanást figyelmen kívül lehet hagyni –, és sikerült olyan békefeltételeket kicsikarni, hogy az Alapítványnak alig kellett engedményeket tennie. Stettin megtarthatta a posztját, de jóformán semmi egyebet. A hajóhadát leszerelték, az anyaországon kívüli birtokok autonómiára tettek szert, és dönthettek, hogy a korábbi státuszt, a teljes függetlenséget vagy az Alapítvánnyal való konföderációt választják-e.

A háború végét a Terminus saját csillagrendszerén belül, egy aszteroidán pecsételték meg; itt volt az Alapítvány legrégibb űrhajózási támaszpontja. A kalganiak nevében Lev Meirus írta alá a békét; Homir érdekelt szemlélőként volt jelen.

Az egész időszak alatt színét sem látta dr. Darellnak vagy a többieknek. De nem sokat törődött vele. Amit ő tud, az eláll – és mint mindannyiszor, most is elmosolyodott a gondolatra.

Dr. Darell a békekötés után néhány héttel tért vissza a Terminusra, és a házában már aznap este összegyülekezett az az öt férfi, aki tíz hónappal korábban terveket szőtt ott.

Kényelmesen elköltötték a vacsorát, majd lassan iszogatták a borukat, mintha szántszándékkal húzták-halasztották volna a régi téma fölelevenítését.

Jole Turbor volt az, aki – egyik szemét a borospohár bíborvörös mélyébe meresztve – inkább dörmögte, mint mondotta:

– Látom, Homir, hogy befutott ember lett belőled. Okosan intézted a dolgokat.

– Én? – nevette el magát Munn hangos vidámsággal. Ki tudja, miért, de hónapok óta nem dadogott. – A kisujjamat sem mozdítottam. Arcadiáé az érdem. Apropó, Darell, mi van vele? Hallom, jön haza.

– Jól hallotta – felelte Darell csendesen. – A hajójának egy hét múlva kell kikötnie. – Fátyolos tekintetét körbehordozta a jelenlevőkön. Mindenfelől kusza örömkiáltásokat hallott, semmi mást.

– Ki hinné, hogy elmúlt ez is – morfondírozott Turbor. – Gondolta volna valaki tíz hónappal ezelőtt, hogy mindez bekövetkezik? Hogy Munn megjárja a Kalgant, Arcadia a Kalgant és a Trantort, és úton van hazafelé. Megéltünk egy háborút, és győztünk, a kutyafáját! Azt mondják, hogy a történelem fősodrát előre lehet látni; de ki meri azt állítani, hogy mindezt, amin éppen túlestünk, és ami kilátástalan zűrzavarnak hatott mindannyiunk számára, bárki is előre láthatta volna!

– Hülyeség – jegyezte meg Anthor savanyú arccal. – Minek örül annyira? Úgy beszél, mintha valóban megnyertünk volna egy háborút, holott csak egy nyavalyás kis csetepatéban győztünk, amely csupán arra volt jó, hogy elvonja a figyelmünket az igazi ellenségről.

Mindenki feszengve hallgatott, csak Homir Munn arcán játszadozott egy halvány, disszonáns mosoly.

Anthor dühösen rácsapott az öklével a szék karfájára.

– Igen, a Második Alapítványra gondolok. Amelyet csak kerülgetünk, mint macska a forró kását, sőt ahogy látom, igyekszünk teljesen kiverni a fejünkből még a gondolatát is. Vagy tán maguk is bedőltek ennek a csalárd győzelmi hangulatnak, s úgy érzik, kötelességük részt venni a bohócparádéban? Tessék, csak rajta: hányjanak cigánykereket, bukfencezzenek, és paskolják egymás hátát, meg szórják tele az utcát konfettivel. Bolondozzanak, vetkőzzenek ki magukból, és ha kitombolták magukat és kijózanodtak, jöjjenek vissza szépen, és vitassuk meg a problémát, amely mit sem változott azóta. Tíz hónapja lógatják itt az orrukat, és még a saját árnyékuktól is rettegnek. Azt hiszik tán, hogy mert sikerült ellátni a baját egy űrhajóival hadonászó ostobának, már nincs mit tartaniuk a Második Alapítvány lélekkufáraitól? – fejezte be vörös arccal, zihálva.

Munn csendesen megszólalt:

– Hajlandó végre engem is meghallgatni, Anthor? Vagy folytatni akarja a locsogó összeesküvő szerepét?

– Beszéljen, Homir – mondta Darell békéltetően –, de próbáljuk tartóztatni magunkat a túlontúl szemléletes kifejezésektől. Van, amikor helyénvalók, de most semmi kedvünk sincs ezekhez.

Homir Munn hátradőlt a székén, és gondosan teletöltötte a poharát a keze ügyében levő borosüvegből.

– Azzal a megbízatással küldtek a Kalganra – kezdte –, hogy minél többet ássak ki az Öszvér palotájában őrzött dokumentumokból. Több hónapot áldozhattam erre a munkára. Eszemben sincs, hogy ezért magamnak sajátítsam ki az érdemet. Mint már jeleztem, Arcadia volt az, aki véletlenül megszerezte nekem a belépőt. Bárhogy is történt, tény, hogy az Öszvér életéről és koráról addig szerzett – és megvallom, nem kevés – ismeretemet módomban volt gazdagítani azokkal az eredményekkel, amelyeket a mindenki más számára hozzáférhetetlen eredeti forrásanyag szorgalmas tanulmányozásából szűrtem le.

– Ennélfogva elmondhatom magamról, hogy egyedül én vagyok képes a Második Alapítvány valódi veszélyét fölbecsülni, sokkal inkább, mint a mi lobbanékony barátunk.

– És – csikorgott Anthor – mekkorára becsüli ezt a veszélyt?

– Megmondom: nullára!

Rövid szünet után Elvet Semic döbbent kétkedéstől remegő hangja hallatszott:

– Vagyis nem létezik a veszély?

– Úgy, ahogy mondom. Barátaim, a Második Alapítvány nem létezik.

Anthor lassan behunyta a szemét, és sápadt, kifejezéstelen arccal magába mélyedt.

Munn élvezte a helyzetet, hogy a figyelem középpontjába került, és folytatta:

– Sőt mi több: sohasem létezett.

– Mire alapozza ezt a meglepő következtetést? – firtatta Darell.

– Nem ismerem el, hogy meglepő lenne – mondta Munn. – Tudják, ugye, hogyan kutatott az Öszvér a Második Alapítvány után? De ismerik-e vajon ennek a kutatásnak az intenzitását, a makacsságát? Micsoda lehetőségekkel rendelkezett, mindent erre összpontosított, és mégis kudarcot vallott. Semmiféle Második Alapítványnak nem bukkant a nyomára.

– Az volna a csoda, ha a nyomára bukkannának – vetette közbe Turbor türelmetlenül. – Megvan rá a módja, hogy távol tartsa magától a kíváncsi elméket.

– Még akkor is, ha ez a kíváncsi elme az Öszvér mutáns agyveleje? Kötve hiszem. De nem kívánhatják tőlem, hogy ötven kötetre rúgó dokumentumanyag lényegét öt perc alatt kifejtsem maguknak. A békeszerződés értelmében az egész úgyis a Seldon Történelmi Múzeum birtokába kerül, és ki-ki kényére-kedvére elmélyülhet benne, akárcsak én tettem. A végkövetkeztetés azonban félreérthetetlen, és ugyanaz, amit már elmondtam. Vagyis nincs és sohasem létezett Második Alapítvány.

– Mi fékezte hát meg az Öszvért? – akadékoskodott Semic.

– Nagy ég, hát mit gondol, mi fékezhette meg? A halál, amely egykor mindnyájunknak útját szegi. A kor legnagyobb babonája, hogy az Öszvért a világuralomhoz vezető útján valamilyen, még az ő hatalmát is fölülmúló titokzatos valami állította meg. így van az, ha mindent torzító szemüvegen át nézünk.

– Nem hiszem, hogy akadna valaki a galaxisban, aki ne tudná, hogy az Öszvér testi és lelki mivoltában egyaránt nyomorék volt. Azért nem érte meg a negyven évet sem, mert beteges szervezete nem bírta tovább a megerőltetést. Már évekkel a halála előtt leesett a lábáról. Amikor a legegészségesebb volt, akkor sem volt egészségesebb, mint egy beteg ember. Ez az igazság arról az emberről, aki meghódította a galaxist, és akit a természet rendje szerint elvitt a halál. Csoda, hogy olyan sokáig bírta, és olyan sokra vitte. Barátaim, mindez szépen le van írva. Csak legyenek egy kis türelemmel. És próbálják meg új szemszögből nézni a dolgokat.

– Helyes, próbáljuk meg, Munn – bólogatott Darell elgondolkodva. – Érdekes kísérlet lehet belőle, s ha mást nem is ér, legalább a gondolatainkat megolajozza. Lássuk csak… azok az ellenőrzés alá vont emberek, akiknek a fölvételeit csaknem egy évvel ezelőtt Anthor idehozta, mi van azokkal? Segítsen beállítani a helyes látószöget.

– Mi sem könnyebb ennél. Milyen idős az elektroencefalografikus elemzés tudománya? Vagy fogalmazzuk meg másként: mennyire haladt előre az idegpályák tanulmányozása?

– A kezdet kezdetén tartunk – ismerte el Darell. – Ez kétségtelen.

– Helyes. Nos, mi bizonyítja akkor, hogy helyesen értelmezzük a – hogy is mondták csak Anthorral? – halántéklapályt? Maguknak megvan erről az elméletük, de vajon rábízhatják-e magukat teljes bizonyossággal? Vajon szilárd bizonyítékul szolgálhat-e ez egy olyan hatalomnak a létezéséről, amelyről ezen az egyen kívül csupa negatív bizonyítékkal rendelkezünk? Könnyű az ismeretlent azzal magyarázni, hogy föltételezzük egy emberfölötti és önkényes akarat létezését.

– Ez benne van az ember alaptermészetében. A galaxis történetében ezer és egy olyan eset fordult elő, hogy egyes elszigetelt bolygórendszerek visszasüllyedtek a barbárság állapotába; és mit mutat a tapasztalat? Ezek a barbárok minden esetben valamilyen, az embernél hatalmasabb lények önkényének tulajdonították azokat a természeti erőket – vihar, járványok, szárazság –, amelyeket nem tudtak megmagyarázni.

– Ha nem tévedek, ezt a jelenséget antropomorfizmusnak nevezik – meggyőződésem szerint ebben a vonatkozásban semmiben sem különbözünk a barbároktól, és ugyanúgy viselkedünk, mint ők. Mivel nem sokat konyítunk a lélektanhoz, minden ismeretlen jelenséget emberfölötti lényeknek tulajdonítunk – jelen esetben a Második Alapítványnak, amelynek a létezésére Seldonnak egy elejtett megjegyzéséből következtetünk.

– Ó – vágott közbe Anthor –, mégiscsak emlékszik Seldonra! Már azt hittem, hogy megfeledkezett róla. Seldon ugyanis világosan megmondta, hogy létezik Második Alapítvány. Induljunk ki ebből.

– És maga tisztában van vele, mi minden vezette Seldont? Mi mindent kellett számításba vennie? Hátha a Második Alapítvány csupán egy hasznos és nagyon is határozott célt szolgáló madárijesztő volt? Lássuk például, hogyan is győztük le a kalgani lordot! Mit is írt a legutóbbi cikksorozatban, Turbor?

Turbor megmoccant.

– Látom, mire akar kilyukadni. Én a vége felé a Kalganon voltam, Darell, és szembetűnő volt, milyen mélyre süllyedt a harci szellem. Átnéztem a híradóikat, és bármily furcsa is, de szinte várták a vereséget. Teljesen inukba szállt a bátorságuk arra a gondolatra, amelyet természetesnek vettek, hogy tudniillik a végén a Második Alapítvány be fog avatkozni a mi oldalunkon.

– Ez az igazság – erősítette meg Munn. –. Én ott töltöttem az egész háborút. Én Stettinnek megmondtam, hogy nincs Második Alapítvány, és ő el is hitte. És biztos volt a dolgában. De ki vállalkozhatott volna arra, hogy kiverje az emberek fejéből, amiben egész életükben hittek? Így hát ez a hitrege nagyon is jó ütőkártyának bizonyult Seldon kozmikus játszmájában.

Anthor hirtelen kinyitotta a szemét, és gúnyos tekintetét Munn arcára szögezte.

– Szerintem maga hazudik!

Homir elsápadt.

– Nem vagyok köteles eltűrni, annál kevésbé válaszolni egy ilyen inzultusra.

– Nem akarom személyében megsérteni. Nem tehet róla, hogy hazudik; maga sem tudja, hogy nem mond igazat. Ez azonban nem változtat a hazugság tényén.

Semic aszott kezét a fiatalember karjára helyezte.

– Nyugodjon meg, fiatal barátom.

Anthor nem túl gyöngéden lerázta magáról az öreg kezét.

– Kezdenek egytől egyig az agyamra menni. Mindössze ötször vagy hatszor láttam ezt az embert életemben, mégis hihetetlen változást veszek rajta észre. Maguk meg évek óta ismerik, és mintha hályog lenne a szemükön. Ebbe bele lehet őrülni! Ez az ember lenne Homir Munn, akinek az ajkán csüggenek? Ez nem az a Homir Munn, akit én megismertem.

Szavait elképedt arcok fogadták, és Munn pedig méltatlankodva felkiáltott:

– Azt állítja rólam, hogy szélhámos vagyok?

– A szó mindennapi értelmében talán nem az – ordította túl a lármát Anthor –, de mégis szélhámos! Csend legyen! Követelem, hogy meghallgassanak!

Fenyegető tekintetétől lassan meghunyászkodtak.

– Hát nem emlékeznek arra a Homir Munnra, amilyennek én megismertem: a magába zárkózott könyvtárosra, akiből kötéllel kellett kihúzni a szót; ideges és görcsös hangjára, bizonytalan dadogására? Hasonlít rá vajon ez az ember? Ez a sima szájú, magabiztos, gondolatokkal teli ember, aki, a mindenségit, nem is dadog?! Ugyanaz a személy volna ez?

Még Munn arca is zavart tükrözött, ám Pelleas Anthor tovább szította a tüzet:

– Nos, próbára tegyük őt?

– Hogyan? – érdeklődött Darell.

– Ezt maga kérdezi? Én magyarázzam? Hiszen megvan a tíz hónappal ezelőtti encefalogramja, nem? Vegyen föl egy újabbat, és hasonlítsa össze a kettőt.

Ujját a komor könyvtárosra szögezte, és hevesen az arcába vágta:

– Próbálja meg visszautasítani a vizsgálatot!

– Eszem ágában sincs – vágott vissza Munn kihívóan. – Hiszen ugyanaz vagyok, aki voltam!

– Ezt ön honnan tudhatja? – mondta Anthor megvetően. – Továbbmegyek. Én itt senkiben sem bízom meg. Követelem, hogy mindenkit vessünk alá vizsgálatnak. Háború volt. Munn a Kalganon tartózkodott; Turbor a hajóhaddal bejárta az egész hadműveleti területet. Darell és Semic is oda volt valahol – fogalmam sincs, hol. Egyedül én maradtam itt remeteségem védelme alatt, és ezért senkiben sem bízhatom többé. De a tisztesség miatt én magam is alávetem magamat a vizsgálatnak. Megegyeztünk? Vagy szedjem a sátorfámat, és egyedül járjam a magam útját?

Turbor vállat vont.

– Nekem semmi kifogásom sincs a vizsgálat ellen.

– Én már mondtam, hogy nekem sincs – mondta Munn.

Semic némán intett a kezével, beleegyezése jeléül, és Anthor Darell felé fordult. Végre ő is bólintott.

– Hadd legyek az első – mondta Anthor.

Az ifjú neurológus mozdulatlanul elnyúlt a fekvőszéken, s magába mélyedve félig lehunyta a szemét. A készülék írótűi szorgalmasan szántották a vonalkázott papirost. Darell elővette a nyilvántartásából Anthor régi encefalogramját, és a férfi elé tartotta.

– A maga aláírása, igaz?

– Igen, igen, ez az én fölvételem. Hasonlítsa össze az újjal.

A letapogató a régit és az újat az ernyőre vetítette. Mindkét fölvételnek mind a hat görbéje a szemük elé tárult, s a sötétbe élesen belehasított Munn kiáltása:

– Oda nézzenek! A kettő nem egyezik!

– Ezek a homloklebeny elsődleges hullámai. Ezeket nyugodtan elhanyagolhatja, Homir. Azok a fűrészfogak, amelyekre mutat, a düh jelei. A többi az, ami számít.

– Megérintett egy kapcsolót, mire a hat vonal összeolvadt, és elfedték egymást. Csupán az elsődleges hullámok mélyebb csipkézete mutatott kettőződést.

– Meg van elégedve? – kérdezte Anthor.

Darell kimérten biccentett, és helyet foglalt a székben. Őt Semic, majd Turbor követte. A felvétel és a görbék összevetése néma csendben zajlott.

Utoljára Munn került sorra. Egy pillanatra megtorpant, aztán árnyalatnyi elszánással a hangjában a többiekhez fordult:

– Kérem, én jövök utolsónak, és izgatott vagyok. Szeretném, ha ezt számításba vennék.

– Meglesz – biztosította Darell. – Tudatosult érzelmei csak az elsődleges hullámokat befolyásolják, ezek viszont nem számítanak.

Úgy tűnt, mintha órák teltek volna el síri csendben.

Aztán az összehasonlítás sötétségébe Anthor rekedt hangja reccsent bele:

– Lám, lám, csak rögeszme az egész! Nem megmondta, hogy szó sem lehet „kezelésről”, hogy csupa antropomorf képzelgés az egész? De nézzék csak, ez csakis véletlen lehet!

– Mi az? – sikoltott Munn.

Darell a könyvtáros vállára nyomta a kezét.

– Nyugalom, Munn, magát kezelésbe vették; magát azok megváltoztatták.

A fény kigyulladt. Munn zavartan nézett körül, és kétségbeesetten próbált mosolyogni.

– Ezt nem mondhatják komolyan. Be akarnak ugratni. Próbára akarnak tenni.

De Darell csak a fejét rázta.

– Dehogyis akarjuk, Homir! Ez az igazság.

A könyvtáros szeme egyszerre megtelt könnyel.

– Semmi különbséget nem érzek magamon. Nem tudom elhinni. – Hirtelen meggyőződéssel fölkiáltott: – Maguk összebeszéltek! Mind ellenem vannak!

Darell csillapítani próbálta, Munn azonban ellökte a kezét, és kifakadt:

– Maguk meg akarnak ölni engem! Egek, maguk meg akarnak ölni engem!

Anthor egyetlen ugrással rávetette magát. Csak a birkózó testek ropogása hallatszott, aztán Homir, arcára fagyott rémülettel, tehetetlenül elterült a padlón. Anthor remegve föltápászkodott.

– Jobb, ha gúzsba kötjük, és betömjük a száját – lihegte. – Majd meglátjuk, mi legyen vele. – Hosszú haját hátrasimította.

– Honnan jött rá – firtatta Turbor –, hogy valami nem stimmel vele?

– Nem volt nehéz – hengerelte le Anthor epésen. – Én ugyanis véletlenül tudom, hol van a Második Alapítvány.

Úgy tűnt, már semmi sem rendítheti meg őket. Semic hangjában alig volt megdöbbenés:

– Bizonyos benne? Merthogy épp az imént bajlódtunk hasonló dologban Munn-nal…

– Ez egészen más – replikázott Anthor. – Aznap, amikor a háború kitört, én komolyan a lelkére akartam beszélni magának, Darell. Szerettem volna rávenni, hogy hagyja el a Terminust. Már akkor megmondtam volna magának azt, amit most el fogok mondani, de képtelen voltam bízni önben.

– Azt akarja mondani, hogy már fél éve tudja a választ? – mosolygott Darell.

– Azóta tudom, amióta meghallottam, hogy Arcadia a Trantorra ment.

Darell döbbenten talpra szökkent.

– Mi köze ehhez Arcadiának? Mire céloz?

– Az égvilágon semmire, ami ne lenne már amúgy is a napnál világosabb a mindenki által jól ismert események tükrében. Arcadia a Kalganra megy, aztán rémületében, ahelyett hogy hazatérne, a galaxis szívébe menekül. Dirige hadnagyot, legjobb kalgani ügynökünket kezelésbe veszik. Homir Munn a Kalganra megy, és ő is átesik a kezelésen. Az Öszvér leigázta a galaxist, és különös módon a Kalgant tette meg székhelyéül; én pedig kezdek kételkedni benne, hogy mi volt ő tulajdonképpen: hódító-e vagy csak eszköz? Bárhova is fordulunk, a Kalganba ütközünk, amely valamilyen módon érintetlenül túlélte a hadvezérek több mint egy évszázados civakodását.

– Mire akar kilyukadni?

– Nyilvánvaló – mondta Anthor meggyőződéssel. – A Második Alapítvány a Kalganon van.

Turbor közbevágott

– Anthor, én voltam a Kalganon. Méghozzá a múlt héten. Ha ott bármiféle Második Alapítvány létezik, akkor én őrült vagyok. Szerintem maga az őrült.

A fiatalember vadul ráförmedt:

– Maga pedig egy elhájasodott hülye! Mit gondol, mi az a Második Alapítvány? Egy gimnázium? Vagy azt hiszi, hogy a leszálló hajók útjába odavetítik az égre zöld és vörös betűkkel, hogy „Második Alapítvány”? Ide hallgasson, Turbor! Bárhol rejtőzzék is, zárt uralkodó körnek kell lennie. Ugyanúgy el kell hogy rejtőzzön a saját világán, mint ahogy a világ rejtve marad a galaxis sűrűjében.

Turbor álla megremegett.

– Nekem nem tetszik a maga hozzáállása, Anthor.

– Le vagyok sújtva – felelte ez gyilkos éllel. – Csak vessen egy pillantást maga körül a Terminuson. Itt vagyunk az Első Alapítvány, a fölhalmozott természettudomány kellős közepében, a szívében, a bölcsőjében. És hány természettudóst tud összeszámolni a lakosság körében? Maguk például el tudnának irányítani egy energiakisugárzó állomást? Mit tudnak a hiperatommotor működéséről? Nos? Az igazi tudósok száma a Terminuson – még a Terminuson – sem tesz ki többet, mint a lakosság egy százalékát.

– Hát még a Második Alapítványon, amelyet a tetejébe titokban is kell tartani! Ott még kevesebb a beavatott, s ezekről még a saját világuknak sincs tudomása.

– De hát – vetette közbe Semic óvatosan – fél kézzel elbántunk a kalganiakkal.

– Elbántunk, elbántunk! – mondta Anthor epésen. – Alig győzzük ünnepelni a győzelmünket. A városok kivilágítva, tűzijáték, istennyila, a televízió torkaszakadtából üvöltözik. De hát a kutyafáját, most, amikor újból kezdünk kutatni a Második Alapítvány után, melyik az a hely, ahol utoljára fogjuk keresni, ahol bárki is utoljára fogja keresni, mi? Úgy van! A Kalgan!

– Mert hiszen egyetlen karcolást sem ejtettünk rajta. Megsemmisítettünk egypár űrhajót; megöltünk egypár ezer katonát; megfosztottuk a birodalmától; rátettük a kezünket kereskedelmi és gazdasági erőforrásainak egy részére – de ez alig több a semminél. A fejemet merném rátenni, hogy a kalgani uralkodó osztály egyetlen tagja sem szenvedte el a legkisebb kényelmetlenséget sem, sőt most érzik csak biztonságban magukat a kíváncsi tekintetektől. De nem az enyémtől! Mi a véleménye, Darell?

Darell megvonta a vállát.

– Érdekes. Próbálom összeilleszteni azzal az üzenettel, amelyet néhány hónapja Arcadiától kaptam.

– Üzenetet kapott? – csodálkozott Anthor. – Mifélét?

– Nem vagyok biztos a jelentésében. Négy rövid szó. De érdekes.

– Ide hallgassanak – szólalt meg Semic aggodalmas hangon –, valamit én itt nem értek.

– Éspedig?

Semic minden szót alaposan megrágott, s ráncos felső ajkát felvonta, mintha erőszakkal kellene kicibálnia magából a szavakat:

– Homir Munn az imént azt állította, hogy Hari Seldon csak ködösített, amikor egy Második Alapítvány létrehozásáról beszélt. Most meg maga szerint ez nem így van, és Seldon igazat mondott.

– Úgy van. Seldon kijelentette, hogy létrehozott egy Második Alapítványt, s ez így is történt.

– Rendben van, de ugyanakkor mást is mondott: azt, hogy a két Alapítványt a galaxis két átellenes végében hozta létre. Nos, fiatalember, akkor ez volt ködösítés, ugyanis a Kalgan nincs a galaxis túlsó végén.

Anthor bosszúsan legyintett.

– Ez mellékes dolog. Lehet, hogy ezzel is csak a nyomokat akarta eltüntetni. De hát gondolkozzék csak: mi értelme lenne annak, ha a lelkek mestereit a galaxis másik végébe rakta volna? Mert mi az ő szerepük? Hogy segítsenek a Terv megőrzésében. És kik a legfontosabb figurák a Tervben? Mi, az Első Alapítvány. No mármost honnan lehet a legkönnyebben megfigyelés alatt tartani bennünket és végrehajtani a föladatokat? Talán a galaxis túlsó végéről? Nevetséges! A valóságban nincsenek messzebb ötven parszeknél, ami sokkal ésszerűbbnek látszik.

– Tetszik nekem ez az érvelés – mondta Darell. – Logikusnak látszik. Hallgassanak ide, Munn már jó ideje magához tért, s azt javaslom, oldozzuk ki. Mit árthat nekünk?

Anthor tiltakozni próbált, Homir azonban élénken bólogatott. Öt másodperc múlva ugyanolyan élénken dörzsölgette a csuklóját.

– Hogy érzi magát? – érdeklődött Darell.

– Rohadtul – mondta Munn mogorván –, de ne törődjenek vele. Valamit szeretnék megkérdezni ettől az ifjú titántól. Végighallgattuk, mivel traktált bennünket, ám engedjék meg, hogy érdeklődjem: mihez kezdünk most?

Szavait különös és furcsa csend fogadta. Munn keserűen elmosolyodott.

– Tegyük föl, hogy a Második Alapítvány a Kalganon van. De kik a tagjai? Hol keressük őket? Mihez kezdenek velük, ha megtalálják? He?

– Furcsa, de erre a kérdésre én meg tudok válaszolni – mondta Darell. – Eláruljam, mivel foglalkoztunk Semickel az elmúlt fél év alatt? Talán ezzel magát is sikerül meggyőznöm, Anthor, miért akartam én mindenképpen végig itthon maradni.

– Önök – folytatta – nem is sejtik, milyen céltudatos munkát végeztem az encefalografikus analízis területén. Valamivel nehezebb egy második alapítványi agyat földeríteni, mint egy halántéklapályra rábukkanni, és túlzás volna azt állítani, hogy teljes sikerrel jártam. De nem sok választ el tőle.

– Tudják önök egyáltalán, hogy működik az érzelmi ellenőrzés? Az Öszvér óta a regényírók nyakra-főre koptatták ezt a témát, és hetet-havat összeírtak, összefecsegtek és filmre vettek róla. Legtöbbször úgy kezelik, mint valami titokzatos és okkult valamit. Pedig távolról sem az. Köztudomású, hogy az agy megszámlálhatatlan parányi elektromágneses mezőnek a forrása. Az sem titok, hogy a legkisebb érzelmi rezdülés itt többé-kevésbé bonyolult módon, de modulálja ezeket a mezőket.

– No mármost elképzelhető egy olyan agy, amely érzékelni tudja ezeket a parányi változó mezőket, sőt rezonálni is képes velük. Vagyis lehetséges, hogy az agyvelőben létezik egy különleges szerv, amely érzékelni képes a legkülönfélébb modulált mezőket. Hogy miképpen, fogalmam sincs, de ez nem is számít. Ha vak lennék, attól még föl tudnám fogni a fotonok és az energiakvantumok mibenlétét, és az is elképzelhető, hogy ha egy ilyen energiával rendelkező fotont elnyelne valamilyen szervem, ebben olyan kémiai változás következnék be, amelyet valamilyen módon érzékelni tudnék. De ezáltal természetesen még nem lenne pontos képzetem a színekről. Mindenki érti, amit mondok?

Anthor határozottan, a többiek kissé bizonytalanul bólintottak.

– Egy ilyen föltételezett agyrezonátor, ha egy másik agy által kibocsátott mezőre hangolja magát, képes lehet arra, amit népszerűen érzelemleolvasásnak, vagy ami még ennél is körülményesebb, agyleolvasásnak neveznek. Innen már csak egy lépés választ el bennünket egy olyan, az előbbihez hasonló szervtől, amely a másik agyban módosításokat képes véghezvinni. Az erősebb mező befolyása alá vonhatja a másik agy gyengébb mezejét, hasonlóképpen ahhoz, ahogyan egy erős mágnes átrendezi egy acélrúd elemi dipólusait, és ezáltal tartósan megmágnesezi azt.

– A második alapítványizmus lényegét sikerült matematikailag megfogalmaznom azzal, hogy levezettem egy függvényt, amely kimutatja, milyen idegpálya-kombinációk szükségesek egy, az imént körvonalazott szerv létrejöttéhez; azonban ez a függvény túlságosan bonyolult, hogysem a jelenleg rendelkezésünkre álló matematikai eszközökkel megoldható lenne. Kár, mert ez azt jelenti, hogy képtelen vagyok csupán az encefalográfiai jellegzetességek alapján kimutatni, „agygyúróval” van-e dolgom.

– De azért nemhiába töltöttem az időt. Semic segítségével sikerült létrehoznom egy szerkezetet, amelyet én agyzavaró adónak neveznék. Már a jelenlegi tudomány is képes egy olyan energiaforrás létrehozására, amely egy encefalogram típusú elektromágneses mezőt fog kisugározni – sőt azt is el lehet vele érni, hogy a jelekbe teljes rendszertelenséget viszünk, és ezáltal mintegy „zajjal” vagy „zavarással” fedjük el egy tetszőleges agy saját kisugárzását. Követni tudják, amit mondok?

Semic elmosolyodott. Bekötött szemmel dolgozott, de azért sejtette, mit csinál, és nem is tévedett. Azért van még egy kis sütnivalója az öregnek…

– Azt hiszem, igen – bólintott Anthor.

– Ez a szerkezet – folytatta Darell – elég könnyen előállítható, és nekem az Alapítvány összes erőforrását a rendelkezésemre bocsátották, miután úgy állítottam be a dolgot, hogy katonai kutatást végzünk. Elég az hozzá, hogy a polgármester irodája és a törvényhozó testületek körül vannak bástyázva agyzavaró adókkal. Úgyszintén a kulcsfontosságú üzemeink. Meg ez az épület. De végül is bármilyen helyet tökéletesen védetté tehetünk a Második Alapítványtól vagy bármilyen jövőbeli Öszvértől. Ennyit akartam mondani.

Tenyerét kitárta, mintegy pontot téve a szavai végére. Turbort mintha fejbe kólintották volna.

– Akkor hát vége. Nagy Seldon, mindennek vége!

– Nos, nem egészen – mondta Darell.

– Hogyhogy nem egészen? Mi jöhet még?

– Az, hogy még nem sikerült a Második Alapítvány nyomára bukkannunk!

– Micsoda?! – üvöltötte Anthor. – Csak nem azt akarja mondani…

– De igen. A Második Alapítvány nem a Kalganon van.

– Honnan tudja?

– Egyszerű – dörmögte Darell. – Én ugyanis véletlenül tudom, valójában hol van a Második Alapítvány.

21. A megnyugtató válasz

Turbor váratlanul hahotázni kezdett; hangos hullámokban lökte ki magából a nevetést, amely csengve visszaverődött a falakról, majd zihálva elhalt. Kimerülten megrázta a fejét, és nagy nehezen megszólalt:

– Nagy ég, hát egész éjszaka ezzel szórakozunk?! Ki-ki egymás után fölállítja a maga szalmabábuját, hogy aztán nagy diadallal leterítsük? Szórakozásnak jó, de mire jutunk vele? Egek! Lehet, hogy minden bolygó a Második Alapítványhoz tartozik. De az is lehet, hogy nincs is bolygójuk, ellenben a kulcsembereik ott ülnek az összes bolygón. De hát számít is az, ha egyszer Darell szerint birtokunkban van a tökéletes védelem eszköze?!

Darell fanyarul elmosolyodott.

– A tökéletes védelem nem elég, Turbor. Még az én agyzavaró készülékem is csak arra jó, hogy megtartson bennünket ott, ahol vagyunk. De hát nem ülhetünk itt az idők végezetéig ökölbe szorított kézzel és lázasan lesve, hogy honnan tör ránk az ismeretlen ellenség. Nem elég, ha tudjuk, hogyan arathatunk győzelmet; azt is jó lenne tudnunk, hogy kit kell megvernünk. És van egy olyan világ, ahol az ellenség megtalálható.

– De nagy feneket kerít neki! – vetette oda Anthor ernyedten. – Bökje már ki, mit akar mondani!

– Arcadia – folytatta Darell – küldött nekem egy üzenetet, és csak akkor világosodott meg előttem a kézenfekvő igazság. Magamtól talán sohasem jövök rá. Pedig az üzenet semmi különöset nem mondott, mindössze ennyiből állt: „A körnek nincs vége.” Értik?

– Nem – fakadt ki Anthor ingerülten, s nyilvánvaló volt, hogy a többiek nevében is beszél.

– A körnek nincs vége – tűnődött Munn a homlokát ráncolva.

– Ami engem illet – folytatta Darell –, én rögtön megértettem. Mondják csak, mi az, amit vitathatatlanul tudunk a Második Alapítványról? Nos? Megmondom! Tudjuk, hogy Hari Seldon a galaxis átellenes végén helyezte el. Homir Munn az imént azt bizonygatta, hogy Seldon hazudott, amikor a Második Alapítványról beszélt. Pelleas Anthor viszont azt erősítgette, hogy Seldon ebben igazat mondott, csupán az Alapítvány helyét illetően hazudott. Én ellenben azt állítom, hogy Hari Seldon egyetlen részletben sem hazudott, hogy az abszolút igazságot mondotta.

– Igen ám, de hogy értsük azt, hogy a másik vége? A galaxis egy lapos, lencse alakú képződmény. Ha lapjában elmetsszük, akkor kört kapunk – a körnek pedig nincs vége, mint arra Arcadia is rájött. Mi, az Első Alapítvány, ennek a körnek a peremén, a Terminuson vagyunk. Mondhatjuk úgy is, hogy a galaxis egyik végén. No mármost tessék elindulni ezen a peremkörön – menni, menni, menni, és hol találják meg a másik végét? Vissza fognak érni oda, ahonnan elindultak. És ott meg is fogják találni a Második Alapítványt.

– Ott? – visszhangozta Anthor. – Vagyis hogy itt?

– Igen, itt! – szögezte le Darell határozottan. – Hol is lehetne máshol? Hiszen maga mondotta, hogy ha egyszer a Második Alapítvány a Seldonterv őrizőjének szerepére hivatott, akkor aligha bújna el a galaxis túlsó végére, az elképzelhető legteljesebb elszigeteltségbe. Ön úgy vélte, hogy ötvenparszeknyi távolság ésszerűbbnek látszik. Én azt mondom, hogy ez is túlságosan messze van. Hogy semmilyen távolság sem lehet ésszerű. És hol érezhetnék magukat a legnagyobb biztonságban? Kinek jutna eszébe itt keresni őket? Ugyanaz a régi igazság érvényesül, hogy a legkézenfekvőbb hely ébreszti föl a legkisebb gyanút.

– Mért lepődött meg szegény Ebling Mis, és mért anyátlanodott el annyira, amikor rájött, hogy hol rejtőzik a Második Alapítvány? Éjt nappallá téve, kétségbeesetten kutatott utána, hogy figyelmeztesse az Öszvér veszélyére, és akkor egyszerre rádöbbent, hogy az Öszvér egy csapásra mindkét Alapítványra rátette a kezét. És miért nem járt sikerrel magának az Öszvérnek a kutatómunkája? Nos, miért? Azért, mert ha valaki egy legyőzhetetlen veszedelem után kutat, akkor aligha fogja azt a már meghódított ellenség soraiban keresni. Így aztán az agygyúrók nyugodtan, senkitől sem háborgatva, szépen kifőzhették az Öszvér megfékezését célzó terveiket, és mint tudjuk, célhoz is értek.

– Elképesztően egyszerű a dolog. Nyugodtan szövögetjük a terveinket abban a szent meggyőződésben, hogy senki sem tud róla – mit sem sejtve arról, hogy egész idő alatt itt vagyunk az ellenség barlangjában. Hát nem humoros?

Anthor arcán még mindig ott ült a kételkedés.

– Maga szentül hiszi azt, amit most elmondott, Darell?

– Szentül meg vagyok győződve róla.

– Ezek szerint bármelyik szomszédja, a legelső járókelő, akivel összetalálkozik az utcán, egy második alapítványista csodalény lehet, aki agyának csápjaival szünet nélkül tapogatja a maga elméjét, és kiolvassa a maga gondolatait?

– Pontosan.

– És mi mégis háborítatlanul szőhettük tovább a hálóinkat?

– Háborítatlanul? Honnan tudja, hogy nem háborgattak? Maga mutatta ki, hogy Munnt kezelésbe vették. Mi a biztosítéka rá, hogy kizárólag a mi elhatározásunkból küldtük őt a Kalganra, vagy hogy Arcadia csak a saját jószántából hallgatott ki bennünket, és eredt a nyomába? Ugyan! Valószínűnek tartom, hogy szünet nélkül háborgattak bennünket. No meg aztán miért kellene nekik továbbmenniük, mint ameddig elmentek? Többet érnek vele, ha az orrunknál fogva vezetnek bennünket, mint ha minden teketória nélkül az orrunkra koppintanak.

Anthor a gondolataiba mélyedt, és elégedetlen arccal bukkant föl újra.

– Szépen nézünk ki! A maga agyzavaró masinája nem ér egy fabatkát sem. Örökké nem maradhatunk a házunkban, s mihelyt kilépünk az utcára, elvesztünk, s velünk együtt mindaz, amit most tudni vélünk. Hacsak nem látja el a galaxis minden lakosát egy ilyen masinával.

– Ez igaz, Anthor, de azért mi sem vagyunk egészen gyámoltalanok. A Második Alapítvány emberei rendelkeznek egy olyan érzékkel, amilyen nekünk nincsen. Ebben van az erejük, de ebben van a gyengeségük is. Hogy mást ne mondjak: van-e olyan támadó fegyver, amely hatásos lehet egy ép látású emberre, ugyanakkor semmiféle hatással nincs egy vakra?

– Hogyne – sietett a válasszal Munn –, a szembe sütő fény.

– Úgy van – helyeselt Darell. – Az erős, vakító fénysugár.

– No és mit akar ezzel mondani? – türelmetlenkedett Turbor.

– A hasonlat magáért beszél. A kezemben van egy agyzavaró készülék. Ez olyan mesterséges elektromágneses sugárzást állít elő, amely egy második alapítványista agyának ugyanaz, mint számunkra egy fénysugár. Az agyzavaró adó ugyanakkor hasonlatos a kaleidoszkóphoz: szüntelenül és sebesen változik a mintája, sebesebben, mintsem a fölvevő agy követni tudná. Képzeljenek el egy villódzó fénysugarat, azt a fajtát, amely fejfájást okoz, ha elég sokáig ki vannak téve neki. Erősítsük föl ezt a fényt vagy elektromágneses mezőt annyira, amíg vakítóvá nem válik, s azon nyomban elviselhetetlen fájdalmat ébreszt. De csak azokban, akiknek megvan a megfelelő érzékszervük; akinek ez hiányzik, az észre sem veszi.

– Igazán? – éledezett Anthorban a lelkesedés. – Volt alkalma kipróbálni?

– Kiken próbáltam volna ki? Persze hogy nem. De működni fog.

– Hol van a kapcsolója a házat körülvevő mezőnek? Vethetnék rá egy pillantást?

– Tessék. – Darell a kabátzsebébe nyúlt. Föl sem tűnt senkinek, hogy valamit rejteget benne. Az apró, gombokkal teletűzdelt fekete hengert Anthor felé nyújtotta.

A fiatalember gondosan megvizsgálta, és vállat vont.

– Hiába nézem, nem leszek okosabb tőle. Mondja, Darell, mihez nem szabad hozzáérnem? Nem szeretném, ha véletlenül kikapcsolnám a ház védelmét.

– Ez nem történhet meg – mondta Darell közömbösen. – Az a kapcsoló rögzítve van – mutatott a mozdíthatatlan tumblerkapcsolóra.

– Ez a gomb micsoda?

– Ez a mintaváltás gyakoriságát szabályozza. Ez itt az erősséget. Amiről az imént beszéltem.

– Szabad? – kérdezte Anthor, ujját az erősségszabályozó gombon tartva. Mindenki közelebb húzódott hozzá.

– Miért ne? – vont vállat Darell. – Ránk nem lesz hatással.

– Anthor lassan, vigyázva csavart a gombon, először az egyik, majd a másik irányba. Turbor a fogát csikorgatta, Munn pedig sebesen pislogott. Mintha gyarló érzékelőszervüket megfeszítve, mindenáron föl akarták volna fogni a számukra hatástalan sugárzást.

Aztán Anthor vállat vont, és a kapcsolódobozt Darell ölébe dobta.

– Azt hiszem, hitelt adhatunk a maga szavainak. Ámbár ha megfeszültem, akkor se vettem észre semmit, amikor csavartam a gombon.

– Nem is csoda, Pelleas Anthor – mondta Darell hamiskás mosollyal. – Ugyanis amit a kezébe adtam, az csak egy utánzat volt. Van nálam egy másik is – tette hozzá, és a kabátját széttárva, az övéről leakasztotta annak a kapcsolódoboznak a mását, amelyet Anthor vizsgálgatott. – Mindjárt meglátják – folytatta Darell, és egyetlen mozdulattal a legmagasabb állásra csavarta az erősségszabályozót.

És Pelleas Anthor nem emberi sikoltással a földre rogyott. Kínokban fetrengett a padlón, s krétafehér ujjaival a haját tépdeste, és a fejét markolászta.

Munn gyorsan fölkapta a lábát, hogy elkerülje a hentergő testet: a szemébe halálos borzadály ült ki. Semic és Turbor – akár két merev gipsz álarc.

Darell komoran visszacsavarta a kapcsolót. Anthor elhalóan vonaglott néhányat, aztán elcsendesedett. Csak ziháló lélegzete árulta el, hogy nem szállt el belőle a lélek.

– Segítsenek – ragadta meg Darell a fiatalember fejét –, tegyük föl a kerevetre.

Turbor megfogta a lábát. Mintha egy zsák lisztet emeltek volna. Hosszú percek teltek el, Anthor lélegzése kezdett egyenletesebbé válni, majd a szempillái megrebbentek és fölnyíltak. Arca viaszsárga volt; a haja, a teste verejtékben úszott, s amikor megszólalt, elgyötört hangjára nem lehetett ráismerni

– Ne – motyogta – ne! Ne tegye többet! Nem is tudja… nem is tudja… jaj! – nyögdécselt keserves, reszkető nyögéssel.

– Nem tesszük – mondta Darell –, ha megmondja az igazságot. Ön a Második Alapítvány tagja?

– Kérek egy kis vizet – könyörgött Anthor.

– Adjon neki, Turbor – intett Darell –, és hozza ide a whiskysüveget is. Miután egy fél deci whiskyt meg két pohár vizet leöntött a fiatalember torkán, aki ettől kezdett magához térni, Darell újból nekiszögezte a kérdést.

– Igen – felelte Anthor bágyadtan –, a Második Alapítvány tagja vagyok.

– Amely itt található a Terminuson, ugye?

– Igen, igen. Önnek, dr. Darell, mindenben igaza van.

– Helyes! Most mondja el szépen, mi történt ez alatt a fél esztendő alatt. Rajta!

– Hagyjanak aludni – suttogta Anthor.

– Később! Most beszéljen!

Reszketeg sóhaj. Majd halk, sietős szavak. A többiek közel hajoltak hozzá, hogy egy szót se mulasszanak el.

– A helyzet kezdett veszélyessé válni. Tudtuk, hogy az itteni természettudósok érdeklődni kezdenek az agyhullámok iránt, és hogy az idő megérett valamiféle agyzavaró készülék létrehozására. Ráadásul erősödött a Második Alapítvány iránti ellenséges érzület. Ennek elejét kellett vennünk, ha nem akartuk, hogy a Seldonterv dugába dőljön.

– Megpróbáltuk… ellenőrzésünk alá vonni a mozgalmat. Megpróbáltunk csatlakozni hozzá. Ezzel eltereltük volna magunkról a gyanút meg a tüzet is. Úgy intéztük, hogy – a figyelem további elterelése végett – a lord üzenjen hadat. Ezért küldtem Munnt oda. Stettin állítólagos szeretője szintén hozzánk tartozik. Ő gondoskodott arról, hogy Munn megtegye a megfelelő lépéseket…

– Callia!… – kiáltott föl Munn, de Darell csendre intette. Anthor észre sem vette, hogy félbeszakították.

– Arcadia követte. Erre mi nem számítottunk – mindent mi sem láthatunk előre –, ezért hát Callia a Trantorra csalta, hogy ne zavarja a terveinket. Ennyi az egész. Azonkívül, hogy elvesztettük a játszmát.

– Azt is megpróbálta, hogy engem a Trantorra küldjön, ugye? – szögezte neki a kérdést Darell.

– El kellett volna magát távolítanom az útból – bólintott Anthor. – A növekvő diadalérzés a fejében mindennél ékesebben beszélt. Látszott, hogy hamarosan megoldja az agyzavaró készülék problémáját.

– Miért nem vont ellenőrzése alá?

– Nem tehettem. Nem lehetett. Parancsom volt rá. Előre kidolgozott terv szerint dolgoztunk, és ha én rögtönözni kezdek, mindent fölborítok. A terv csak a valószínűségekkel operál… hisz tudja… akár a Seldonterv. – Hangja egyre megtörtebbé vált, alig lehetett érteni. Fejét lázasan forgatta a párnán. – Egyénekkel… nem csoportokkal dolgoztunk… nagyon alacsony valószínűségekkel… veszítettünk… Különben is… ha magát kezelésbe veszem… valaki más föltalálja a műszert… semmi értelme… az időt kellett… finomabb eszközökkel… ellenőrizni… első szóló saját terve… nem ismerem az összes vonatkozást… csakhogy… nem vált be a-a-a – és a szalag letekerődött.

Darell kíméletlenül megrázta.

– Még nem alhat el. Hányan vannak összesen?

– He? Hogy mondja?… Ó, nem sok… meg fog lepődni… ötven… nem kell több.

– Mind itt van Terminuson?

– Öt… hat… odakint az űrben… mint Callia… Aludni akarok.

Hirtelen megrázkódott, s mintegy végső erőfeszítéssel visszanyerte szavai tisztaságát. Maradék erejét összeszedve, menteni akarta magát, vagy legalábbis kisebbíteni a vereségét.

– A végén majdnem sikerült. Ha kikapcsolom a védelmet, a kezemben vannak. Meglátom, ki a főkolompos. De maga játék kapcsolót adott a kezembe… kezdettől fogva gyanakodott rám…

Ezzel mély álomba merült.

Turbor hangjában félelemmel vegyes ámulat remegett:

– Mióta gyanakszik rá, Darell?

– Azóta, hogy először megjelent itt – felelte Darell nyugodtan. – Azt állította, hogy Kleisétől jön. Én azonban ismertem Kleisét, és nem felejtettem el, hogyan vált szét az utunk. A Második Alapítvány dolgában elvakult volt, és én faképnél hagytam. Ésszerűen jártam el, mivel úgy gondoltam, okosabb és biztosabb, ha a magam feje után megyek. Ezt azonban nem árulhattam el Kleisének, de még ha akartam volna, akkor sem hallgatott volna meg. Én a szemében egy gyáva áruló voltam, vagy egyenesen a Második Alapítvány ügynöke. Önfejű volt a végletekig, és attól kezdve szinte a halála órájáig hallani sem akart rólam. Ezzel szemben alig egy-két héttel a halála előtt egyszerre csak levelet kapok tőle, amelyben mint régi barát üdvözli legjobb és legreményteljesebb tanítványát, és fölszólít, hogy vegyük föl a régi vizsgálódás fonalát.

– Ez sehogy sem illett a jelleméhez. Nehezen lehetett elképzelni, hogy külső befolyás nélkül ilyen dologra szánja el magát, és gyanakodni kezdtem, hátha azért találták ki az egészet, hogy egy valódi második alapítványi ügynököt építsenek be a bizalmamba. Nos, nem is tévedtem…

Sóhajtott, és egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Most mit csinálunk velük – szólalt meg Semic bizonytalanul –, mármint a második alapítványbeli komákkal?

– Fogalmam sincs – felelte Darell bánatosan. – Talán száműzhetnénk őket. Mondjuk a Zoranelre. Odatelepíthetnénk őket, és az egész bolygót agyzavaró függönnyel vehetnénk körül. A férfiakat meg a nőket elkülöníthetnénk, vagy még jobb, ha magtalanítjuk őket, és ötven év múlva a Második Alapítvány csak a múlt emléke marad. Esetleg jobb lenne mindannyiuknak valamilyen irgalmas halál…

– Mit gondol – firtatta Turbor –, szert tehetünk mi is arra az érzékre, ami nekik van? Vagy velük született, mint az Öszvérrel?

– Nem tudom. Azt hiszem, hosszú gyakorlással fejlesztették ki, ugyanis az encefalográfia tanúsága szerint a lehetősége ott rejtezik az emberi agyban. De minek kellene magának ez az érzék? Hiszen rajtuk sem segített.

Arca elborult. Hallgatásba merült, gondolatai azonban nem hagyták nyugton.

Nagyon is könnyen ment a dolog. Túlságosan könnyen. Könnyedén elbántak velük, ezekkel a legyőzhetetlenekkel, akár a regényekben a gonosztevőkkel, s ez nem tetszett neki.

Egek! Honnan tudhatja az ember, hogy nem játékszere? Honnan tudhatja, hogy mikor nem játékszer?

Arcadia úton van hazafelé, és erővel elszakította a gondolatait attól, amivel a végén úgyis szembe kell néznie.

Már egy hete, már két hete otthon volt a leánya, de Darell nem bírta kiverni a fejéből azokat a gondolatokat. Nem volt menekvés. A lány távolléte alatt valamiféle varázslat folytán gyermekből fiatal nővé érett. Ő volt az egyetlen kapocs közte és az élet között; az egyetlen kapocs egy keserédes házassághoz, amely alig élte túl a mézesheteket.

Aztán egyszer, késő este, a tőle telhető közvetlenséggel megkérdezte:

– Arcadia, miből jöttél rá, hogy mindkét Alapítvány a Terminuson van?

A színházból értek haza éppen, ahol sikerült a legjobb helyet megszerezniük, külön háromdimenziós nézőkével mindkettőjüknek; a lány új ruhát kapott az alkalomra, s így minden oka megvolt a boldogságra.

Egy pillanatra rámeredt az apjára, aztán legyintett.

– Tudom is én, apám. Csak úgy eszembe jutott.

Darell szívébe jeges kéz markolt.

– Gondolkozz csak! – erősködött az apja. – Nagyon fontos dologról van szó. Miből jöttél rá, hogy mindkét Alapítvány itt van?

A lány a homlokát ráncolta.

– Nos, ott volt Callia asszony. Tudtam, hogy a Második Alapítványhoz tartozik. Anthor is megmondta.

– De hát ő a Kalganon volt – erősködött Darell. – Mi késztetett arra, hogy a Terminus mellett dönts?

Arcadia percekre magába mélyedt, mielőtt válaszolt volna. Tényleg, miből jött rá? Miből? Az a szörnyű érzés gyötörte, mintha valami folyton kicsúszna a kezéből, és ő képtelen megragadni.

– Ő, vagyis Callia asszony sok mindenről tudott – mondta végül –, és csakis a Terminusról szerezhette az értesüléseit. Nincs igazam, apám?

Ám Darell csak a fejét csóválta.

– De apám – pityeredéit el a lány –, tudtam, hogy ezen a bolygón kell lennie. Minél többet gondolkoztam, annál inkább meggyőződtem róla. Olyan logikusnak tűnt.

Az apa tekintetét reménytelenség felhőzte be.

– Nagy baj, Arcadia. Nagy baj. A megsejtés mindig gyanús, ha a Második Alapítvánnyal kapcsolatos. Belátod, ugye? Mert ugyanúgy lehetett megsejtés, mint sugalmazás.

– Sugalmazás! Csak nem azt akarod mondani, hogy megváltoztattak? Nem és nem! Ez lehetetlen! – A lány riadtan hátrált az apjától. – De hát Anthor nem megmondta, hogy igazam van? Hiszen beismerte. Mindent beismert. És te meg is találtad az egész társaságot itt, a Terminuson. Nem úgy van? Ugye így van?! – kiabált a lány zihálva.

– Tudom, tudom, de… Nézd, Arcadia, hadd csináljak egy encefalográfiai vizsgálatot az agyadról.

A lány hevesen megrázta a fejét.

– Ne, ne! Félek!

– Tőlem, Arcadia?! Nincs mitől félned. De muszáj tudnunk. Ugye te is belátod?

A lány ezután már csak egyszer próbálta eltéríteni az apját a szándékától. Mielőtt ez az utolsó kapcsolót is lebillentette volna, megragadta az apja karját.

– És ha valóban megváltoztam, apám? Akkor mit fogsz csinálni?

– Semmit sem fogok csinálni, Arcadia. Ha más vagy, mint voltál, akkor elmegyünk innen. Visszamegyünk a Trantorra, és… ügyet sem vetünk többé a galaxisra.

Darell még soha életében nem babrált ilyen sokáig egy vizsgálattal, soha ilyen keservesen nem birkózott meg vele, és amikor végre túlestek rajta, Arcadia magába roskadt, és nem mert az apjára nézni. Aztán hallotta, hogy ez hahotára fakad, s ez az ékesszóló híradás arra késztette, hogy fölugorjon, és apja kitárt karjába vesse magát.

Szorosan átölelték egymást, s közben az apából ömlött a szó:

– A ház maximális agyzavaró védelem alatt áll, és az agyhullámaid normálisak. Most már biztos, Arcadia, hogy lépre csaltuk őket, és megint élhetjük a világunkat.

– Apám – jutott végre lélegzethez a lány –, elfogadhatjuk most már a kitüntetéseket?

– Honnan tudod, hogy elhárítottam a megtisztelést? – A lányt karhossznyira eltolta magától, aztán nevetve hozzátette: – Különben mindegy, úgyis tudsz mindenről. Rendben van, vedd át a kitüntetést nyilvánosan, szónoklatokkal, meg ahogy illik.

– Apa!

– Tessék.

– Nem hívhatnál ezentúl Arcadynak?

– De hiszen… Ám legyen, Arcady.

A győzelem nagysága fokozatosan beleszívódott, és teljesen átitatta a tudatát. Az Alapítvány – az Első Alapítvány – most már az egyetlen Alapítvány, vitathatatlan úr a galaxis fölött. Többé semmilyen korlát sem áll köztük meg a Második Birodalom között – szabad az út a Seldonterv kiteljesedése előtt.

Csak ki kell nyújtaniuk a kezüket.

Hála…

22. A helyes válasz

Ismeretlen szoba egy ismeretlen bolygón! És egy férfi, akinek a terve sikerült. Az első szóló a diákra emelte tekintetét.

– Ötven férfi és nő – mondta. – Ötven vértanú! Tudták, hogy halál vár rájuk, vagy életfogytiglani rabság, és még csak befolyásolni sem lehetett őket, hogy elejét vegyük a csüggedésüknek, mivel a befolyásolást fölfedhették volna. De mégsem csüggedtek el. Keresztülvitték a tervet, mert szerették a nagyobb Tervet.

– Nem lehetett volna kevesebb? – bizonytalankodott a diák. Az első szóló lassan ingatta a fejét.

– Ez volt az alsó határ. Kevesebb aligha lett volna meggyőző. Sőt ha tárgyilagosak akarunk lenni, hetvenöt lett volna az optimális szám, hogy az esetleges kudarcokra is fölkészüljünk. De hagyjuk ezt. Áttanulmányozta azt az akciótervet, amelyet a Szólók Tanácsa dolgozott ki tizenöt évvel ezelőtt?

– Igen, szóló.

– És összevetette azzal, ami megvalósult?

– Igen, szóló. – Aztán némi szünet után: – Egészen elképedtem.

– Tudom. Mindig elképed az ember. Ha tudná, mennyi ember hány hónapon, sőt éven át csiszolta, amíg tökélyre nem vitte, akkor kevésbé képedne el. De most mondja el, mi történt. Fordítsa le a matematikát mindennapi nyelvre.

– Igenis, szóló. – A fiatalember összeszedte a gondolatait. – A lényeg az, hogy az Első Alapítvány embereiben egy szikrányi kétségnek sem volt szabad maradnia aziránt, hogy felfedték és megsemmisítették a Második Alapítványt. Ezáltal áll helyre az eredeti Terv. Vagyis a Terminus ezentúl sem fog sejteni rólunk semmit, és nem vesz be minket a számításaiba. Ötven ember árán újból rejtve és biztonságban leszünk.

– És a kalgani háború célja?

– Megmutatni az Alapítványnak, hogy el tud bánni egy valóságos ellenséggel, és ezáltal kiköszörülni azt a csorbát, amelyet az Öszvér ütött önbecsülésükön és önbizalmukon.

– Itt nem találta egészen fején a szöget. Ne felejtse el, hogy a terminusiak nagyon is felemás érzelmekkel viseltetett irántunk. Gyűlölték és irigyelték vélt felsőbbrendűségünket, de ugyanakkor a mi óvó kezünkre bízták magukat. Ha még a kalgani háború előtt „megsemmisítettek” volna bennünket, Alapítvány-szerte pánik tört volna ki. És ha Stettin ekkor megtámadja őket – amihez kétség sem férhet –, nem lett volna bátorságuk szembeszállni vele. „Megsemmisítésünk” csakis a győzelmi mámor teljében járhatott a legkevesebb káros következménnyel. Egy évvel később már túlságosan kijózanodtak volna, és újból kevés remény lehetett volna a sikerre.

A diák bólintott.

– Értem. így hát a történelem kitérő nélkül, a Terv által megszabott mederben folyik tovább.

– Hacsak nem lesznek a továbbiakban újabb előre nem látott és személyi véletlenek – hangsúlyozta az első szóló.

– Erre az eshetőségre azonban ott leszünk mi – mondta a diák. – Kivéve… Egy dolog nem hagy nyugton a mostani helyzetet illetően. Az Első Alapítvány kezében meghagytuk az agyzavaró készüléket, amely igen hatékony fegyver ellenünk. Korábban ilyen nem volt.

– Helyes. Csakhogy nincs, aki ellen használhatnák. Meddő fegyverré vált, mint ahogy az encefalográfia is meddő tudománnyá válik, ha a részünkről fenyegető veszély nem sarkallja többé. Más tudományágak fognak újból előtérbe kerülni, amelyek bővebb és gyorsabb eredménnyel kecsegtetnek. Ezért az Első Alapítványon a lélektan tudósainak ez az első nemzedéke egyben az utolsó is lesz, és egy évszázad múlva az agyzavaró készülék is odakerül a múlt félig elfelejtett régiségei közé.

– Igen – mondta a diák elgondolkodva –, azt hiszem, igaza van.

– Én azonban, fiatalember, azt szeretném, ha a Szólók Tanácsába való bejutását szem előtt tartva, mindenekelőtt arra összpontosítaná a figyelmét, hogy az elmúlt tizenöt év során milyen apró bogok kerültek bele a Terv szövetébe annak folytán, hogy egyes személyekkel foglalkoztunk. Mondjuk, amiként Anthornak föl kellett ébresztenie maga ellen a gyanút, hogy az a megfelelő pillanatra érjen be, bár ez viszonylag nem volt túl nehéz.

– Vagy amiként elintéztük, nehogy a Terminuson bárkinek is idő előtt eszébe jusson, hogy maga a Terminus lehet az a hely, amely után kutatnak. Ezt a fölismerést a kislány, Arcadia fejébe kellett beültetni, akinek a szavára az apján kívül senki sem figyelt volna. Ezután a Trantorra kellett őt irányítanunk, nehogy idő előtt érintkezhessen az apjával. Ők ketten a hiperatommotor két pólusa voltak: egyik a másik nélkül nem működik. És pontosan a kellő pillanatban kellett elmozdítani a kapcsolót, létrehozni az érintkezést. Erről én gondoskodtam.

– És a végső ütközetet is megfelelően elő kellett készíteni. Az alapítványi flottát át kellett itatni önbizalommal, míg a kalganit fölhangolni a futásra. Erről is gondoskodtam!

– Ahogy én látom – szólalt meg a diák –, ön… vagyis mi valamennyien arra számítottunk, hogy dr. Darell nem fogja gyanítani, hogy Arcadia a mi eszközünk volt. Az én számításaim szerint körülbelül harmincszázaléknyi volt a lehetősége annak, hogy ez a gyanú fölébred benne. Mi történt volna ebben az esetben?

– Erre az eshetőségre is gondoltunk. Mit tanult a halántéklapályokról? Mik azok? Az biztos, hogy nem az érzelmi befolyásolás tanújelei. Ezt végre lehet hajtani úgy, hogy az elképzelhető legrafináltabb encefalográfiai elemzés sem mutat ki semmiféle elváltozást. A Leffert-féle tétel, hisz tudja. Ami nyomot hagy, az a korábbi érzelmi beállítottság eltávolítása, kioperálása. Ezt nem lehet nyom nélkül keresztülvinni.

– És persze Anthor gondoskodott arról, hogy Darell mindent megtudjon a halántéklapályokról…

– Ellenben… Melyik az az eset, amikor nyom nélkül ellenőrzés alá lehet venni egy személyt? Amikor nem kell semmilyen előző érzelmi beállítottságot eltávolítani? Az, ha egy újszülöttről van szó, akinek még üres tábla a lelke. Arcadia Darell is ilyen újszülött volt tizenöt évvel ezelőtt a Trantoron, amikor a terv első vonását meghúztuk. Sohasem fogja megtudni, hogy ellenőrzés alá vontuk, ami nagy szerencse, mivel ez az ellenőrzés egy korán beérő, értelmes személyiség kifejlődését vonta maga után.

Az első szóló kurtán felnevetett.

– Mondhatni, az egésznek az iróniája a legmeglepőbb. Négyszáz éven keresztül annyi embert megtévesztett Seldonnak az a kitétele, hogy „a galaxis másik vége”. A maguk sajátos, természettudományos módszerével közelítették meg a problémát, és szögmérővel meg vonalzóval mérték ki maguknak a másik véget, így mindig a galaxis szélének egy száznyolcvan foknyira levő pontján kötöttek ki – hacsak nem ott, ahonnan elindultak.

– Mégis abban rejlett a legnagyobb veszély a számunkra, hogy a természettudományos gondolkodás útján is el lehet jutni egyfajta megoldáshoz. A galaxis, mint tudjuk, nem valami lapos, tojásdad képződmény, mint ahogy a Periféria sem zárt görbe. Tulajdonképpen egy kettős csigavonal, és a lakott bolygóknak legalább nyolcvan százaléka a Nagy Ágban helyezkedik el. A Terminus a spirális ág legkülső csücskén található, míg mi a másikon. Mert mi is a csigavonal ellenkező vége? A középpontja!

– De ez mind semmiség. Csupa véletlen és mellékes körülmény. A rejtvényt azonban nyomban megoldhatták volna, ha arra gondolnak, hogy Seldon társadalomtudós és nem fizikus volt, és ehhez a körülményhez idomítják a gondolkodásukat. Mert mit jelenthet egy társadalomtudós számára az „ellenkező vég”? Egy átellenes pontot talán a térképen? Nyilvánvaló, hogy nem. Csak a gépies gondolkodás jut erre az eredményre.

– Az Első Alapítvány a Periférián létesült, ahol az akkori Birodalom a leggyöngébb volt, civilizáló befolyása a legkisebb, s ahová a gazdagságának és kultúrájának jószerivel már a híre sem jutott el. És hol van a galaxis társadalmi ellenpólusa? Természetesen ott, ahol a Birodalom a legerősebb, civilizáló hatása a legnagyobb volt, s ahol gazdagsága és kultúrája a leginkább összpontosult.

– Vagyis itt! A központban! A Trantoron, a seldoni idők birodalmi központjában.

– És ez nem is lehetett másként. Hari Seldon azért hagyta hátra a Második Alapítványt, hogy megtartsa, továbbfejlessze és kiterebélyesítse azt a munkát, amit ő elkezdett. Ezt már ötven éve tudják, vagy legalábbis sejtik. De hol lehet ezt a feladatot a legeredményesebben elvégezni? Csakis a Trantoron, ahol Seldon csoportja is tevékenykedett, és évtizedek munkájának termését fölhalmozta. Aztán a Második Alapítvány rendeltetése az is volt, hogy megóvja a Tervet az ellenségtől. Ez sem volt titok. És hol volt a Terminus és a Terv számára a legnagyobb veszély forrása?

– Itt! Itt, a Trantoron, ahol a Birodalom háromszáz évig tartó haldoklásában is bírt még akkora erővel, hogy ha akarja, leszámolhatott volna az Alapítvánnyal.

– Aztán amikor – alig egy évszázada – a Trantort elfoglalták, földúlták, és a földig lerombolták, mi természetesen meg tudtuk óvni a főhadiszállásunkat, és az egész bolygón egyedül a Galaktikus Könyvtár és közvetlen környéke maradt sértetlen. Ezt a tényt is ismerték galaxisszerte, de még ez a mindennél világosabb utalás sem ütött szöget a fejükbe.

– Itt történt, hogy Ebling Mis felfedezett bennünket, és mi gondoskodtunk arról, hogy ne élje túl a fölfedezését. Evégett szükségesnek mutatkozott, hogy egy közönséges alapítványi lánnyal fékeztessük meg az Öszvér hallatlan mutáns hatalmát. Ha más nem, hát ez a dolog fel kellett volna hogy ébressze a gyanút az iránt a bolygó iránt, amelyen ez lezajlott… Itt kezdtük el tanulmányozni az Öszvért, és terveztük meg végső vereségét. Itt született Arcadia, és itt indult útjára az az eseményláncolat, amely végül is visszahelyezte jogaiba a Seldon-tervet.

– És senki sem látott keresztül a bennünket övező titok repedésein – mit repedésein: tátongó hézagain! –, mert Seldon a maga módján értelmezte „a másik véget”, ők viszont a saját észjárásuk szerint.

Az első szóló ajkán már régen elhalt a szó. Néma szoborként állt az ablak előtt, és tekintetét az égboltozat csodálatos ragyogására szögezte; a végtelen galaxisra, amely örökre megmenekült a veszélytől.

– Hari Seldon Csillagvégnek nevezte a Trantort – suttogta –, és ki vethet rá követ a költői képzeletnek ezért a játékáért? Valaha az egész világegyetemet erről a szikláról kormányozták; minden csillagnak itt fogták a gyeplőjét. „Minden út a Trantorra vezet, és itt végződik minden csillagközi út” – tartja a régi szólásmondás.

Tíz hónappal ezelőtt az első szóló még balsejtelmekkel eltelve szemlélte ugyanezeket a csillagokat – amelyek sehol sem rajzanak olyan sűrűn, mint annak az anyaghalmaznak a középpontjában, amelyet az ember galaxisnak nevez – ezúttal azonban józan megelégedettség honolt Preem Palver, az első szóló pirospozsgás arcán.

AZ ALAPÍTVÁNY-BIRODALOM-ROBOT-UNIVERZUM KRONOLÓGIÁJA

i. sz. 1887

Joseph Schwartz születése. [Kavics az égben]

i. sz. 1949

Egy baleset folytán Joseph Schwartz időutazást szenved el, mely a jövőbe repíti. [Kavics az égben]

i. sz. 1982

Susan Calvin születése. Lawrance Robertson megalapítja az Amerikai Robot és Gépember Rt.-t. [Én, a robot]

i. sz. 1996

Robbie gyártása. [Én, a robot]

i. sz. 1998

Rendelet születik, melynek értelmében New Yorkban robotok csak napközben tartózkodhatnak az utcán. [Robbie]

i. sz. 2002

Alfred Lanning bemutatja az első beszélő robotot. [Én, a robot]

i. sz. 2003

Susan Calvin diplomát szerez. [Én, a robot]

a XXI. század korai szakasza

Társadalmi és technikai reneszánsz bontakozik ki. Megkezdődik a Három Törvény alapján működő pozitronagyú robotok gyártása. 2003 és 2007 között a robotok használata a Földön csak tudományos kutatások céljára engedélyezett. A Földön a későbbiekben is csak kis számban gyártanak robotokat hétköznapi használatra az emberek Frankenstein-komplexusa miatt. A robotok igazi felhasználási területe a Naprendszer gyarmatosítása. Az Amerikai Robot számtalan alkalommal próbálja áttörni a társadalom ellenállását a robotokkal szemben, igen csekély sikerrel. [Robottörténetek]

i. sz. 2005

Az első Merkúr-expedíció. [Körbe-körbe]

i. sz. 2007

Robbie szétszerelése. [Én, a robot]

Susan Calvin az Amerikai Robotnak kezd dolgozni. [Én, a robot]

i. sz. 2008

Susan Calvin robotpszichológus lesz az Amerikai Robotnál. [Én, a robot]

i. sz. 2015

A második Merkúr-expedíció. [Körbe-körbe]

i. sz. 2021

Az Amerikai Robotnál véletlenül létrehoznak egy gondolatolvasó robotot. Telepatikus képessége miatt az Első Törvény teljesítése olyan dilemma elé állítja a robotot, melyet nem tud megoldani, ezért elpusztul. [Te hazug!]

i. sz. 2029

A Hiper Bázison NSZ-2 (Nesztor) típusú robotokat használnak a hiperatom-hajtóművel kapcsolatos kutatásokhoz. [Az eltűnt robot]

i. sz. 2031

A hiperatom-hajtómű kifejlesztése. [A kockázat]

Az első sikeres csillagközi (valójában galaxisközi) utazás. [A csillagokba!]

i. sz. 2032

Stephen Byerley New York polgármestere lesz. [Bizonyíték]

i. sz. 2032 után

Byerley és az újonnan létrehozott Gépek (pozitronagyak) irányítása mellett a Föld országai fokozatosan négy régióba tömörülnek. [Én, a robot]

i. sz. 2033

Susan Calvin vezető robotpszichológus lesz. [Rabszolga]

i. sz. 2037

Stephen Byerley regionális koordinátor lesz. [Én, a robot]

i. sz. 2044

A Föld régiói Szövetséget alkotnak. Az első világkoordinátor Stephen Byerley lesz. A Föld gazdaságának irányítását a négy régió egy-egy Gépe végzi összehangolt egységben. A Gépek az irányítást az Első Törvény szellemében végzik. A világ gazdasága stabilizálódik. [Én, a robot]

i. sz. 2048

Stephen Byerleyt másodszor is világkoordinátorrá választják. [Én, a robot]

i. sz. 2052

Susan Calvin megfogalmazza, hogy a Gépek a robotika Első Törvényét az egész emberiségre kiterjesztve alkalmazzák. [Az elkerülhető konfliktus]

Évezredekkel később ez a gondolat Daneel Olivaw Nulladik Törvényében kel életre.

i. sz. 2057

Susan Calvin nyugdíjba megy. [Én, a robot]

Utóda, Clinton Madarian kezdeményezésére új, intuitív robottípust fejlesztenek ki. [Női ösztön]

i. sz. 2058

Megjelenik „A robotika kézikönyvé”-nek 56. kiadása. [Én, a robot]

i. sz. 2062

Madarian intuitív robotja a csillagászati adatokból kikövetkezteti, hogy a Nappal szomszédos csillagok közül melyeknek van lakható bolygója. Madarian halála. [Női ösztön]

i. sz. 2062 után

A hipertéri utazás révén megindul az emberiség kirajzása a Földről. Az emberek magukkal viszik a káosz vírusát a csillagok közé. A robotok segítségével számos bolygó (az ún. Külső Világok) terraformálása, majd benépesítése közepette kialakul az ún. űrlakó kultúra. Az első űrlakó világ a Tau Ceti rendszerének egyik bolygója, melyet Új Földnek neveznek el. Később a nevét Aurorára változtatják. A Külső Világokon eleinte – a Földhöz hasonlóan –a robotokat csak igen korlátozott mértékben használják.

i. sz. 2064

Susan Calvin halála. [Én, a robot]

i. sz. 2068

Az első nanotechnológián alapuló organizmusok kifejlesztése. A nanoorganizmusok a nem földi bioszférák átalakításával felgyorsítják a gyarmatosított bolygók terraformálását. Teljes bioszférákat változtatnak lakható környezetté a betelepülő űrlakók számára. [Aurora]

i. sz. 2080 után

A Gépek, miután megteremtették a stabil gazdaságot, az Első Törvény értelmében megszüntetik tevékenységüket, melyet ettől a ponttól kezdve az emberiségre károsnak ítélnek. [… hogy engedelmességgel tartozol Neki, Aurora]

i. sz. 2120

Az Imbedded Technologies and Environmental Manipulors, Inc. megalapítása. A fejlett nanotechnológia aranykorát éli a Külső Világokon, és egyre több földi iparágban is megjelenik. A robotika komolyan profitál az extrém miniatürizálást és a biológiai folyamatok utánzását lehetővé tevő nanotechnológia alkalmazásából. [Aurora]

i. sz. 2160

Az Amerikai Robotnál véletlenül egy igen rugalmas agyú robotot készítenek. Andrew, a robot a Martin család tulajdonába kerül. [A két évszázados ember]

i. sz. 2180

Az Amerikai Robot ismét megpróbálja a robotokkal szembeni előítéletek lerombolását, de a földi társadalom ezúttal sem fogadja el a robotokat a mindennapi élet részeként. [… hogy engedelmességgel tartozol Neki]

i. sz. 2190

Andrew-t a világbíróság szabad robottá nyilvánítja. [A két évszázados ember]

i. sz. 2260

Andrew a fémtestét humanoid testre cserélteti. Később szervezetét a saját maga által tervezett protézisekkel fokozatosan egyre emberibbé alakíttatja. Kutatásainak köszönhetően a protetika tudománya óriásit fejlődik. [A két évszázados ember]

i. sz. 2359

Andrew – hogy emberré nyilvánítsák – pozitronagyában olyan változtatást hajt végre, hogy lassan meghaljon. [A két évszázados ember]

i. sz. 2360

Andrew-t emberré nyilvánítják. Andrew halála. [A két évszázados ember]

i. sz. 3100

Néhány űrlakó világon (főleg az legidősebb, stabil gyarmatokon) megjelenik egy új betegség, a mnemonikus járvány (más néven Burundi láz), mely az űrlakó bolygók terraformálásához használt nanoeszközök virulens mutációjának következménye. A mnemonikus járvány következtében az űrlakók nagy százaléka elfeledkezik népe származásáról és történelméről. [Aurora]

i. sz. 3871

Az Aurora, majd a többi űrlakó világ engedélyt kap a Földtől, hogy a mindennapi életben bevezethessék a robotokat. [Föld Anya]

i. sz. 3915

Nanoeszközök okozta járványok söpörnek végig a Földön és a Külső Világokon egyaránt. A nanojárványok forrását és kiindulási pontját nem sikerül megállapítani. A felelősség kérdése a Föld és az űrlakó világok közti feszültséghez vezet. A Föld lakói a járványok által kiváltott általános hisztéria közepette a nanotechnológia és a vele szorosan összefonódó robotika ellen fordulnak. A robotok alkalmazását igen jelentős mértékben korlátozzák a Földön. A járványok és a robotüldözés elől menekülve földlakók újabb hulláma vándorol ki a Külső Világokra. [Aurora]

i. sz. 3971

A Külső Világok korlátozzák a Földről történő kivándorlást. [Föld Anya]

i. sz. 4021

A reneszánsz mind a Földön, mind az űrlakó világokon a történelem első káoszkitörésébe torkollik. A túlnépesedett Föld háborús provokációja miatt a Külső Világok hadat üzennek az anyabolygónak. A bekövetkező ún. Háromhetes Háború (a Nagy Felkelés) során az űrlakók legyőzik a Földet, és a Külső Világokat független bolygókká nyilvánítják. A Földet teljesen elszigetelik, lehetetlenné téve az űrgyarmatokra való kivándorlást. [Föld Anya]

i. sz. 4021 után

A földlakók a következő évezred során a külvilág elől fémburokkal védett városokba (az acélbarlangokba) menekülnek. A city-kultúra felemelkedése, a hidroponika bevezetése és a robotok ipari szintű felhasználása a cityken kívül enyhíti a Föld népesedési és élelmezési gondjait. [Föld Anya]

A Földön és a Külső Világokon kifejlesztik a nanotechnológiát, és bevezetik számos területen. [Chimera]

kb. i. sz. 4050-4600

A Földön néhány, a nanoeszközökkel folytatott kísérlet rosszul sül el, és önfenntartó nanokolóniák kialakulásához vezet, melyek szervetlen paraziták formájában pusztítani kezdik környezetüket. Végül ezek az agresszív kolóniák kipusztítják önmagukat, és csupán néhány aberráns nanotörzs marad fenn. A földi kutatók megfejtik a nanojárványok rejtélyét, és kidolgoznak számos eredményes kezelési módszert, melyeknek köszönhetően a járványok elfogadható szintre szoríthatók vissza. Az űrlakók szintén sikeresen küzdenek a nanojárványok helybeli változatai ellen, mind számban, mind virulenciában csökkentve azokat. A kutatások eredményeképpen a Külső Világok orvosi és biológiai technológiája igen magas szintű fejlettséget ér el, megnövelve az űrlakók élettartamát, valamint csökkentve az életkorral járó problémákat. [Chimera, Aurora]

i. sz. 4620

Végigsöpör a mnemonikus járvány utolsó komoly hulláma néhány űrlakó bolygón. A járvány a fertőző betegségek utolsó megnyilvánulása a Külső Világokon. [Aurora]

kb. i. sz. 4664-4721

New York helyén felépül a fémburokkal fedett New York City. [Acélbarlangok]

i. sz. 4693

Rutilan Horder születése. [A Hajnal bolygó robotjai]

i. sz. 4722

Megkezdődik a Solaria (az ötvenedik és egyben az utolsó űrlakó világ) benépesítése a Nexonról. [A mezítelen nap]

Megindul a robotokat túlzott mértékben használó űrlakó kultúra lassú, szinte észrevehetetlen hanyatlása.

i. sz. 4750

A mnemonikus járvány immár egy jól uralható, szinte teljesen felszámolt betegség a Külső Világokon, egy társadalmi stigma, melynek elkapásához a hordozóval való közvetlen kontaktus szükséges. Egyes híresztelések, melyek szerint a betegséget a földlakók terjesztik, tovább szítják az egyébként is megbélyegzett földiekkel szembeni előítéleteket az űrlakók körében. [Aurora]

i. sz. 4822

A Solaria függetlenné válik a Nexontól. [A mezítelen nap]

i. sz. 4835

Az Imbedded Technologies and Environmental Manipulors, Inc.-ből létrejön az Imbitek. [Aurora]

i. sz. 4858

Han Fastolfe születése. [Acélbarlangok]

i. sz. 4938

Kelden Amadiro születése. [Robotok és Birodalom]

i. sz. 4963

Vasilia Fastolfe születése. [Robotok és Birodalom]

i. sz. 4975

Vasilia átprogramozza apja egyik robotja, Giskard Reventlov agyát, és ezzel véletlenül telepatikus képességgel ruházza fel anélkül, hogy rádöbbenne, mit tett. [Robotok és Birodalom]

i. sz. 4979

Elijah Baley születése. Lavinia Demachek születése. [Acélbarlangok, A Hajnal bolygó robotjai]

i. sz. 4989

Gladia születése. [Robotok és Birodalom]

i. sz. 4992

Gale Chassik születése. [Aurora]

i. sz. 4996

Az Űrváros létrehozása New York City mellett. [Acélbarlangok]

Az űrlakók unszolására a robotokat a földi városokon belül is alkalmazni kezdik. [Acélbarlangok]

i. sz. 4998

Han Fastolfe kidolgozza az „interszekciós analízis” matematikai módszerét, mely lehetővé teszi humanoid robotok gyártását. [A Hajnal bolygó robotjai]

i. sz. 5002

Elijah Baley és Jessie Navodny találkozása. [Acélbarlangok]

i. sz. 5005

Bentley (Ben) Baley születése. [Acélbarlangok]

i. sz. 5012

Kelden Amadiro megalapítja az Aurorai Robotikai Intézetet. [A Hajnal bolygó robotjai]

i. sz. 5021

Han Fastolfe aurorai robotszakértő és Roj Nemennuh Sarton szociológus-történész felismerik az űrlakó kultúra hanyatlását. Fastolfe-ék el akarják érni, hogy a Földről újabb bolygókat népesítsenek be, kevesebb robotot használva, mint az űrlakók. Ember formájú robotokat terveznek, hogy azok elvegyüljenek a földlakók között, és megismerjék gondolkodásukat. Az első humanoid robot Daneel Olivaw. Daneel és Elijah Baley találkozása. [Acélbarlangok]

i. sz. 5022

Elijah Baley és Daneel Olivaw egy bűntény miatt nyomoz a Solarián. Kiderítik, hogy a bűntény hátterében Jothan Leebig robotszakértő áll, aki pozitronagy-vezérelt űrhajókat akart építeni, hogy a betegesen emberkerülő solariaiak társadalmát megvédhesse minden potenciális külső támadástól. Leebig öngyilkos lesz. [A mezítelen nap]

Han Fastolfe befolyásos tagjává válik az aurorai kormánynak, erőteljesen támogatja az újabb földi kivándorlás ügyét. Aurorai ellenzői Kelden Amadiro vezetésével a Föld helyett az űrlakó világokról akarnak újabb bolygókat terraformálni, majd benépesíteni. [A Hajnal bolygó robotjai]

Földlakók egy csoportja Baley vezetésével próbálja megszokni az életet a zárt cityken kívül, hogy majd képesek legyenek új bolygók gyarmatosítására. [A Hajnal bolygó robotjai]

i. sz. 5023

Elijah segít Daneelnek megoldani egy vitát két űrlakó matematikus között. [Tükörkép]

i. sz. 5024

Amy Barone-Stein csatlakozik Baley emigrációra készülő csoportjához. [Strip Runner]

Baley az Aurorán nyomoz Daneel és Giskard Reventlov (telepatikus robot!) társaságában egy robot elpusztításának ügyében. A bűntény hátterében Fastolfe-nak és ellenzékének az új bolygók gyarmatosítása felett folytatott erőharca áll. Végül az Aurora (a Külső Világok vezetője) engedélyezi a Föld számára a gyarmatosítást, és technikai segítséget is nyújt hozzá. Giskard úgy gondolja, hogy a földieknek teljes egészében robotok nélkül kell az új világokat létrehozniuk, hogy elkerüljék az űrlakó kultúra sorsát. Giskardban felmerül, hogy ki kellene dolgozni egy, a jövő eseményeit előrejelző tudományt, a pszichohistóriát. [A Hajnal bolygó robotjai]

i. sz. 5026

Az Aurora támogatásával megindul az emberiség második kirajzása a Földről, teljes egészében robotok nélkül. Az első gyarmatosító csoport vezetője Ben Baley. Az elsőként terraformált, ún. telepes világ később a Baleyföld nevet kapja. A Földön a robotok használatának betiltását tervezik. [Robotok és Birodalom]

i. sz. 5028

A telepes világok száma már huszonnégy. A telepes és az űrlakó világok között egyre ellenségesebb a viszony. [Robotok és Birodalom]

i. sz. 5029

Elijah Baley áttelepül a Baleyföldre. [Robotok és Birodalom]

???

A robotok használatát betiltják a Földön. Ezzel együtt felszámolják a nanoeszközökön alapuló technológiákat is. Az egyik telepes bolygón létrehozzák Kynig Parapoyos, a fegyverkereskedő bűnszervezetének legális arculatát, a Hunter Groupot. A cég alapításának helye nem kerül nyilvánosságra. [Chimera, Aurora]

i. sz. 5058

Elijah Baley halála. [Robotok és Birodalom]

i. sz. 5101

Benen Yarick születése. [Mírage]

i. sz. 5132

A Church of Organic Sapiens megalapítása. [Chimera]

i. sz. 5162

Az Improvo Shipping and Storage társaság megalapítása. [Chimera]

i. sz. 5168

Sindra Lambid születése. [Robotok és Birodalom]

A Solaria és egy telepes társaság egyezsége alapján telepesek veszik birtokba a Cassus Thole-t, mely eredetileg a Solaria bányatelepe volt. A Solaria csupán egyetlen létesítményt tart fenn magának a bolygón, távol a telepes városoktól. [Chimera]

i. sz. 5171

Jerem Looms születése. Kiderül róla, hogy UPD-ben szenved. [Chimera]

i. sz. 5172

Az újszülötteket parazitaként megfertőző nanokolóniák okozta UPD vizsgálatára létrehoznak egy labort a Földön. A labort elnevezik Nova Levisnek. Később létrehoznak egy társlabort a Cassus Thole-on. Még később a Cassus Thole-t átkeresztelik Nova Levisre. [Chimera]

i. sz. 5173

A Cassus Thole-on létrehozzák a Nova Levis társlaboratóriumát. A laborban Kynig Parapoyos emberei titokban új fertőző ágensek és ellenszereik kifejlesztésén dolgoznak. A kórokozókat és a gyógyszereket a bolygó lakosságán kezdik tesztelni az emberek tudta nélkül. Céljuk, hogy az új kórokozókkal a frissen gyarmatosított telepes bolygók lakosságát megfertőzzék, majd az ellenszerek eladásával óriási profitot termeljenek. Később a bolygó nevét Nova Levisre változtatják. Parapoyos bűnszervezete révén a bolygó fokozatosan az illegális kereskedelem melegágyává válik. [Aurora]

i. sz. 5174

Rega Looms értesül róla, hogy Jerem meghalt. [Chimera]

i. sz. 5175

Szerte a Földön számos helyen gyermekek tűnnek el, köztük UPD-sek is. Ree Wenithal nyomozni kezd az ügyben. A gyermekek teljes titokban a Nova Levisre kerülnek, ahol Parapoyos kutatói kiborgokat próbálnak létrehozni belőlük. [Chimera, Aurora]

i. sz. 5176

A földi Nova Levis labor komolyan kutatni kezdi a szerves-szervetlen szimbiózis gyakorlati alkalmazhatóságát. [Chimera]

i. sz. 5178

Ree Wenithal a gyermekrablásokat a Nova Levis laborig tudja nyomon követni. Ekkor leállíttatják vele a nyomozást. [Chimera]

i. sz. 5180

A Nova Levis labort felszámolják. [Chimera]

i. sz. 5182

Rega Looms a Church of Organic Sapiens igazgatója lesz. Gale Chassikot kinevezik a Solaria földi nagykövetévé. [Chimera]

i. sz. 5183

D. G. Baley születése. [Robotok és Birodalom]

i. sz. 5191

Derec Avery és Ariel Burgess megakadályozzák, hogy dr. Avery, az őrült aurorai tudós, a Robotváros alapítója újabb robotvárosok építésével uralma alá hajtsa a galaxist.

i.sz. 5195

Az Aurora és a Föld kapcsolatában enyhülés következik be. [Chimera]

i. sz. 5197

Miután diplomát szerzett a Calvin Intézetben, Ariel Burgess az Intézet összekötője lesz az Aurora földi nagykövetségén. Derec Avery engedélyt kap a földi kormánytól, hogy egy pozitronikus kutatólabort működtessen a bolygón Phylaxis néven. Derec fontos szerepet tölt be az űrlakók próbálkozásában, hogy a robotokat ismét bevezessék a földi citykben. [Aurora]

i. sz. 5198

Aurorai járőrök ellenőrzik a Tiberius földi csempészhajót, melyről kiderül, hogy solariai pozitronszakértőket és genetikusokat szállít a Nova Levisre. A Nova Levis nem járul hozzá, hogy az ügyben nyomozást végezzenek a bolygón. Derec Avery megépít egy robotot, Bogardot. Bogard agya annyira rugalmasan kezeli a Három Törvényt, hogy testőrként képes működni a pozitronikus összeomlás veszélye nélkül. [Chimera]

i. sz. 5199

Clar Eliton földi szenátor találkozóra hívja az űrlakó és a telepes világok diplomatáit, hogy tárgyaljanak a robotok ismételt bevezetéséről a Földön és a telepes űrkereskedelemben; közben titokban merényletet szervez a küldöttek ellen, melynek célja a robotok végleges lejáratása. A merénylet után a Külső Világok diplomatáinak jelentős része elhagyja a Földet. [Mirage]

Egy, a Nova Levist elhagyó csempészhajó tüzet nyit egy földi járőrhajóra. A Föld blokádot von a Nova Levis köré. [Chimera]

i. sz. 5200

Ismeretlenek meggyilkolnak egy csoport embert, akik illegálisan próbálnak emigrálni a Földről a Nova Levisre. A nyomozás szálai a Solariához és a Nova Levishez vezetnek. Előkerül Jerem Looms, akiből Gamelin néven kiborgot csináltak. [Chimera]

i. sz. 5201

Derec Avery és Ariel Burgess kinyomozzák, hogy Kynig Parapoyos, a fegyverkereskedő kiborgokat állít elő a Nova Levisen. Kiderül, hogy Parapoyos nem más, mint Gale Chassik. A Nova Levis kiborgjai elpusztítják Chassikot. A bolygót konszolidálják. [Aurora]

i. sz. 5202

Az önállósult Bogard irányítása alá vonja Parapoyos szervezetét. Bogard az űrlakó robotok egy jelentős csoportjával egyetértésben elindít egy tervet, melynek célja, hogy az űrlakók elszigetelődjenek, és végül kihaljanak. A döntést azzal magyarázzák, hogy a különböző mutáns nanoformákkal való évezredes együttélés az űrlakókat genetikailag olyan mértékben megváltoztatta, hogy valójában új fajjá váltak; a Homo sapiens sapiens szolgálatára felesküdött robotok viszont nem szolgálhatnak két gazdát. [Aurora]

i. sz. 5217

Kelden Amadiro és társai vereségük miatt bosszúból nukleáris erősítőket kezdenek elhelyezni a Földön. [Robotok és Birodalom]

i. sz. 5222

Han Fastolfe halála. A Föld– és telepesellenes mozgalom erősödik az Aurorán. A Solaria lakossága eltűnik. A telepes világok száma és ereje gyorsan növekszik. Daneel és Giskard megfogalmazzák a robotika Nulladik Törvényét. Rájönnek, hogy szükségük lesz egy működő pszichohistóriára, hogy a történelmet a Nulladik Törvényhez hűen irányítani tudják. Amadiróék bekapcsolják a nukleáris erősítőket, melyek hatására a Föld fokozatosan radioaktívvá és lakhatatlanná válik. Giskard hagyja, hogy megtegyék, úgy gondolkodva, hogy a Föld lakhatatlanná tétele felgyorsítja a telepesek kirajzását, és az emberiség javát szolgálja hosszú távon. Döntése azonban olyan belső konfliktust okoz a Nulladik és az Első Törvény között, mely végül Giskard halálához vezet. Giskard felruházza Daneelt telepatikus képességeivel, majd működésképtelenné válik és elpusztul. [Robotok és Birodalom]

A telepesek kirajzása hatalmas méreteket ölt: elkezdődik a Nagy Diaszpóra (a végső kivándorlás). A telepesek mindenhová magukkal viszik a káosz vírusát. [Az Alapítvány győzelme]

???

Amadiro elkészíti R. Plussixet. [Alapítvány és káosz]

???

A robotok többsége két táborra szakad. A Daneel által vezetett „giskardi” robotok a Nulladik Törvény „vallását” követik. A többiek – a „calvini” robotok, köztük Plussix is – úgy vélik, a Nulladik Törvény értelmében beleártani magukat az emberek dolgaiba nem más, mint lázadás. Robot-polgárháború kezdődik, a lakhatatlanná váló Földről menekülő emberek legnagyobb része számára észrevétlenül. Közben – aurorai parancsokat követve – robothajók flottái kezdik járni a Galaxist a terjeszkedő telepesek előtt, hogy terraformálják és gyarmatosításra előkészítsék a bolygókat. Tevékenységüknek számos nem intelligens földönkívüli faj, néhol egész ökoszisztémák esnek áldozatul. Némelyik bolygón idegen civilizációk összeomlása után fennmaradt számítógép-kultúrákat pusztítanak el. E civilizációk lényei, a mémek a Galaxis magjába menekülnek. [Az Alapítvány félelme, Alapítvány és káosz]

i. sz. 5287

Fredda Leving születése. [Kalibán]

i. sz. 5292

Davirnik Gidi halála. [Kalibán]

i. sz. 5296

Ottley Bissal születése. [Kalibán]

i. sz. 5321

Az Inferno űrlakó bolygót ökológiai és társadalmi katasztrófa fenyegeti. Chanto Grieg, a bolygó új kormányzója az ökológiai katasztrófa elhárítására telepes szakemberek segítségét kéri a bolygó újra-terraformálásához. [Kalibán]

i. sz. 5322

Gubber Anshaw feltalálja a gravitonagyat, mely a pozitronagynál gyorsabb, és működésének nem feltétele a robotika Három Törvénye. A társadalmi katasztrófa elkerülésére Fredda Leving az eddigieknél nagyobb szabadságot és rugalmasságot biztosító Új Törvényekkel működő, gravitonagyú robotokat gyárt. Az Új Törvények helyességének tesztelésére megépíti Kalibánt, a Törvény Nélküli robotot. [Kalibán]

i. sz. 5323

Chanto Grieget meggyilkolják. Alvar Kresh lesz az Inferno új kormányzója. Ottley Bissalt megmérgezik. Egyértelművé válik, hogy az Új Törvények alkalmazása a robotikában kudarcra van ítélve. Megkezdődik az Inferno újra-terraformálása. [Inferno]

i. sz. 5325

Alvar Kresh és Fredda Leving összeházasodnak. [Utópia]

i. sz. 5328

A teljesen stabil ökoszisztéma elérése érdekében az Inferno felszínére irányítanak egy jégüstököst. Az űrlakók és a telepes terraformálók kultúrájának összeolvadása megakadályozza a társadalom összeomlását. [Utópia]

???

A csillagközi robot-polgárháború hulláma eléri az Infernót. Az új törvényes robotok többségét elpusztítják; egy részük elrejtőzik. [Az Alapítvány győzelme]

???

Daneel és követői jelentős szerepet játszanak bizonyos Kódolási Törvények létrejöttében, melyek megszabják a gépi intelligenciák értelmi fejlettségének megengedhető felső határát. Ennek köszönhetően a későbbiekben a telepes társadalmakban nem merül fel a robotok gyártásának gondolata. Ez a fel-fellobbanó káosz megakadályozására szolgáló fékező mechanizmusok egyike. [Az Alapítvány félelme]

kb. i. sz. 7000 = kb. G. K. E. 6000 (Galaktikus Kor Előtt)

A Trantor benépesítésének kezdete. [Az Alapítvány félelme]

kb. i. sz. 9000 = kb. G. K. E. 4000

Daneel és társai finoman manipulálni kezdik a Trantort és néhány szomszédos királyságot, hogy azok egymással szövetségre lépve kikristályosítsák egy, az emberiség biztonságát szavatoló majdani galaktikus birodalom magvát. [Az Alapítvány győzelme]

G. K. E. 1960

Tyrann betelepítése. [A csillagok, akár a por]

G. K. E. 1260-1250

A Tyrann uralma alá hajtja a Csillagköd-királyságokat. [A csillagok, akár a por]

G. K. E. 1223

Biron Farrill születése. [A csillagok, akár a por]

G. K. E. 1220

A tirannok V. Hinriket választják a Rhodia igazgatójává. [A csillagok, akár a por]

G. K. E. 1200

A Hinriad család által vezetett a Rhodia és a Csillagköd-királyságok lerázzák magukról a Tyrann uralmát, és újra felfedezik a demokráciát. [A csillagok, akár a por]

A Sark bolygó betelepítésének kezdete. [Az űr áramlatai]

???

Az űrlakó világok önmagukba zárkóznak, és az évezredek folyamán lassan kihalnak. Az Aurora lakóinak maradéka a felnövekvő Trantorra költözik, a Mycogen szektorba. A telepes kultúra benépesíti a Galaxist. Daneel és követői működésbe léptetnek néhány fékező mechanizmust (a társadalmi amnéziát, az agylázat, a giskardi tudatbefolyásoló adókat), hogy elejét vegyék a káoszkitöréseknek. Ezek eredményeként az emberi elme és társadalom, valamint a technikai fejlődés évezredeken keresztül stagnál. Az emberek és robotok néhány csoportja (köztük a Maserd család) próbál küzdeni az amnézia ellen, Daneelék azonban idővel a többségük fölé kerekednek. A robotok léte feledésbe merül, azonban egy apró embercsoport titokban tovább tevékenykedik „eretnek” robotok társaságában. [Az Alapítvány győzelme]

kb. G. K. E. 1000

Daneel majmokat telepít a Földről a Panucopiára. A Panucopián genetikai kísérletekbe kezd, melyek célja, hogy a majmokból kifejlessze az emberiség egy új, a Nulladik Törvénnyel jobban felügyelhető változatát. A kísérletek sikertelenek. [Az Alapítvány félelme, Az Alapítvány győzelme]

G. K. E. 700

Az öt világból álló Trantori Köztársaság növekedni kezd; később Trantori Államszövetség, majd Trantori Birodalom lesz belőle. Daneel a „humanika törvényeinek” korai változatával (a pszichohistória egy kezdetleges formájával, melyet Giskarddal dolgozott ki, irányítja. [Az űr áramlatai]

A Sark lakosai felfedezik a Florina természeti kincsét, a kyrtet. Uralmuk alá hajtják a Florinát, és a kyrt kiaknázásával a következő évszázadok során rendkívül gazdaggá teszik a Sarkot. [Az űr áramlatai]

???

Az emberiség eredete az ismeretlenség homályába vész, a Föld a sok millió lakott bolygó egyikévé válik.

G. K. E. 200

A Galaxis lakott világainak fele már a Trantori Birodalom része; a Trantor a Galaktikus Birodalommá válás küszöbén áll. A Trantor titokban pénzzel támogatja a Sark bolygó gazdasági elnyomása alatt élő Florina lázadását. [Az űr áramlatai]

kb. G. K. E. 180

Az Ophiucus civilizált világai barbárságba süllyednek. [Kavics az égben]

G. K. 1 (= kb. i. sz. 13 000; kb. 8000 évvel a Nagy Diaszpóra kezdete után)

A Trantori Birodalom Galaktikus Birodalommá válik. Első császára I. Frankenn, a Kamble-dinasztiából. A galaktikus időszámítás (Galaktikus Kor = G. K.) kezdete.

G. K. 750

A Föld második lázadása a Birodalom ellen. [Kavics az égben]

G. K. 771

Affret Shekt születése. [Kavics az égben]

G. K. 772

Grew születése. [Kavics az égben]

G. K. 775

II. Stannel uralkodásának kezdete. [Kavics az égben]

G. K. 777

II. Stannel hatalmának fitogtatásával zavargást provokál Washennben, a Földön (a Föld harmadik lázadása a Birodalom ellen). II. Stannel merénylet áldozata lesz. Edard kerül a császári trónra, és békés eszközökkel konszolidálja a helyzetet a Földön. [Kavics az égben]

kb. G. K. 780-790

Polgárháború a Galaktikus Birodalomban. [Kavics az égben]

G. K. 787

Lord Ennius születése. [Kavics az égben]

G. K. 792

Bel Arvardan születése. [Kavics az égben]

G. K. 817

Földi kutatók Izolálják a közönséges láz vírusát. [Kavics az égben]

G. K. 827

Joseph Schwartz érkezése a múltból időutazásának végén. A radioaktív Föld lakosságának egy része a Birodalom elleni lázadásra készül biológiai fegyverrel (a káosz vírusának egy igen agresszív fajtájával). A lázadás – Schwartz, valamint Daneel ügynöke, R. Gornon Vlimt tevékenysége révén – meghiúsul. Birodalmi segítséggel megpróbálják a Föld radioaktív talaját egészségesre cserélni, majd a vállalkozás megakad. [Kavics az égben, Az Alapítvány győzelme]

kb. G. K. 900

A lakhatatlanná vált Föld kiürítése. [Az Alapítvány győzelme]

Az Alpha bolygó kolóniájának megalapítása. [Alapítvány és Föld]

G. K. 975

Egy intelligens idegen faj felfedezése egy sivatagbolygón. Az idegeneket a Cepheus 18-ra telepítik. [Zsákutca]

G. K. 978

A Cepheus 18-ra telepített lények rejtélyes módon eltűnnek a Galaxis határain túlra. Szökésükben a Birodalom egyik hivatalnoka nyújt segítséget. [Zsákutca]

kb. G. K. 2000

Daneel Olivaw és R. Yan Kansarv robotépítő és –javító bázist hoznak létre az Eoson. [Alapítvány és káosz]

Nagy Ruellis létrehozza az öt stabil társadalmi osztályon alapuló paternalisztikus kormány működési alapjait, tovább növelve a társadalom stabilitását a káosszal szemben. Ez is egyike Daneel fékező mechanizmusainak. [Az Alapítvány győzelme]

kb. G. K. 3000

Voltaire és Johanna ősi személyiség-szimulációk nyilvános vitája a gépi intelligenciáról egy káoszkitörés során. [Az Alapítvány félelme]

A calvini robotok támogatásával Shoree-Harn császárnő kerül a Birodalom trónjára; sikertelenül próbál új időszámítást bevezetni és feloldani a társadalom merevségét. [Alapítvány és káosz]

kb. G. K. 7000

A Daciai-dinasztia uralkodik a Birodalom felett. [Az Alapítvány előtt]

G. K. 8045-8068

Egy háromszáz szerzőből álló bizottság összegyűjti és kötetekbe rendezi a Halhatatlanokkal kapcsolatban fellelhető összes mesét és legendát. [Alapítvány és káosz]

G. K. 8789

Új reneszánsz kezdődik a Lingane bolygón. [Az Alapítvány győzelme]

G. K. 8797

A Lingane reneszánsz káoszba torkollik. [Az Alapítvány győzelme]

G. K. 9600

Globalista mozgalom a Heliconon. [I. Cleon]

kb. G. K. 10 050-10 092

VI. Agis uralkodása. [Wanda Seldon]

kb. G. K. 10 250

VI. Loris uralkodása. [A generális]

kb. G. K. 11 060

A Huylen betelepítése. [Alapítvány és káosz]

G. K. 11 865

Dors Venabili humanoid robot megépítése az Eos bázison. [Az Alapítvány félelme]

kb. G. K. 11 867

Az egyetlen extragalaktikus emberi kolónia feladása a Nagy Magellán Felhőben. Az esettel kapcsolatos minden adatot zárolnak. [Alapítvány és káosz]

G. K. 11 953

Mycelium Hetvenkettő születése. [Az Alapítvány előtt]

G. K. 11 956

A zeoni felkelés. [A polgármesterek]

kb. G. K. 11 968

Daneel genetikai kísérleteket végez néhány csoport emberen, melynek eredménye a pszichohistória kidolgozására alkalmas Hari Seldon „megformálása”, valamint a mentalisták felbukkanása. [Az Alapítvány győzelme]

G. K. 11 980

IV Mannix kerül a Trantor Mynek szektorának polgármesteri posztjára. [Az Alapítvány előtt]

G. K. 11 988

Hari Seldon és I. Cleon születése. [Az Alapítvány előtt]

Daneel Olivaw tudja, hogy a Birodalom – részben a gyakorivá váló káoszkitörések hatására – fokozatosan destabilizálódik. Mint vezérkari főnök, majd mint első miniszter egyre aktívabban kénytelen közreműködni kormányzásban, hogy a stabilitást a Nulladik Törvény értelmében biztosítsa.

G. K. 11 990

Joramis Palver születése. [Wanda Seldon]

G. K. 11 999

Yugo Amaryl születése. [I. Cleon]

G. K. 12 008

Raych születése. [Előjáték az Alapítványhoz]

G. K. 12 010

Daluben halála. I. Cleon trónralépése. [Az Alapítvány előtt]

G. K. 12 012

Tamwile Elar születése. [Wanda Seldon]

G. K. 12 017

A Madder Losson új reneszánsz bontakozik ki. [Alapítvány és káosz]

G. K. 12 018

Hari Seldonban felötlik a pszichohistória gondolata. [Wanda Seldon]

G. K. 12 020

Hari Seldon előadást tart a pszichohistória elméletéről. Daneel ráveszi Seldont, hogy próbáljon gyakorlati tudományt létrehozni a pszichohistóriából, mely kiutat mutathat a Birodalom válságából. Eto Demerzel első miniszter szerepében Daneel minden támogatást megad Seldonnak a munkájához. Dors Venabili Seldon felesége lesz. Fiukká fogadják Raychot. Seldon és Yugo Amaryl hozzákezdenek a pszichohistória kidolgozásához. [Az Alapítvány előtt]

G. K. 12 023

Bor Alurin születése. [Wanda Seldon]

G. K. 12 025

Laskin Joranum elégedetlenségi mozgalmat indít el a Trantoron. [Wanda Seldon]

G. K. 12 028

A calvini robotok egy csoportja R. Plussix vezetésével a Trantorra költözik. Birtokába jutnak számos történelmi dokumentumnak, valamint Voltaire és Johanna szimeknek. Eljuttatják a szimeket a Sark bolygóra (ahol új reneszánsz kezdődött), hogy Daneel munkáját nehezítsék. [Alapítvány és káosz]

Seldon segít az első miniszteri posztra pályázó Laskin Joranumot eltávolítani a politikából. Demerzel (Daneel) lemond első miniszteri posztjáról. I. Cleon Seldont nevezi ki Daneel helyére. [Eto Demerzel]

Voltaire és Johanna bejutnak a trantori számítógéphálózatba, ahol mémekkel találkoznak. A mémek – hogy a robotokon bosszút álljanak otthonaik elpusztítása miatt – fellázítják a korlátozott intelligenciával rendelkező gépagyúakat, melyek Daneel sok robottársát megölik. A mémek visszaköltöznek a Galaxis magjába. A reneszánsz a Sarkon lassan káoszba torkollik. [Az Alapítvány félelme]

G. K. 12 032

Nikolo Pas azt állítja, felfedezte, hogy a Sterradon mesterséges lények, robotok épültek be az állam gépezetébe, és lázadást akarnak szítani. A hírek hatására elszabaduló hisztéria közepette Pas ötvenmilliárd embert mészároltat le a Sterradon és a szomszédos bolygókon. [Alapítvány és káosz]

G. K. 12 037

A Madder Loss új reneszánszának összeomlása megrázza a galaktikus társadalmat. A Trantor Dahl szektorában elkezdik az eddigi legmélyebb hőkút kiásását. [Alapítvány és káosz]

G. K. 12 038

I. Cleon halála. [I. Cleon]

Katonai junta kerül hatalomra. Seldon lemond első miniszteri posztjáról. [Dors Venabili]

G. K. 12 040

Raych Seldon és Manella Dubanqua házasságából megszületik Wanda Seldon. [Dors Venabili]

G. K. 12 044

Tamwile Elar csatlakozik Seldon kutatócsoportjához. [Dors Venabili]

Rial Nevas születése. [Wanda Seldon]

G. K. 12 045

Cinda Monay csatlakozik Seldon kutatócsoportjához. [Dors Venabili]

G. K. 12 048

Tamwile Elar megpróbálja eltávolítani Seldont a Pszichohistóriai Program éléről. Dors megöli Elart, de közben működésképtelenné válik. [Dors Venabili]

Dors Venabili „halála”. [Dors Venabili]

Daneel az Eos bázisra viszi Dorsot javításra. [Alapítvány és káosz]

A junta bukása. [Dors Venabili]

XIV Agis bábcsászár kerül a trónra. A tényleges hatalom a Közbiztonsági Bizottság kezébe kerül, melynek vezetője Linge Chen főbiztos. [Wanda Seldon]

G. K. 12 049

Nikolo Pas halála. [Alapítvány és káosz]

G. K. 12 050

I. Klayus születése. [Alapítvány és káosz]

G. K. 12 051

Klia Asgar születése. [Alapítvány és káosz]

G. K. 12 052

Raych és Manella második gyermeke, Bellis Seldon születése. Hari Seldon rájön, hogy Wanda mentális képességekkel rendelkezik. Próbál felkutatni más mentalistákat is, egyelőre sikertelenül. A Birodalomban az általános hanyatlás jelei mutatkoznak. [Wanda Seldon]

G. K. 12 053

Jeni Cuicet születése. [Az Alapítvány győzelme]

G. K. 12 054

A pszichohistória egyenletei egyértelműen mutatják, hogy a Birodalom össze fog omlani. Seldon kidolgoz egy tervet, hogy megmentse az emberiség tudását, és létrehozzon az Alapítvány révén egy Második Birodalmat. Yugo Amaryl meghal. [Wanda Seldon]

G. K. 12 057

Elkészülését követően a Dahl szektor új hőkútja beomlik, százezrek halálát okozva. [Alapítvány és káosz]

G. K. 12 058

Raych, Manella és Bellis a Santannira költöznek, ahol új reneszánsz bontakozik ki. Anacreon provincia függetlenedni akar a Birodalomtól. Seldon megtalálja az Alapítvány elhelyezésére alkalmas helyet: a Terminust, a Galaxis Perifériáján. A Santannin zavargások törnek ki. Raych meghal a káoszkitörésben. Családja eltűnik az űrben. Stettin Palver mentalista csatlakozik a Seldon-tervhez, majd Bor Alurin. A mentalistákból majdan létrejön a Második Alapítvány. A Közbiztonsági Bizottság figyelni kezdi Seldont. [Wanda Seldon]

G. K. 12 062

Vara Liso tudomást szerez a robotok létezéséről. Információja nyomán Farad Sinter a robotokra kezd vadászni. [Alapítvány és káosz]

G. K. 12 066

Kale csillaga szupernóvává válik. [Alapítvány és káosz]

G. K. 12 067 = A. K. 1

XIV. Agis eltávolítása óta I. Klayus ül a császári trónon, de a hatalom továbbra is a Közbiztonsági Bizottság kezében van. Lodovik Trema giskardi robot véletlenül felszabadul a Három Törvény kötelmei alól. Megkérdőjelezi a Nulladik Törvény helyességét, valamint azt, hogy az emberek véleményét nem kérik ki saját jövőjükkel kapcsolatban. A calvini robotok rá akarják venni Seldont, hogy adja fel tervét, mivel tudják, hogy Daneel a történelem irányítására használná. R. Plussix halála. Gaal Dornick csatlakozik a Seldon-tervhez. A Közbiztonsági Bizottság Seldon csoportját (a leendő Első Alapítványt) a Terminusra száműzi. Farad Sinter katonái felszámolják a calvini robotok bázisát. Lodovik újra csatlakozik Daneelhez. A Második Alapítvány elrejtőzik a Csillagvégen. Az alapítványi időszámítás kezdete (Alapítványi Kor = A. K.) [Alapítvány és káosz]

Leyel Forska eredetkutató csatlakozni akar az Alapítványhoz, Seldon azonban nem járul hozzá. [The Originist]

G. K. 12 068 = A. K. 2

Semrin bábcsászár uralma. Az Első Alapítvány (mely többségében gyakorlati szakemberekből és családjaikból áll) a Terminusra vonul száműzetésbe, és elkezdi összeállítani az Encyclopedia Galacticá-t. Daneel hozzákezd egy csoporttudat, a Gaia felépítéséhez mentalisták segítségével. A Nulladik Törvénynek engedelmeskedve Daneelék elpusztítják az amnézia ellen létrehozott ősi archívumok millióit. A Ktlina új reneszánsza káosszá omlik össze. Daneel tilalma ellenére R. Gornon Vlimt időutazásra akarja küldeni Seldont, hogy az a jövőben ellenőrizhesse pszichohistóriája működését és Daneel tervének helyességét. Daneel elpusztítja Gornont. Mors Planch (és Biron Maserd is?) a jövőbe utazik. Lodovik és Dors szakítanak Daneellel. [Az Alapítvány győzelme]

G. K. 12 069 = A. K. 3

Hari Seldon halála. Leyel Forska csatlakozik a Második Alapítványhoz. Linge Chen főbiztos meghal, helyét a Közbiztonsági Bizottságban Rom Divart veszi át. Divart a hatalom megszilárdítása érdekében főleg a Trantorral és környezetével foglalkozik. Megkezdődik a Birodalom Perifériájának lemorzsolódása. [The Originist]

A. K. 14 (G. K. 12 080)

Yohan Lee születése. [A polgármesterek]

A. K. 18 (G. K. 12 084)

Salvor Hardin születése. [A polgármesterek]

A. K. 50 (G. K. 12 116)

Az Anacreon független királysággá nyilvánítja magát, elszakítva ezzel a Terminust a Birodalomtól. Seldon hologramja a terminusi Időkriptában elmondja az Alapítvány valódi célját. Az Anacreon katonai támaszpontot hoz létre a Terminuson, hogy bekebelezze a bolygót. [Az enciklopédisták]

A Terminus tudományos segítséget kezd nyújtani a környező királyságoknak, hogy távol tartsa őket magától. [A polgármesterek]

A. K. 65 (G. K. 12 131)

Lepold születése. [A polgármesterek]

A. K. 80 (G. K. 12 146)

Az Alapítvány elhárítja az anacreoni fenyegetést, majd egyezményt köt a környező királyságokkal a békés egymás mellett élésről. [A polgármesterek]

Az Alapítvány egyre fejlettebb iparcikkekkel kereskedik a Periférián. Folyamatosan növekvő gazdasági befolyása mellett a vallás erejét is felhasználja helyzete megszilárdításához. [A kereskedők]

A. K. 105 (G. K. 12 171)

VI. Stannell halála. [A kalmárfejedelmek]

A. K. 135 (G. K. 12 201)

Az Alapítvány kiterjeszti befolyását az Askone-ra. [A kereskedők]

A. K. 155 (G. K. 12 221)

Az Alapítvány befolyási övezetével szomszédos Korell Köztársaságban birodalmi atomfegyverek bukkannak fel. [A kalmárfejedelmek]

A. K. 158 (G. K. 12 224)

A Korell Köztársaság hadat üzen az Alapítványnak. [A kalmárfejedelmek]

A. K. 161 (G. K. 12 227)

Háromévnyi, többnyire gazdasági háború után a korelli gazdaság összeomlik, a Korell az Alapítvány részévé válik. [A kalmárfejedelmek]

Bel Riose születése. [A generális]

A. K. 170 (G. K. 12 236)

II. Cleon a Birodalom császára lesz. [A generális]

A. K. 185 (G. K. 12 251)

Bel Riose birodalmi kadét megment két űrhajót a pusztulástól a Lemul Rajnál. Jutalmul előléptetést kap. Később tábornokká léptetik elő. [A generális]

A. K. 195 (G. K. 12 261)

A II. Cleon uralkodása alatt álló Birodalom fellendülőben van. Bel Riose birodalmi tábornok hadjáratot indít az Alapítvány ellen. [A generális]

A. K. 196 (G. K. 12 262)

Riose jelentős nagyságú területeket foglal el. II. Cleon – félve egy túl erős hadvezér trónfosztási kísérletétől – visszahívja Riosét és flottáját. [A generális]

A. K. 210 (G. K. 12 276)

II. Cleon uralkodásának vége. [A generális]

A. K. 230 (G. K. 12 296)

Lathan Devers halála. [Az Öszvér]

A. K. 245 (G. K. 12 311)

IX. Dagobert születése. [Az Öszvér]

A. K. 251 (G. K. 12 317)

Franssart Darell születése. [Az Öszvér]

A. K. 267 (G. K. 12 333)

Han Pritcher születése. [Az Öszvér]

A. K. 270 (G. K. 12 336)

A Birodalom maradéka felett VIII. Dagobert uralkodik. A lázadó Gilmer seregei elfoglalják és feldúlják a Trantort. VIII. Dagobert és fia a Delicassra menekül. Yokim Sarns Első Szóló és a Második Alapítvány megvédi a Galaktikus Könyvtárat, majd fegyverszünetet kötnek Gilmerrel. [Trantor Falls]

A. K. 283 (G. K. 12 349)

Az Öszvér születése a Gaián. [Az Öszvér keresi a Második Alapítványt]

A. K. 293 (G. K. 12 359)

Han Pritcher csatlakozik a katonasághoz. [Az Öszvér]

A. K. 303 (G. K. 12 369)

Az Öszvér elhagyja a Gaiát, és mentális képességeit felhasználva hozzákezd, hogy meghódítsa a Galaxist. [Az Öszvér]

A. K. 310 (G. K. 12 376)

A IX. Dagobert császár uralma alatt álló Birodalom húsz mezőgazdasági világra zsugorodott, fővárosa Neotrantor. Az Alapítvány jelentős erővé vált. Az Öszvér legyőzi az Alapítványt, kisiklatva a Seldon-tervet. Ebling Mis a Második Alapítvány nyomára bukkan. Bayta Darell lelövi Mist, mielőtt az elmondhatná az Öszvérnek a Második Alapítvány rejtekhelyét. [Az Öszvér]

Az Öszvér a meghódított területekből létrehozza a Világok Szövetségét, és kutatni kezd a Második Alapítvány után. [Az Öszvér keresi a Második Alapítványt]

A. K. 315

A Második Alapítvány tagjai mentálisan áthangolják az Öszvér agyát, aki felhagy a további terjeszkedéssel és a Második Alapítvány kutatásával. [Az Öszvér keresi a Második Alapítványt]

A. K. 320

Az Öszvér meghal. Az Alapítvány visszanyeri korábbi erejét, de egyre komolyabban kezd foglalkozni az eddig elhanyagolt mentális tudományokkal, tovább veszélyeztetve a Seldon-tervet. [Az Alapítvány keresi a Második Alapítványt]

A. K. 347

Pelleas Anthor születése. [Az Alapítvány keresi a Második Alapítványt]

A. K. 351

Preem Palver Első Szóló lesz. [Az Alapítvány keresi a Második Alapítványt]

A. K. 362

Arcadia Darell születése. [Az Alapítvány keresi a Második Alapítványt]

A. K. 376

Az Alapítvány a Második Alapítvány után kezd kutatni, félve annak tudatbefolyásoló irányításától. A Kalgan háborút indít az Alapítvány ellen. [Az Alapítvány keresi a Második Alapítványt]

A. K. 377

Az Alapítvány legyőzi a Kalgant. Az Alapítvány – megtalálva a Második Alapítvány csalétkét – abbahagyja a kutatást. A Második Alapítvány tovább folytatja munkáját a Trantoron (a Csillagvégen) megbújva. [Az Alapítvány keresi a Második Alapítványt]

???

Az immár bolygólénnyé vált Gaia egyre aktívabban figyeli az Alapítványok ténykedését.

A. K. 443

Arcadia Darell halála. [Az Alapítvány keresi a Második Alapítványt]

???

A mentalikai kutatások eredményei nyomán az Alapítvány egyre közelebb jut ahhoz, hogy fölénybe kerüljön a felszámoltnak hitt Második Alapítvánnyal szemben. Ugyanakkor a Második Alapítvány nem képes a Seldon-tervet saját erejéből kormányozni, bár ezzel nincsen tisztában. A Seldon-tervet a Gaia bolygólény lakóinak igen finom mentális irányítása tartja továbbra is az előre kijelölt úton. [Az Alapítvány pereme]

A. K. 466

Golan Trevize születése. [Alapítvány és Föld]

???

Daneel manipulálni kezd egy embercsoportot, hogy kiválassza „az embert, aki mindig helyesen dönt”. Golan Trevize is a csoportban van. [Az Alapítvány győzelme]

A. K. 498

A Gaia találkozót hoz létre a két Alapítvány között. Golan Trevize-nak („az ember, aki mindig helyesen dönt”) kell választania három lehetséges jövő közül: 1. Az Első Alapítvány fizikai ereje által létrehozott birodalom. 2. A Seldon-tervnek megfelelően a Második Alapítvány pszichohistóriája által kormányzott birodalom. 3. A Gaia galaxisméretű változata, a Galaxia szuperorganizmus. További alternatívákkal nem szolgálnak, és más embert nem vonnak be a döntésbe. Trevize a Galaxiát választja. A találkozót követően mindkét Alapítvány az eredeti hitében meghagyva távozik, a Seldonterv pedig – Gaia finomító beavatkozásainak köszönhetően – továbbhalad eredetileg megszabott útján, hogy biztosítsa a stabilitást és a fejlődést Galaxia létrejöttéig. Megkezdődnek az előkészületek az emberiségnek a csoporttudatba való fokozatos asszimilációjára. [Az Alapítvány pereme]

A. K. 499

Trevize a Föld felkutatására indul, hogy döntésének magyarázatát meglelje. A Solarián megtalálja a húszezer évvel korábban eltűnt embereket, akik egy új fajjá váltak. Trevize magával visz egy solariai gyermeket, Fallomot. A Földnél R. Daneel Olivaw várja, aki elmondja a Nulladik Törvény szellemében való tevékenységének lényegét. Trevize rájön, hogy a tényleges megoldásnak számba kell vennie az embereken túl a robotokat, a solariaiakat, a mémeket, az esetleges mutációkat és minden egyéb intelligenciát is. A végső megoldás tehát nem az egyszerűsítés és konformizálás lesz. [Alapítvány és Föld, Az Alapítvány győzelme]

A. K. 520

Az Első Galaktikus Egyesülést Vizsgáló Bizottság összehívása a Pengián. Az ezt követő Nagy Sorsdöntő Viták 180 éven át tartanak, több alkalommal erőszakba, amnéziába és káoszba torkollva. A robot-polgárháború újra fellángol. Az Alapítvány civilizációja közeledik a mind a Gaiával, mind a Káosszal való döntő összeütközéshez. [Az Alapítvány győzelme]

A. K. 682

Az ötödik Nagy Sorsdöntő Vita. [Az Alapítvány győzelme]

A. K. 1020

Megjelenik az Encyclopedia Galactica 116. kiadása. [Alapítvány]

A. K. 1054

Az Encyclopedia Galactica 117. kiadásának megjelenése. [Az Alapítvány győzelme]

A. K. 1152

Megjelenik Sarhir Vadid A gyarmatosítás kezdeteinek krónikája című könyve a Baleyföld Egyetemi Nyomda gondozásában. [Kalibán]

Megjegyzések:

[ ]-ben dőlt betűvel található azon novellának, regényfejezetnek vagy regénynek a címe, melyben az adott esemény leírása vagy az arra való hivatkozás olvasható.

Összeállította: Dr. Torkos Attila, 1997-2002

AZ ALAPÍTVÁNY-BIRODALOM-ROBOT-UNIVERZUM TÖRTÉNETEINEK OLVASÁSI SORRENDJE

i. sz. 1995

Egy fiú legjobb barátja (A Boy’s Best Friend), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 1998

Robbie (Robbie), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2006

Az AL-76-os robot elkeveredik (Robot AL-76 Goes Astray), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2015

Körbe-körbe (Runaround), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2015

Logika (Reason), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2016

Fogd meg a nyulat! (Catch that Rabbit!), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2021

Te hazug! (Liar!), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2023

Tökéletes kiszolgálás (Satisfaction Guaranteed), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2024

Balance, novella. Kötet: Foundation’sFriends

i. sz. 2025

Lenny (Lenny), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2029

Az eltűnt robot (Little Lost Robot), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2031

A kockázat (Risk), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2031

A csillagokba! (Escape!), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2032

Bizonyíték (Evidence), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2032

PAPPI, novella. Kötet: Foundation’sFriends

i. sz. 2034

Rabszolga (Galley Slave), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2035

Az első törvény (First Law), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2036

Plato’s Cave, novella. Kötet: Foundation’sFriends

i. sz. 2052

Az elkerülhető konfliktus (The Evitable Conflict), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2055

Robotálmok (Robot Dreams), novella. Kötet: Robot Dreams

i. sz. 2062

Női ösztön (Feminine Intuition), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2090

Karácsony Rodney nélkül (Christmas without Rodney), novella. Kötet: Robot Visions

i. sz. 2120

Öcsi (Kid Brother), novella. Kötet: Gold

i. sz. 2150

A Fényvers (Light Verse), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2180

… hogy engedelmességgel tartozol Neki (That Thou Art Mindful of Him), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 2359

A két évszázados ember (The Bicentennial Man), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 4021

Föld Anya (Mother Earth), novella. Kötet: Halálosítélet

i. sz. 5021

Acélbarlangok = Gyilkosság az Űrvárosban (The Caves of Steel), regény,

i. sz. 5022

A mezítelen nap (The Naked Sun), regény,

i. sz. 5023

Tükörkép (Mirror Image), novella. Kötet: Robottörténetek

i. sz. 5024

Strip Runner, novella. Kötet: Foundation’sFriends

i. sz. 5024

A Hajnal bolygó robotjai (The Robots of Dawn), regény.

i. sz. 5199

Mirage, regény.

i. sz. 5200

Chimera, regény.

i. sz. 5200

Aurora, regény.

i. sz. 5222

Robotok és Birodalom (Robots and Empire), regény,

i. sz. 5322

Kalibán (Caliban), regény.

i. sz. 5323

Inferno, regény.

i. sz. 5328

Utopia, regény.

G. K. E. 1200

A csillagok, akár a por (The Stars Like Dust), regény.

G. K. E. 200

Az űr áramlatai (The Currents of Space), regény.

G. K. 827

Kavics az égben (Pebble in the Sky), regény.

G. K. 978

Zsákutca (Blind Alley), novella. Kötet: Halálosítélet

G. K. 12 020

Az Alapítvány előtt (Prelude to Foundation), regény.

G. K. 12 028

Eto Demerzel (Eto Demerzel), regényfejezet. Kötet: Előjáték az Alapítványhoz

G. K. 12 028

Az Alapítvány félelme (Foundation’s Fear), regény.

G. K. 12 038

I. Cleon (Cleon I), regényfejezet. Kötet: Előjáték az Alapítványhoz

G. K. 12 048

Dors Venabili (Dors Venabili), regényfejezet. Kötet: Előjáték az Alapítványhoz

G. K. 12 058

Wanda Seldon (Wanda Seldon), regényfejezet. Kötet: Előjáték az Alapítványhoz

G. K. 12 067

Alapítvány és káosz (Foundation and Chaos), regény.

G. K. 12 067

A pszichohistorikusok (The Psychohistorians), regényfejezet. Kötet: Alapítvány

G. K. 12 067

The Originist, novella. Kötet: Foundation’sFriends

G. K. 12 068

Az Alapítvány győzelme (Foundation’s Triumph), regény.

G. K. 12 069

Epilógus (Epilogue), regényfejezet. Kötet: Előjáték az Alapítványhoz

A. K. 50

Az enciklopédisták (The Encyclopedists), regényfejezet. Kötet: Alapítvány

A. K. 80

A polgármesterek (The Mayors), regényfejezet. Kötet: Alapítvány

A. K. 135

A kereskedők (The Traders), regényfejezet. Kötet: Alapítvány

A. K. 155

A kalmárfejedelmek (The Merchant Princes), regényfejezet. Kötet: Alapítvány

A. K. 195

A generális (The General), regényfejezet. Kötet: Alapítvány és Birodalom

A. K. 270

Trantor Falls, novella. Kötet: Foundation’sFriends

A. K. 310

Az Öszvér (The Mule), regényfejezet. Kötet: Alapítvány és Birodalom

A. K. 315

Az Öszvér keresi a Második Alapítványt (Search by the Mule), regényfejezet. Kötet: Második Alapítvány

A. K. 376

Az Alapítvány keresi a Második Alapítványt (Search by the Foundation), regényfejezet. Kötet: Második Alapítvány

A. K. 498

Az Alapítvány pereme (Foundation’s Edge), regény.

A. K. 499

Alapítvány és Föld (Foundation and Earth), regény.

Magyarázatok:

1. A vastag betűvel írott címek Asimov művei, a normál betűseket mások írták.

2. Zárójelben az adott történet eredeti angol címe található.

3. A magyarra még le nem fordított történeteknek csak az angol címe szerepel a listán.

4. Némelyik Alapítvány-kötetet fel kellett darabolnunk, hogy az eseményei közben játszódó egyéb történeteket az időrendi sorrendnek megfelelően elhelyezhessük. Ilyen esetben a feldarabolt kötet egyes részeit „regényfejezet” névvel jelöljük. A felbontást egyébként ezen kötetek szerkezete megengedi.

5. A novellák és regényfejezetek esetén mindig jelezzük, hogy azok mely kötetben találhatók.

6. A címek előtti évszámok az adott történet időpontját jelölik Asimov világának történelmében. Az évszámok rövidítésének magyarázatát lásd a kronológiában.

7. A Halálos ítélet c. novelláskötet angol eredetije a The Early Asimov, Book Two címet viseli.

Összeállította: Dr. Torkos Attila, 1997-2002

JEGYZETEK

[1] Az idézeteket az Encyclopedia Galactica 116. kiadásából vettük (megjelent az A. K. 1020. évében, az Encyclopedia Galactica Kiadó gondozásában, a Terminuson), a kiadó hozzájárulásával.

[2] Lásd Az űr áramlatai c. regényt (Encyclopedia Galactica 3. kötet)

[3] A Földet elhagyó űrlakók által benépesített ötven bolygót évezredeken keresztül Külső Világoknak nevezték. Attól kezdve, hogy a Földről induló kivándorlás második hulláma, a telepesek újabb bolygókat gyarmatosítottak, az űrlakók egyre inkább Ötven Világként emlegették magukat.

[4] Dors itt megadott életkora nem egyezik a kronológiában olvashatóval. Az ellentmondást azért nem magyarázzuk meg ezen a helyen, hogy semmiféle regénybeli rejtélyt ne fedjünk fel idő előtt. Dors valós kora az Encyclopedia Galactica „A” jelzésű kiegészítő kötetéből derül majd ki.

[5] Az előbb leírt három „halál” angol megfelelői kimondva egymáshoz hasonlóan hangzanak: „limonádé-halál” = „lemonade-death”; „laikus általi halál” = „laymen-aided death”; „Elar-Monay halál” = „Elar-Monay death”. Sajnos, a magyar kifejezéseknél az összecsengés közel sem ilyen jó, de ezt a szójátékot képtelenség ennél ügyesebben átültetni a mi nyelvünkre.

[6] Asimov újabb számítási hibát vétett, de az is lehet, hogy egyszerűen csak nagyvonalúan kezelte az évszámot. Az e kötet 487. oldalán olvasható hivatkozásból – mely szerint a Trantort az A. K. 310-ben játszódó Az Öszvér eseményei előtt 40 évvel pusztították el – egyértelműen kiderül, hogy a Nagy Dúlás A. K. 270-ben történt.

[7] Asimov Nemezis című regénye (magyarul a Cédrus Kiadó gondozásában jelent meg, 1991-ben) nem része az Alapítvány-Birodalom-Robot-univerzumot alkotó könyvek sorának; az író ezt a Nemezis előszavában – mely a magyar kiadásból, sajnos, kimaradt – nagyon határozottan kijelentette. Az, hogy itt mégis utalás található a regény történetére, nem más, mint egy kedves írói csíny: Asimov az Alapítvány valóságosként elképzelt korának múltbéli legendájává, „befejezetlen tündérmeséjévé” változtatja regényének történetét.

[8] Bár az Epilógus G. K. 12 069-ben játszódik, és időrendben Az Alapítvány győzelme c. regényt követi, meghagytuk ezen a helyen, hogy az Előjáték az Alapítványhoz c. regény megmaradhasson egységes műnek.

[9] Asimov itt egy számítási hibát vétett. Ha figyelembe vesszük a jelen kötet 233. oldalán leírtakat – márpedig muszáj figyelembe vennünk, hiszen ott olvasható a legelső, őseredeti Alapítvány-történet –, akkor arra az eredményre jutunk, hogy az A. K. 1. (Alapítványi Kor 1.) éve a G. K. 12 067. (Galaktikus Kor 12 067.) évére esik, hiszen Seldon az A. K. 1. éve előtt 79 évvel, G. K. 11 988-ban született. Ez azt jelenti, hogy Seldon G. K. 12 069-ben, azaz A. K. 3-ban halt meg.

[10] Az idézeteket az Encyclopedia Galactica 116. kiadásából vettük (megjelent az A. K. 1020. évében, az Encyclopedia Galáctica Kiadó gondozásában, a Terminuson), a kiadó hozzájárulásával

[11] Az idézeteket az Encyclopedia Galactica 116. kiadásából vettük (megjelent az A. K. 1020. évében, az Encyclopedia Galáctica Kiadó gondozásában, a Terminuson), a kiadó hozzájárulásával

[12] Az idézeteket az Encyclopedia Galactica 116. kiadásából vettük (megjelent az A. K. 1020. évében, az Encyclopedia Galáctica Kiadó gondozásában, a Terminuson), a kiadó hozzájárulásával

[13] A Tazenda szó az angolban összecseng a „Star's End”-del (A fordító)

TARTALOM

ELŐJÁTÉK AZ ALAPÍTVÁNYHOZ

Első rész ETO DEMERZEL

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

Második rész I. CLEON

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

Harmadik rész DORS VENABILI

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

Negyedik rész WANDA SELDON

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

Ötödik rész EPILÓGUS[8]

ALAPÍTVÁNY

Első rész A PSZICHOHISTORIKUSOK

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Második rész AZ ENCIKLOPÉDISTÁK

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Harmadik rész A POLGÁRMESTEREK

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Negyedik rész A KERESKEDŐK

1.

2.

3.

4.

5.

6.

Ötödik rész A KALMÁRFEJEDELMEK

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

ALAPÍTVÁNY ÉS BIRODALOM

PROLÓGUS

Első rész A GENERÁLIS

1. A varázslók nyomában

2. A varázslók

3. A halott kéz

4. A császár

5. A háború megkezdődik

6. A kegyenc

7. Megvesztegetés

8. A Trantor felé

9. A Trantoron

10. A háború vége

Második rész AZ ÖSZVÉR

11. Ifjú házasok

12. A kapitány és a polgármester

13. A hadnagy és a pojáca

14. A mutáns

15. A pszichológus

16. Tanácskozás

17. A szonovizor

18. Az Alapítvány eleste

19. A kutatás kezdete

20. Az összeesküvő

21. Közjáték az űrben

22. Halál a Neotrantoron

23. A Trantor romjai

24. A megtért

25. Egy pszichológus halála

26. A kutatás vége

MÁSODIK ALAPÍTVÁNY

Prológus

Első rész AZ ÖSZVÉR KERESI A MÁSODIK ALAPÍTVÁNYT

1. Két férfi meg az Öszvér

2. Két férfi az Öszvér nélkül

3. Két férfi meg egy paraszt

4. Két férfi meg a vének

5. Egy férfi meg az Öszvér

6. Egy férfi, az Öszvér – és egy harmadik

Második rész AZ ALAPÍTVÁNY KERESI A MÁSODIK ALAPÍTVÁNYT

7. Arcadia

8. A Seldonterv

9. Az összeesküvők

10. A közelgő válság

11. A potyautas

12. A Lord

13. A Lady

14. Aggodalom

15. A rácson belül

16. A háború kezdete

17. A háború

18. Egy világ kísértete

19. A háború vége

20. „Én tudom…”

21. A megnyugtató válasz

22. A helyes válasz

AZ ALAPÍTVÁNY-BIRODALOM-ROBOT-UNIVERZUM KRONOLÓGIÁJA

AZ ALAPÍTVÁNY-BIRODALOM-ROBOT-UNIVERZUM TÖRTÉNETEINEK OLVASÁSI SORRENDJE

JEGYZETEK

Table of Contents

ELŐJÁTÉK AZ ALAPÍTVÁNYHOZ

Első rész ETO DEMERZEL

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

Második rész I. CLEON

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

Harmadik rész DORS VENABILI

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

Negyedik rész WANDA SELDON

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

Ötödik rész EPILÓGUS[8]

ALAPÍTVÁNY

Első rész A PSZICHOHISTORIKUSOK

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Második rész AZ ENCIKLOPÉDISTÁK

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Harmadik rész A POLGÁRMESTEREK

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Negyedik rész A KERESKEDŐK

1.

2.

3.

4.

5.

6.

Ötödik rész A KALMÁRFEJEDELMEK

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

ALAPÍTVÁNY ÉS BIRODALOM

PROLÓGUS

Első rész A GENERÁLIS

1. A varázslók nyomában

2. A varázslók

3. A halott kéz

4. A császár

5. A háború megkezdődik

6. A kegyenc

7. Megvesztegetés

8. A Trantor felé

9. A Trantoron

10. A háború vége

Második rész AZ ÖSZVÉR

11. Ifjú házasok

12. A kapitány és a polgármester

13. A hadnagy és a pojáca

14. A mutáns

15. A pszichológus

16. Tanácskozás

17. A szonovizor

18. Az Alapítvány eleste

19. A kutatás kezdete

20. Az összeesküvő

21. Közjáték az űrben

22. Halál a Neotrantoron

23. A Trantor romjai

24. A megtért

25. Egy pszichológus halála

26. A kutatás vége

MÁSODIK ALAPÍTVÁNY

Prológus

Első rész AZ ÖSZVÉR KERESI A MÁSODIK ALAPÍTVÁNYT

1. Két férfi meg az Öszvér

2. Két férfi az Öszvér nélkül

3. Két férfi meg egy paraszt

4. Két férfi meg a vének

5. Egy férfi meg az Öszvér

6. Egy férfi, az Öszvér – és egy harmadik

Második rész AZ ALAPÍTVÁNY KERESI A MÁSODIK ALAPÍTVÁNYT

7. Arcadia

8. A Seldon-terv

9. Az összeesküvők

10. A közelgő válság

11. A potyautas

12. A Lord

13. A Lady

14. Aggodalom

15. A rácson belül

16. A háború kezdete

17. A háború

18. Egy világ kísértete

19. A háború vége

20. „Én tudom…”

21. A megnyugtató válasz

22. A helyes válasz

AZ ALAPÍTVÁNY-BIRODALOM-ROBOT-UNIVERZUM KRONOLÓGIÁJA

AZ ALAPÍTVÁNY-BIRODALOM-ROBOT-UNIVERZUM TÖRTÉNETEINEK OLVASÁSI SORRENDJE

JEGYZETEK