A halhatatlanság halála

A szerző előszava a magyar kiadáshoz

Legfőbb óhajom minden nép barátsága, mert csak ez a barátság mentheti meg a Földet a katasztrófától. A science-fiction is hozzájárulhat ehhez a barátsághoz, mert a közös veszélyek, közös problémák, közös célok előtt álló emberiség képét mutatja fel. Nem vagyunk ellenségei egymásnak. Inkább közös ellenségeink vannak, melyek mindnyájunkat fenyegetnek: az éhség, a betegség és a tudatlanság. Ezeknek az ellenségeknek a veresége (vagy a figyelmeztetés: mi történik, ha nem gyűrjük le őket) – a science fiction tárgya. Örülök, hogy könyvemet lefordították magyarra, és barátsággal üdvözlöm magyar olvasóimat.

1968. március 17.

Isaac Asimov

1 - A Technikus

Andrew Harlan belépett a kabinba. A kabin tökéletes gömb formájú volt, és biztosan ült egy ritkás rudakból álló függőleges aknában, amely hatlábnyira Harlan feje fölött áthatolhatatlan homályba veszett. Bekapcsolta a műszereket, és lágyan lenyomta az indítókart.

A kabin meg se mozdult.

De Harlan nem is várt mást. Nem várt semmiféle mozgást: sem felfelé, sem lefelé, sem jobbra vagy balra, sem hátrafelé. Csak a rudak közti hézagok olvadtak bele valami szürke ürességbe, amely tömör tapintású volt és mégis anyagtalan. Valami remegést mégis érzett a gyomrában és enyhe szédülést, ami arról árulkodott, hogy a kabin a Halhatatlanságon át a felső időbe száguld.

Az 575. Században lépett be a kabinba. Az operációs bázis két évvel ezelőtt küldte ide. Ennél felsőbb időbe eddig még sohasem ment. Most pedig a 2456. Század felé száguld.

Rendes körülmények közt kissé kényelmetlenül érezte volna magát ilyen út előtt. Időotthona az alsó időben maradt, hogy pontosak legyünk, a 95. Században. A 95. Század szigorúan korlátozta az atomerőt, kissé vidékies volt, kedvelte a természetes fát mint építőanyagot, gyanús szeszpárlatokat exportált majd minden alsó és felső időbe, és lóheremagvat importált. Bár Harlan nem járt a 95. Században, mióta különleges kiképzést kapott, és tizenöt éves korában Növendék lett, mégis mindig honvágy fogta el, amikor eltávolodott az "otthon"-tól. A 2456. Század kétszáznegyven évezrednyire esett a 95.-től, és ez jókora távolság még egy edzett Halhatatlannak is.

Rendes körülmények között ilyesmi járt volna az eszében.

De most Harlan csupán arra gondolt, hogy iratai a zsebében lapulnak, és kissé zavart feszültség fogta el.

Keze gépiesen állította meg a kabint a kellő évszázadban, a kellő helyen.

Furcsa dolog, hogy egy Technikus zavart vagy ideges lehet bármi miatt is. Yarrow Oktató mondta annak idején: – A Technikusnak mindenekfölött szenvedélytelennek kell lennie. A Valóságváltozás, amelyet végrehajt, több mint ötvenmilliárd ember életét módosíthatja. Egy vagy több milliónak az élete úgy megváltozhat, hogy már új egyednek kell őket tekintenünk. Ilyen körülmények között az érzelmi beállítottság határozott hátrány.

Harlan erélyes fejrándítással próbálta elűzni emlékezetéből tanítója száraz hangját. Akkor nem is sejtette, hogy mint a legtehetségesebb Növendékre, éppen őrá esik a választás. És most mégis izgatott volt. Nem az ötvenmilliárd ember miatt. Mit számít neki ötvenmilliárd Halandó? Csak egyetlen ember számított. Egyetlenegy személy.

Feleszmélt, hogy a kabin áll, és egy pillanatra összeszedte gondolatait, hogy visszanyerje a Technikus hűvös, személytelen gondolkozásmódját, majd kilépett. A kabin természetesen már nem az volt, amelyikbe belépett, azaz már nem ugyanazokból az atomokból állt. Harlan nem aggódott emiatt jobban, mint akármelyik más Halhatatlan. Csupán a Növendékeket, a Halhatatlanság újoncait izgatta az Időutazás misztikuma, jobban, mint maga az egyszerű tény.

Ismét várt egy pillanatig a Nem Tér és Nem Idő hallatlanul finom függönyénél, amely elválasztotta egyrészt a Halhatatlanságtól, másrészt a közönséges Időtől.

A Halhatatlanságnak ezt a szektorát még egyáltalán nem ismerte. Egyet-mást tudott róla, hiszen belelapozott az Idő kézikönyvébe. Ám az nem pótolta a személyes élményeket, és Harlan felkészült mindenféle kezdeti meglepetésre.

Beállította a műszereket, amelyek rendkívül egyszerűen működtek, ha valaki a Halhatatlanságba akart belépni (és rendkívül bonyolultan, ha valaki az Időbe akart kilépni: ez az út éppen ezért kevésbé volt használatos). Átlépett a függönyön, és szeme belekáprázott a vakító fénybe. Önkéntelenül az arca elé kapta a kezét.

Csupán egy ember várta. Harlan eleinte csak homályosan látta az arcát.

Az ember megszólalt: – Kantor Voy vagyok, Szociológus. Ha jól sejtem, ön Harlan Technikus.

Harlan bólintott, és így válaszolt: – Idő az atyám, hát nem lehet kikapcsolni ezt a díszkivilágítást?

Voy körülnézett, és türelmesen felelte: – A molekuláris hártyára gondol?

– Persze – mondta Harlan. A Kézikönyv említette ezt, de ilyen esztelen fénytükröződésről nem volt szó.

Teljesen jogosnak tartotta a bosszankodást. Mint a legtöbb Század, a 2456. Század is anyagbázisú volt, úgyhogy már a kezdet kezdetétől mindennek egyeznie kellett volna a Kézikönyv adataival. Nem lett volna szabad ilyen zűrzavarral fogadnia az anyagbázisú században született embert, mint például a 300. Század energiatörvénye vagy a 600. Század energiamezeje. A 2456. Században az átlagos Halhatatlan számára a faltól a szegekig mindent anyagból készítettek.

Itt is kétségtelenül minden anyag volt. Egy energiabázisú század embere ezt nem foghatta fel. Minden anyagot durva, nehézkes és barbár dolognak tartott. Az anyagbázisú Harlan azonban úgy érzékelte az anyagot, mint fát, fémet (könnyű és nehéz fémet), műanyagot, szilikátot, betont, bőrt.

De itt minden csupa tükör!

Ez volt az első élménye a 2456. Századról. Minden felület fényt visszaverve ragyogott. Mindenütt a tökéletes simaság illúziója: így hatott a molekuláris hártya. És önmagának, Voy Szociológusnak és mindennek az újra meg újra ismétlődő tükörképében, a töredékekben és az egészben, minden szemszögből zűrzavar uralkodott. Émelyítő zűrzavar!

– Sajnálom – szólalt meg Voy –, de ebben a században ez a szokás, és Szektorunk praktikusnak tartja, ha a bevált szokásokat átvesszük. Rövidesen maga is megszokja.

Voy végigsietett a tükörképén, és a hasonmása tótágast állva megismételte minden mozdulatát. Egy indikátor hajszálmutatója a spirális skálán nullára esett.

A tükörképek egyszerre eltűntek, a vakító fények elhalványultak. Harlan nyomban otthonosabban érezte magát.

– Szíveskedjen velem jönni – mondta Voy.

Harlan követte az üres folyosón, ahol – tudta jól – néhány pillanattal előbb még csak úgy tobzódtak a mesterséges fények és tükörképek, aztán egy rámpán fel, majd egy előszobán át egy irodába jutottak.

Rövid útjukon senkivel sem találkoztak. Harlannak ez nem tűnt fel, természetesnek tartotta, és inkább akkor lett volna meglepve, sőt megijedve, ha elsuhanó emberi alakot fedez fel. Kétségtelenül híre futott már, hogy egy Technikus érkezett odaátról. Még Voy is tartotta a tisztes távolságot, és szemmel látható sietséggel húzódott félre, amikor Harlan keze véletlenül súrolta a kabátja ujját.

Harlan maga is meglepődött, milyen keserűség fogja el. Azt hitte, hogy a lelke köré növesztett burok vastagabb és sokkal érzéketlenebb. Ha tévedett, ha a burok elvékonyodott, akkor ennek egyetlen oka lehet.

Noŷs!

Kantor Voy Szociológus a Technikus felé hajolt, elég barátságosan, de Harlan önkéntelenül is megjegyezte, hogy egy hosszú asztal két végén ülnek.

Voy így kezdte: – Rendkívül hízelgő számomra, hogy egy oly nagy hírű Technikus, mint ön, érdeklődik a mi jelentéktelen problémánk iránt.

– Igen – mondta Harlan a tőle várható hűvös személytelenséggel. – Némely szempontból érdekes is.

Elég személytelen volt? Valószínűleg nyilvánvalóak az igazi szándékai, és bűnössége gyöngyöző verejtékcseppekben ütközik ki a homlokán.

Belső zsebéből előhalászta a tervezett Valóságváltoztatás jegyzékét. Ezt a példányt kapta meg egy hónappal ezelőtt az Időtanács. Twissell Főkalkulátorhoz – a Nagy Twissellhez fűződő barátsága révén könnyűszerrel megkaparinthatta a tervet.

Mielőtt kiteregette a tekercset az asztal gyenge paramágneses mezeje fölött, a másodperc egy töredékéig habozott.

Az asztalt befedő molekuláris hártya tompítottan tükrözött, de nem volt nullára állítva. Megpillantotta kézmozdulatát, és egy pillanatra úgy rémlett, hogy arcának tükörképe komoran bámul rá az asztallapról. Harminckét éves volt, de idősebbnek látszott. Tudatában volt ennek, nem kellett senkinek figyelmeztetnie rá. Talán hosszúkás arca és a fekete szeme fölött húzódó sötét szemöldöke miatt látszott haragos és szúrós tekintetűnek: minden Halhatatlan így képzelte el a Technikus karikatúráját. Bizonyára azért lett ilyen az arca, mert Harlan egy percre se felejtette el, hogy Technikus.

Aztán végigterítette a tekercset az asztalon, és rátért a tárgyra.

– Kérem, én nem vagyok Szociológus.

Voy mosolygott.

– Ez félelmetesen hangzik. Ha valaki azzal kezdi, hogy nem ért az adott területhez, akkor nyilvánvaló, hogy nyomban a lesújtó véleményével rukkol elő.

– Nem – felelte Harlan –, nem véleménnyel. Csupán egy kéréssel. Átnézné és átvizsgálná ezt a jegyzéket, nem követett-e el valami kis hibát valahol?

Voy nyomban elkomorodott.

– Remélem, nem – felelte.

Harlan az egyik kezét hátravetette a szék támláján, a másikat pedig az ölében nyugtatta. Nem dobolhatott az asztalon. Nem rághatta a szája szélét. Nem mutathatta ki érzéseit.

Mióta életének iránya annyira megváltozott, állandóan figyelte a tervezett Valóságváltoztatások jegyzékét, amikor áthaladtak az Időtanács adminisztratív malmán. Mint Twissell Főkalkulátor személyes Technikusának, ez könnyen sikerült, alig kellett megszegnie a foglalkozási etikát. Különösen mióta Twissell egyre inkább beletemetkezett saját nagyralátó tervének tanulmányozásába. (Harlan orrcimpája megremegett. Most már sejtette, miféle terv ez.) Semmi sem biztosította Harlant, hogy belátható időn belül egyáltalán megtalálja, amit keres. Amikor rábukkant a 2456-2781 Valóságváltoztatás V-5 sorozatszámú tervére, hirtelen azt hitte, hogy kívánsága máris valóra vált. Egy álló napig újra meg újra ellenőrizte az egyenleteket és összefüggéseket valami kapkodó bizonytalanságban, egyre izgatottabban, és kesernyés hálát érzett, amiért annak idején legalább a pszichomatematika elemeire megtanították.

Most Voy értetlen, gondterhelt tekintettel ismét végignézte a lyukkártyákat.

Így szólt: – Úgy vélem, ismétlem, úgy vélem, hogy minden tökéletesen rendben van.

– Legyen szabad emlékeztetnem, milyen udvarlási formák uralkodnak ennek a Századnak a jelenlegi Valóságában. Ez már szociológia, és ehhez ön ért, úgy gondolom. Ezért döntöttem úgy, hogy megérkezésem után önnel találkozom mindenekelőtt – válaszolta.

Voy rosszallóan pillantott rá. Még udvarias volt, de hangja jegesen csengett.

– Szektorunk Megfigyelői kifogástalan szakemberek. Tökéletesen bizonyos vagyok benne, hogy pontos adatokat szolgáltattak ehhez a tervhez. Tudja bizonyítani ennek az ellenkezőjét?

– Nem, egyáltalán nem, Voy Szociológus. Én elfogadom az adataikat. Csupán az adatokból levont következtetésben kételkedem. Itt például, ha jobban megnézzük a szerelmi adatokat, nem változik meg a tenzorkomplexus?

Voy kimeresztette a szemét, aztán szemlátomást megkönnyebbülés suhant át az arcán.

– Természetesen, Technikus, természetesen, de az egyenlet itt azonossággá válik. Hurok keletkezik, de egyik irányban sincs elágazása. Remélem, megbocsát, hogy ilyen szavakat használok a pontos matematikai kifejezések helyett.

– Nagyra értékelem – felelte szárazon Harlan. – Igaz, hogy a szociológiához nem értek, de Kalkulátornak se volnék jó.

– Akkor pompás. Az említett tenzorkomplex, vagyis másképpen az útelágazás, elhanyagolható. Az elágazások újra egyesülnek, és az út folytatódik. Kísérőjegyzékünkben nem is tartottuk érdemesnek megemlíteni.

– Ha így véli, akkor az ön ítéletére bízom magamat.

De még döntenünk kell az MSZV-ről.

Harlan tudta, hogy a Szociológus összerezzen a rövidítés hallatára. MSZV – Minimálisan Szükséges Változások. Itt már a Technikus volt otthon. Egy Szociológus csalhatatlannak tekinthette magát, ha a Valóságok Időben Végtelen Lehetőségeinek matematikai analíziséről volt szó, de az MSZV kérdéseiben a Technikus megfellebbezhetetlennek számított.

A gépi számítások itt nem váltak be. A legnagyobb kibernetikus agy, még ha a legokosabb és legtapasztaltabb Főkalkulátor kezelte is, legfeljebb csak körülbelül jelölhette ki az MSZV helyét egy adott körön belül. Az adatok birtokában maga a Technikus döntötte el a körön belül az MSZV pontos helyét. Jó Technikus ritkán tévedett. Elsőrangú Technikus soha. Harlan soha nem tévedett.

– Az ön szektora által javasolt MSZV – folytatta Harlan (szenvtelenül, nyugodtan beszélt, tökéletesen hangsúlyozva az Idők Egységes Nyelvét) – űrkatasztrófát ajánl, és egytucatnyi vagy még több embernek a szörnyű, azonnali halálát.

– Elkerülhetetlen – felelte Voy vállat vonva.

– Szerintem – folytatta Harlan – az MSZV csökkenthető, ha erről a polcról a másikra teszünk egy tartályt. Itt!

Hosszú mutatóujjával megjelölt egy pontot. Gondosan ápolt, fehér körme alig látható nyomot hagyott az egyik lyukkártya szélén.

Voy kínos, néma feszültséggel figyelte.

Harlan folytatta: – Nem változtatná ez meg a helyzetet az útelágazás ön által elhanyagolt ágában? Nem lenne meg az az előnye, hogy a kevésbé kockázatos ágon haladva növelné a valószínűségi kitevőjét, és...

– ...és gyakorlatilag KHM-hez vezetne – suttogta Voy.

– Feltétlenül a Kívánt Hatás Maximumához vezetne – fejezte be Harlan.

Voy feltekintett, kreol arcán bosszúság és düh váltakozott. Harlan csak most vette észre, hogy Voy nagy felső metszőfogai közt rés van, attól olyan nyúlszerű az arca, ami rácáfol visszafojtott erejű szavaira.

– Feltételezem, hogy az Időtanács kihallgat ez ügyben.

– Nem hinném. Tudomásom szerint az Időtanács nem értesült erről. Legalábbis a tervezett Valóságváltoztatást megjegyzés nélkül juttatták el hozzám.

Nem felejtette ki a juttatták szót, és Voy sem firtatta.

– Tehát ön fedezte fel a tévedést?

– Igen.

– És nem jelentette az Időtanácsnak?

– Nem.

Voy megkönnyebbült, majd mégis elborult az ábrázata. – Miért nem?

– Nagyon kevesen kerülhették volna el ezt a tévedést. Úgy éreztem, kijavíthatom, mielőtt kár származik belőle, így is tettem. Miért vontam volna bele a Időtanácsot?

– Igen... köszönöm, Harlan Technikus. Barátként járt el. A Szektor tévedése, mint mondta, gyakorlatilag elkerülhetetlen volt, s a személyi lapon mégis helyrehozhatatlan hibaként szerepelt volna.

Egy pillanatnyi szünet után folytatta: – Természetesen néhány ember idő előtti halála jelentéktelen dolog azokhoz a személyiségváltozásokhoz képest, amelyeket a következő Valóságváltozás okoz majd.

"Nem valami őszintén hálás – villant át Harlan agyán. – Valószínűleg megsértődött." És ha jobban belegondol, akkor még jobban megsértődik, hiszen egy Technikus mentette meg a letolástól. Ha Szociológus lennék, kezet rázna velem, de egy Technikussal nem fog kezet. Egy tucatnyi embert fulladásos halálra ítél, de hozzá sem akar érni egy Technikushoz.

Végzetes lett volna, ha gondolkozási időt ad neki, ezért habozás nélkül rávágta: – Remélem, hálából a Szektora megtesz egy kis szívességet.

– Szívességet?

– Egy Sorstervezést. Itt vannak a szükséges adatok. Elhoztam a 482. Században tervezett Valóságváltoztatás adatait is. Szeretném tudni, milyen hatással lesz a Változtatás egy bizonyos személy valószínűségi képletére.

– Nem tudom, jól értettem-e? – kérdezte tagoltan a Szociológus. – Minderre bizonyára megvan a lehetősége a saját Szektorában is.

– Persze hogy megvan. De személyes kutatásaimról szeretném, ha egyelőre nem szereznének tudomást. Saját szektoromban ezt nehéz lenne elérni anélkül hogy... – A befejezetlen mondatot bizonytalan kézmozdulattal toldotta meg.

Voy így válaszolt: – Egyszóval nem a hivatalos utat akarja választani?

– Szeretném, ha bizalmasan kezelnék. Bizalmas választ kérek.

– De hiszen ez szabályellenes. Nem egyezhetem bele.

Harlan elkomorodott.

– Nem szabályellenesebb, mint az, hogy nem jelentettem a tévedésüket az Időtanácsnak. Az ellen nem tiltakozott. Ha az egyik esetben szigorúan ragaszkodunk a szabályokhoz, a másik esetben is épp olyan merevek lehetünk. Remélem, megértett?

A Voy arcára vetett egyetlen pillantás meggyőzte erről. Voy kinyújtotta a kezét.

– Láthatnám az iratokat?

Harlan megkönnyebbült. A fő akadályon túljutott. Feszülten figyelte, hogyan hajol a Szociológus az átnyújtott tekercsek fölé.

A Szociológus csak egyszer kiáltott fel: – Az Időbe is, hiszen ez egészen jelentéktelen Valóságváltoztatás!

Harlan megragadta az alkalmat, és rögtönzött: – Éppen erről van szó. Úgy vélem, túlságosan jelentéktelen. Éppen ez a vitás. Alatta marad a kritikus különbségnek, és kísérletként választottam ki egy egyént. Természetesen nem volna diplomatikus saját Szektorom lehetőségeit felhasználnom, amíg nem győződtem meg a magam igazáról.

Voy nem válaszolt, és Harlan is elhallgatott. Nincs értelme, hogy a biztonság határait túllépje. Voy felállt.

– Átadom az anyagot az egyik Sorstervezőmnek. Bizalmasan fogjuk kezelni. De ugyebár megérti, hogy ezt nem tekinthetjük precedensnek?

– Természetesen.

– És ha nem ellenzi, szeretném látni, hogyan történik a Valóságváltoztatás. Igazán megtisztelő lesz ránk nézve, ha személyesen vezeti az MSZV-t.

Harlan bólintott.

– Minthogy a felelősség is az enyém.

Amikor beléptek a megfigyelőkamrába, két képernyő működött. A mérnökök már beállították a pontos Tér és Idő koordinátákat, és eltávoztak. Harlan és Voy egyedül maradt a csillogó teremben. (A molekuláris réteg most is gyenge tükrözésre volt állítva, vagy talán nem is olyan gyengére, de Harlan csak a képernyőket figyelte.) Mindkét ábra mozdulatlan volt. A holtak képe is lehetett volna, hiszen az Idő matematikai pillanatait ábrázolta.

Az egyik kép éles, természetes színben tündökölt. Harlan ráismert egy kísérleti űrhajó géptermére. Egy ajtó mintha éppen bezárult volna, és a résben félig áttetsző vörös anyagból készült, villogó cipő látszott. A cipő nem mozdult. Semmi sem mozdult. Ha a kép elég éles lett volna, hogy észre lehessen venni a porszemeket a levegőben, azok sem mozdultak volna.

Voy megszólalt: – Két óra harminchat percig a terem üres lesz.

Természetesen a jelenlegi Valóságban.

– Tudom – mormolta Harlan. Éppen a kesztyűjét húzta fel, és gyors pillantással eszébe véste a kritikus tartály helyzetét a polcon. A távolságot méregette, és azt találgatta, hová kell majd átraknia. Fél szemmel átpillantott a másik képernyőre.

A gépterem, amelyet a Halhatatlanság e szektorához képest "jelennek" lehetett nevezni, éles és természetes színű volt, a másik jelenet pedig mintegy huszonöt századdal előre a "jövőben" kékesen villogott, mint a szükséges "jövő".

Kozmikus starthely. Mélykék ég, a kékeszöldes talajon kékesen csillogó csupasz fémépületek. Furcsa alakú kék henger állt az előtérben, erősen a talajba ágyazva. Hátrább még kettő. Csipkés szélű orruk felfelé meredt, a fogazat mélyen belevágódott az űrhajó testébe. Harlan elkomorodott.

– Milyen furcsa látvány!

– Elektrogravitáció – magyarázta Voy. – Csak a 2481. Században fejlesztik ki az elektrogravitációs űrutazást. Nincs hajtómű, nincs atomreaktor. Esztétikailag is pompás jószág. Kár, hogy a Változtatás miatt megválunk tőle. Nagy kár. – Határozott rosszallással nézett Harlanra.

Harlan összeszorította az ajkait. Persze hogy rosszallással! Miért ne? Harlan Technikus volt.

Bizonyára valamelyik Megfigyelő összeszedte a részleteket a kábítószer-élvezetről. Valamelyik Statisztikus pedig bebizonyította, hogy a kábítószerfogyasztást a legutóbbi Változtatások annyira megnövelték, hogy a jelenlegi Valóságok közt itt a legmagasabb. Valamelyik Szociológus aztán, talán éppen Voy, beépítette ezt a társadalom pszichiátrikus jellemzésébe. Végül valamelyik Kalkulátor kidolgozta a Valóságváltoztatást, amely szükséges ahhoz, hogy a biztonsági szintre csökkentse a kábítószerfogyasztást, és úgy találta, hogy mintegy mellékhatásként az elektrogravitációs űrhajózás is megsínyli a Változtatást. Tíz meg száz ember vett részt ebben: a Halhatatlanság mindenféle beosztású embere.

Végül aztán egy Technikusnak is, például neki magának színre kellett lépnie. Az utasítások alapján éppen neki kell végrehajtania a következő Valóságváltoztatást. És akkor a többiek gőgös szemrehányással bámulnak rá. Azt mondják ezek a tekintetek: Te, egyedül te romboltad szét ezt a gyönyörű dolgot.

Ezért majd elítélik és kerülik. Bűnüket az ő vállára helyezik, és megvetik érte.

Harlan nyersen odavetette: – Az űrhajók nem számítanak. Minket más dolgok érdekelnek.

Ezek a "dolgok" emberek voltak, akik az űrhajó mellett eltörpültek, mint ahogy a Föld és a földi társadalom mindig eltörpül az űrrepülés fizikai léptékével mérve.

Kis csoportokba verődött figurák. Csöppnyi karjuk és lábuk természetellenes pózba lendült – az Idő megfagyott pillanata merevítette meg őket.

Voy vállat vont. Harlan bal csuklójára erősítette a hordozható generátort.

– Essünk túl rajta.

– Egy pillanat. Szólok a Sorstervezőnek, és megtudom, mennyi idő alatt végzi el az ön munkáját. Azon is szeretnék minél előbb túl lenni.

Keze ügyesen mozgott kis távkapcsolóján, és feszülten figyelt a válaszul érkező kattogásra. (A Halhatatlanságnak ezt a Szektorát még a hang jelrendszer jellemzi – gondolta Harlan. Ügyes dolog, csak mesterkélt, mint a molekuláris rétegek.) – Azt mondja, három óra alatt végez vele – mondta végül Voy. – Egyébként el van ragadtatva a vizsgált személy nevétől. Noŷs Lambent. Ugye, ez női név?

Harlan torka kiszáradt.

– Igen.

Voy szája mosolyra torzult.

– Érdekesen hangzik. Szeretnék vele találkozni. Hónapok óta nem járt asszony ebben a szektorban.

Harlan nem mert válaszolni, s attól félt, hogy elszólja magát. Egy pillanatra rámeredt a Szociológusra, és hirtelen elfordult.

Ha volt valami hiba a Halhatatlanságban, azt a nők okozták. Erről a hiányosságról már tudott, amikor először belépett a Halhatatlanságba, de a maga bőrén csak akkor érezte, amikor először találkozott Noŷsszal. Attól a pillanattól kezdve rohamosan haladt azon az úton, amelynek a végén hűtlen lett a Halhatatlanok kötelező esküjéhez és mindenhez, amiben hitt.

Miért?

Noŷs kedvéért.

Nem is szégyenkezett. Voltaképpen ez rendítette meg igazán. Nem szégyenkezett. Nem érzett lelkiismeret-furdalást egyre súlyosabb bűneiért, amelyekhez képest legutóbbi tette, a titkos Sorstervezés becstelén használata csudán jelentéktelen gyarlóságnak számított.

Ezeknél még rettentőbb tettekre is képes, ha szükség lesz rá.

Most először villant át agyán a különös és átsuhanó gondolat. És bár borzadva hessegette el, tudta, hogy ha egyszer felbukkant, ismét megkísérti.

Egyszerű gondolat: szükség esetén elpusztíthatja a Halhatatlanságot.

És a legszörnyűbb az volt, hogy tudta: megvan hozzá a hatalma.

2 - A Megfigyelő

Harlan az Időküszöbnél állt, és egészen másképp gondolkozott önmagáról. Nem is olyan régen még mindent olyan egyszerűnek érzett. Voltak ideáljai, vagy legalábbis jelszavak, amivel és amiért élt. Minden Halhatatlan életének minden fokozata ésszerű volt. Hogyan is kezdődnek az Alapelvek?

"Minden Halhatatlan élete négy periódusra oszlik..."

Pompásan kidolgozott elmélet, de számára mégis minden megváltozott: ami egyszer összetört, nem lehetett ismét összeilleszteni.

Híven végigjárta a Halhatatlanok életének mind a négy periódusát. Egy tizenöt éves időszakkal kezdődött, amelyben még nem volt Halhatatlan, csupán az Idő lakosa. Csak az Időből származó ember, a Halandó válhatott Halhatatlanná: senki sem születhetett annak.

Tizenöt éves korában választották ki gondos válogatás és rostálás után – hogy milyen módszerrel, arról persze fogalma sem volt annak idején. Hosszasan és kínosan elbúcsúzott a családjától, majd átvitték a Halhatatlanság függönyén. (Már akkor nyíltan az értésére adták, hogy soha nem térhet vissza, bármi történnék is. Az igazi okot csak sokkal később tudta meg.) Amikor átkerült a Halhatatlanságba, még tíz évig tanult mint Növendék, s azután engedélyezték számára, hogy Megfigyelő minősítésben elkezdhesse harmadik periódusát. Csupán ezután lehetett Specialista és valódi Halhatatlan. A Halhatatlanok negyedik és utolsó korszaka volt ez: Halandó, Növendék, Megfigyelő és Specialista.

Harlan simán haladt előre. S elmondhatta magáról, hogy befutott.

Még világosan emlékezett arra a pillanatra, amikor véget ért Növendéksége, amikor független tagja lett a Halhatatlanságnak, amikor még nem volt Specialista, de már megillette a Halhatatlan cím.

Nem felejtette el ezt. Véget ért a tanulás, túl volt a Növendékségen, hátrafont karral, kissé szétvetett lábbal, előreszegezett pillantással ott állt öt végzős társával, és feszülten figyelt. Yarrow Oktató a katedránál magyarázott. Harlan emlékezetében élénken élt Yarrow: köpcös ember, ágaskodó, rőt haj, szeplős kar, bánatos tekintet. (Nem volt feltűnő, ha egy Halhatatlannak bánatos volt a tekintete, a vágyakozás az otthon és állandóság iránt, a be nem vallott és be nem vallható vágyódás az egyetlen Századba, ahová soha nem juthatott el.) Harlan természetesen már nem emlékezett pontosan Yarrow szavaira, de a lényeg élesen emlékezetébe vésődött.

Yarrow így összegezte mondanivalóját: – Most Megfigyelők lesznek. Általában nem becsülik valami sokra ezt a tisztséget. A Specialisták lenézik, gyerekjátéknak tekintik. Talán önök, Halhatatlanok – (szándékos szünetet tartott, hogy mindegyikük kiegyenesíthesse a hátát büszkeségében) –, szintén így gondolják. Ha ez így van, akkor önök bolondok, és nem érdemlik meg, hogy Megfigyelők legyenek.

A Kalkulátoroknak nem lenne mit kalkulálniuk, a Sorstervezőknek nem lenne sors, amit tervezzenek, a Szociológusoknak nem lenne társadalom, amit elemezzenek, egyetlen Specialistának sem akadna munkája, ha nem volnának Megfigyelők. Tudom, nem most hallják ezt először, de szeretném, ha nagyon világosan és erősen az agyukba vésnék.

Önök, mint legfiatalabbak, most kilépnek az Időbe, a legnehezebb körülmények közé. Adatokat kell hozniuk. Hideg, tárgyilagos adatokat, amelyeket, mint tudják, nem színezhetnek véleményeikkel és kívánságaikkal. Pontos adatokat, hogy betáplálhassuk őket a Számítógépekbe. Hiteles adatokat, hogy felállíthassuk a társadalmi képleteket. Becsületes adatokat, hogy felhasználhassuk őket a Valóságváltoztatások alapjául.

És még valamit ne felejtsenek el. A megfigyelői periódus nem olyasmi, amitől gyorsan és feltűnés nélkül meg kell szabadulni. Csak mint Megfigyelők mutathatják meg, mire képesek. Nem iskolai eredményeik, hanem megfigyelői tevékenységük határozza meg végleges beosztásukat, és hogy milyen magasra emelkedhetnek. Önöknek, Halhatatlanoknak ez továbbképző tanfolyam, és bármilyen kudarc, legyen az a legcsekélyebb is, visszaveti önöket a Karbantartáshoz, tekintet nélkül arra, milyen ragyogó tehetségnek látszanak jelenleg. Ennyit akartam mondani.

Mindegyikükkel kezet fogott. Harlan komoly és izgatott és büszke lett arra a gondolatra, hogy Halhatatlan lehet! Büszkeség töltötte el: felelős minden ember boldogságáért, aki a Halhatatlanság birodalmába tartozott vagy majd tartozik.

Első megbízásai könnyűek voltak, és szigorú ellenőrzés alatt kellett végrehajtania, de a tapasztalat borotvaszíján tucatnyi Században, tucatnyi Valóságváltoztatással csiszolta képességeit.

Megfigyelői szolgálatának ötödik évében Főmegfigyelővé nevezték ki területén, és a 482. Századhoz osztották be. Most először kellett ellenőrzés nélkül működnie, és ez a tudat megingatta önbizalmát, amikor először tett jelentést a Szektor vezető Kalkulátorának.

Hobbe Finge Segédkalkulátor gyanakvóan lebiggyesztett ajka és rosszalló tekintete nevetséges volt orra kerek gombjának s orcái két nagyobb gombjának társaságában. Csak egy kis vörös festék meg a fehér haj hiányzott, és pompásan megjeleníthette volna Szent Miklós primitív legendáját.

(Vagy a Mikulásét, vagy a Télapóét. Harlan mind a három nevet ismerte. Bizonyosra vette, hogy százezer Halhatatlan közül egy se akad, aki legalább egyiket hallotta volna. Szégyenkező büszkeséggel őrizte ezt az eretnek tudományát. Már iskoláskorában hobbija volt a Primitív Századok történelme, és Yarrow Oktató is csak bátorította. Harlan lassanként megkedvelte azokat a különös, zűrzavaros századokat, amelyek a Halhatatlanság kezdete, a 27. Század előtt voltak, sőt a Temporális, azaz Időmező felfedezése előtt, a 24. Században. Régi könyveket és folyóiratokat tanulmányozott. Sőt messze visszautazott az első időbe, a Halhatatlanság első századaiba, ha engedélyt kapott rá, hogy megbízhatóbb forrásműveket faggasson. Tizenöt év alatt sikerült jelentős könyvtárat összegyűjtenie főként papírra nyomtatott könyvekből. Volt ott egy kötet, a szerzőjét H. G. Wellsnek hívták, egy másik könyvét W. Shakespeare írta: elcsépelt históriák. Legszebb szerzeménye egy Primitív Századból származó hetilap bekötött évfolyamainak a teljes sorozata volt. Mérhetetlenül sok helyet foglalt el, de érzelmi okok miatt nem volt szíve mikrofilmre zsugorítani.

Időnként belemélyedt ebbe a világba, ahol az élet élet volt és a halál halál, ahol az ember nem másíthatta meg elhatározásait, ahol a gonoszt nem lehetett megelőzni, sem a jót ösztönözni, és a Waterlooi csatát, ha egyszer elveszítették, vesztett csata maradt egyszer s mindenkorra. Őrzött egy lírai töredéket is, miszerint "a Mozgó ujj ír; végez, s megy tovább; s vissza nem csalja csak fél Sorát törölni Ész és Szív".

Ilyenkor mindig bénítóan nehéz volt visszaterelnie gondolatait a Halhatatlansághoz és ahhoz a világmindenséghez, ahol a Valóság hajlékony és tovatűnő, mert hozzá hasonló emberek tarthatták a kezükben, és jobbá gyúrhatták.)

Szent Miklós illúziója nyomban eltűnt, amikor Hobbe Finge élénk és gyakorlatias hangon megszólalt: – Holnap elkezdheti a jelenlegi Valóság szokott felvételét. Szeretném, ha alapos, gondos és konkrét lenne. Nem tűrök semmiféle lazaságot. Első tér-idő engedélyét holnap reggel megkapja. Rendben van?

– Igenis, Kalkulátor – válaszolta Harlan. Már tudta és sajnálta, hogy nem boldogul majd Hobbe Finge Segédkalkulátorral.

Másnap reggel megkapta engedélyét, az Időtérképet, bonyolult lyukkártya formájában, úgy, ahogy a Kibernetikus Agy kidobta. Zsebkódfejtője segítségével lefordította az Idők Egységes Nyelvére, nehogy már a kezdet kezdetén valami apró hibát kövessen el. Pedig a tudása már rég oly fokon állt, hogy közvetlenül is el tudta olvasni a kódszalagot.

Az engedély közölte vele, hová mehet a 482. Század világában, és hová nem, mit tehet, és mit nem, mit kell elkerülnie mindenáron. Csupán azokon a helyeken és azokban az időpontokban tartózkodhatott, ahol és amikor nem veszélyeztette a Valóságot.

A 482. Század nem volt ínyére Harlannak. Nem hasonlított szigorú és beletörődő időotthonára. Ebben a korban nem volt erkölcs, sem semmiféle alapelv, semmi olyan, amilyenhez Harlan szokott. Élvhajhász, anyagias, erősen matriarchális. Ez volt az egyetlen kor (pedig alaposan utánanézett a feljegyzéseiben), ahol az ektogenetikus szülés dívott, és annak virágkorában a nők negyven százaléka mesterséges megtermékenyítés révén szült. A házasság a kölcsönös megegyezés szerint jött létre s szűnt meg, törvény előtt nem volt nagyobb becsülete, mint az egyszer elhangzott szónak. A gyereknevelés érdekében alakított életközösséget természetesen gondosan elkülönítették a házasság társadalmi funkcióitól, és kizárólag fajnemesítési alapokra helyezték.

Harlan száz meg száz módon betegnek látta a Századot, amely megérett a Valóságváltoztatásra. Az is eszébe ötlött, hogy mint más Időbe tartozó ember, talán a puszta jelenlétével is megváltoztathatja a Század történelmét. Ha néhány kulcsponton eléggé zavaróan hatna, a valószínűség egyik ágazata valósággá válna, mégpedig az, ahol a sok millió élvhajhász nő átváltozna tiszta szívű, hűséges anyává. Más Valóságban találnák magukat, minden ahhoz fűződő emlékezettel, és sem elmondani, sem megálmodni, sem elképzelni nem tudnák már, hogy valaha mások voltak.

Sajnos, ha ezt teszi, áthágja a tér-idő engedély korlátait, és erre nem is gondolhatott. Még ha rászánja is magát, és találomra áthágja a szabályokat, sokféleképpen változtathatja meg a Valóságot. Még rosszabb is lehet. Csakis a gondos elemzés és kalkulálás találhatja el pontosan a Valóságváltoztatás jellegét.

Bármi volt a magánvéleménye, látszólag továbbra is Megfigyelő maradt, és az ideális Megfigyelő csupán egy jelentésíró géphez kapcsolt érzékeny idegvégződés. Az érzékelés és jelentés közé nem férkőzhetett be semmiféle érzelem.

Ebből a szempontból Harlan jelentései tökéletesek voltak.

Finge Segédkalkulátor magához hívatta Harlant a második hét végén tett jelentése után.

– Gratulálok, Megfigyelő – mondta szinte ridegen –, jelentéseinek felépítéséért és világosságáért. De magának mi a véleménye?

Harlan azt hitte, legjobban úgy álcázhatja magát, ha arckifejezése otthonának, a 95. Századnak aprólékosan kifaragott fájához hasonlít.

– Nincs magánvéleményem – felelte.

– Ó, hagyja ezt. Maga a 95. Századból származik, és mind a ketten tudjuk, mit jelent ez. Bizonyára zavarja egy kissé ez a század.

Harlan vállat vont.

– Van valami a jelentésemben, amiből arra következtet, hogy zavar valami?

Ez már szemtelenséggel volt határos, és ezt az is jelezte, hogy Finge tompa ujjaival az asztalon dobolt.

– Feleljen a kérdésemre – mondta.

– Szociológiai szempontból a Század sok jelensége végletes. A legutóbbi három Valóságváltoztatás a középső időben csak súlyosbította a helyzetet. Úgy vélem, előbb-utóbb helyesbítésre lesz szükség. A végletek sohasem egészségesek – felelte Harlan.

– Eszerint nem sajnálta a fáradságot, és ellenőrizte a Század elmúlt Valóságait.

– Mint Megfigyelő kénytelen vagyok ellenőrizni minden idevonatkozó tényt.

Ezt fricskának szánta. Természetesen joga és kötelessége volt, hogy ellenőrizze a tényeket. Finge nagyon jól tudta ezt. A Valóságváltoztatások folyamatosan megráztak minden Századot. Ellenőrzés nélkül a legpontosabb Megfigyelés sem maradt érvényben sokáig. A Megfigyelés megszokott művelet volt a Halhatatlansághoz tartozó Századokban. És a helyes megfigyelés nem szorítkozott a jelen Valóság tényeinek a bemutatására, hanem feltárta összefüggéseit az előző Valóságokkal is.

Most már nyilvánvaló lett Harlan számára, hogy Finge nemcsak piszkálódik. A faggatásából kiderült. Finge határozottan ellenséges.

Egy másik alkalommal Finge ezzel az újsággal rontott be kis irodájába: – Jelentéseit az Időtanács nagyon kedvezően fogadta.

Harlan bizonytalan szünet után ezt mormolta: – Köszönöm.

– Mindenki megegyezik abban, hogy a maga jelentései rendkívül éles elméjűek.

– Megteszek minden tőlem telhetőt.

Finge váratlanul megkérdezte: – Találkozott már valaha Twissell Főkalkulátorral?

– Twissell Főkalkulátorral? – Harlan szeme kerekre nyílt. – Nem, kérem. Miért kérdi?

– Őt szemlátomást különösen érdeklik a maga jelentései. – Finge kerek képe morcosán megnyúlt, és hirtelen témát változtatott: – Szerintem maga sajátos filozófiát dolgozott ki, egyéni történelemszemléletet.

Nagy volt a kísértés. Harlan hiúsága és óvatossága megütközött, és az előbbi győzött.

– A Primitív Történelmet tanulmányoztam, kérem.

– A Primitív Történelmet? Az iskolában?

– Nem egészen, Kalkulátor. Kedvtelésből. Ez a hobbim. Ott a megdermedt, megkövesedett történelmet lehet tanulmányozni. Részletesen elemezhető, ellentétben a Halhatatlanság századaival, ahol mindig minden változik. – Kedvenc témája felélénkítette.

– Éppolyan ez, mintha egy filmkönyv állóképeit sorra vesszük, és tüzetesen tanulmányozzuk. Rengeteg részletet fedezhetünk fel, amely elkerülné a figyelmünket, ha csak levetítenénk a filmet. Úgy vélem, ez nagy segítségemre van a munkámban.

Finge álmélkodva meredt rá, szeme kerekre nyílt. Aztán szó nélkül kiment. Ezután többször is a Primitív Történelemre terelte a beszélgetést, püffedt arca meg se rándult Harlan kelletlen megjegyzéseire.

Harlan maga sem tudta, sajnálja-e ezt az egész ügyet, vagy pedig karrierje meggyorsításának tekintse.

Az első változatnál kötött ki, amikor egyik nap a folyosón Finge elcsípte, és mások előtt rátámadt: – Az Időbe is, Harlan, maga soha nem mosolyog?

Harlan megdöbbenve ébredt rá, hogy Finge gyűlöli. Ezután csak undorral gondolt Fingere.

A 482. Század három hónapos átkutatása során Harlan minden értékes anyagot felhabzsolt, és nem lepődött meg, amikor Finge hirtelen az irodájába kérette. Új beosztást várt. Már napok óta elkészült a zárójelentéssel. A 482. Század szerette volna fejleszteni cellulózbázisú textíliáinak az exportját az erdőitől megfosztott Századokba, mint például az 1174. Századba, de vonakodott elfogadni a cserébe felajánlott füstölt halat. Hosszú listáján Harlan minden kérdést sorra vett és elemzett.

Magával vitte a zárójelentés fogalmazványát is.

De egy szó sem esett a 482. Századról. Ehelyett Finge bemutatta egy töpörödött emberkének, akinek ritkás ősz haja volt, és gnómszerű arcáról a beszélgetés alatt nem tűnt el a mosoly. Aggodalmaskodás és a szívélyesség között váltakozott, de folyton ott játszott az arcán. Sárga foltos ujjai között égő cigarettát tartott.

Ha nem ez az első cigaretta, amit Harlan lát, bizonyára jobban megfigyeli a kis embert, és nemcsak a füstölgő rudat bámulja, hanem felkészül a bemutatásra is. Finge így szólt: – Twissell Főkalkulátor, bemutatom Andrew Harlan Megfigyelőt.

Harlan ijedten tekintett fel a cigarettáról a kis ember arcára.

– Örvendek – mondta Twissell Főkalkulátor magas fejhangon. – Szóval ez a fiatalember írja azokat a remek jelentéseket?

Harlannak elakadt a szava. Laban Twissell maga volt a legenda, az élő mítosz. Azonnal fel kellett volna ismernie. Twissell volt a Halhatatlanság legjobb Kalkulátora, más szóval a legkiválóbb élő Halhatatlan. Ő volt a feje az Időtanácsnak. Több Valóságváltoztatást irányított már, mint bárki más a Halhatatlanságban. Ő volt a... Neki...

Harlan gondolatai összekuszálódtak. Bárgyún vigyorogva bólintott, és nem szólt egy szót sem.

Twissell felemelte a cigarettát, gyorsan szippantott belőle.

– Hagyjon magunkra, Finge. Beszélni akarok a fiúval.

Finge felállt, mormogott valamit, és távozott.

Twissell megszólalt: – Idegesnek látszol, fiú. Kár idegeskedned.

Ám a találkozás egészen felkavarta Harlant. Mindig nyugtalanító, ha valakit óriásnak tartunk, s kiderül róla, hogy még öt és fél láb magas sincs. Rejtőzhet egy zseni agya e mögött a kopaszodó, csapott homlok mögött? Borotvaéles ész vagy csak jó kedély világít ezekben az ezer ránccal övezett, parányi szemekben?

Harlan sehogyan sem igazodott el rajta. Értelmét teljesen elhomályosította a cigarettafüst. Amikor egy füstgomolyag elérte, arca észrevehetően megrándult.

Twissell szeme összeszűkült, mintha át akarna hatolni a füstfátyolon, és szörnyen rossz hangsúlyozással megszólalt a tizedik évezred nyelvén: – Joppan éreznét magát, ha saját nyelveten peszélnék, fiú?

Harlan alig tudta elfojtani a hirtelen rátörő hisztérikus nevetőgörcsöt. Óvatosan így válaszolt: – Elég jól beszélek az Idők Egységes Nyelvén, kérem. – Az Egységes Nyelven mondta ezt is, amelyet ő és minden más Halhatatlan használt, a Halhatatlanságban való tartózkodásának első hónapjai óta.

– Hagyjuk – mondta Twissell gőgösen. – Ki nem állhatom az Egységest. Kifogástalanul beszélem a tizedik évezred nyelvét.

Harlan úgy vélte, hogy Twissell legalább negyven éve nem használta időotthonának nyelvét.

De úgy látszik, hiúságát már ez is kielégítette, mert áttért az Idők Egységes Nyelvére.

– Megkínálnálak cigarettával, de biztos vagyok benne, hogy nem dohányzói. A történelemben a dohányzást nemigen helyeslik egyik időben sem. Különben csak a 72. Században készítenek jó cigarettákat, én is onnan szerzem be. Ezt arra az esetre tanácsolom neked, ha mégis ráadnád a fejed a füstölésre.

Szomorú dolog ez. Múlt héten a 123. Században voltam két napig. Tilos a dohányzás. Még a Halhatatlanság 123. századi előadói is ragaszkodnak a tilalomhoz. A Halhatatlanok idomultak az ottani szokáshoz. Ha rágyújtottam volna, azt várták volna, rájuk szakad az ég. Néha szeretnék egy nagy Valóságváltoztatást megtervezni, és minden Századból kiűzni a dohányzást tiltó tabukat, csakhogy az efféle Valóság változtatás háborúkat robbantana ki az 58. Században, vagy rabszolgatartó társadalmat eredményezne az 1000.-ben. Valami soha nem stimmel.

Harlan először zavart lett, majd izgatott. A lényegtelen fecsegés mögött valami rejlik. Torka kissé elszorult.

– Megkérdezhetném, miért óhajtott látni?

– Tetszenek a jelentéseid, fiú.

Harlan szemében egy pillanatra örömszikra villant, de nem mosolyodott el.

– Köszönöm.

– Művészi munka. Jó az intuíciód. Érzéssel dolgozol. Úgy gondolom, eltaláltam, mi a legmegfelelőbb hely számodra a Halhatatlanságban, és fel is akarom neked ajánlani.

Harlan elképedt: hihetetlen! Megpróbálta eltitkolni hangja diadalmas csengését.

– Nagyon megtisztel – mondta.

Időközben Twissell Főkalkulátor végigszívta a cigarettát, bal kezével észrevétlenül egy újabbat varázsolt elő, és ismét rágyújtott. Két szippantás között megszólalt: – Idő az atyám, fiú! Úgy beszélsz, mintha szerepet ismételgetnél. A fenébe a megtiszteltetéssel. Szamárság. Fabatkát sem ér. Mondd meg nyíltan, mit érzel. Örülsz neki, mi?

– Igenis – felelte óvatosan Harlan.

– Rendben van. Örülnöd is kell. No, szívesen lennél Technikus?

– Technikus?! – kiáltott fel Harlan, s felugrott a helyéről.

– Ülj le. Ülj csak le. Meglepettnek látszol.

– Nem vártam, hogy Technikus leszek, Twissell Főkalkulátor.

– Nem – mondta szárazon Twissell. – Senki sem várja ezt. Minden mást inkább. Technikust éppen ezért nehéz találni, és mindig szükség van rájuk.

A Halhatatlanság egyik Szektorában sincs elég belőlük.

– Nem hiszem, hogy alkalmas volnék rá.

– Szóval azt akarod mondani, hogy nem vagy alkalmas ilyen zűrös munkára. Idő az atyám! Ha igazi híve vagy a Halhatatlanságnak, mint ahogy hiszem, akkor nem ijedsz meg. Legfeljebb a hülyék elkerülnek, és kiközösítve érzed magadat. De majd beleszoksz. Meglesz az az elégtételed, hogy tudod, milyen nélkülözhetetlen vagy. Nagyon nélkülözhetetlen. Elsősorban nekem.

– Önnek? Személy szerint önnek?

– Igen. – Az öregember mosolyába valami agyafúrtság vegyült. – Nem egyszerű Technikusnak szemeltelek ki. Az én személyes Technikusom leszel. Külön státusod lesz. És ez hogy tetszik?

– Nem tudom. Hátha nem válok be – felelte Harlan.

Twissell hevesen megrázta a fejét.

– Szükségem van rád. Éppen terád. Jelentéseid meggyőztek róla, hogy megvan benned az, amire itt fenn szükségem van. – Recés körmű mutatóujjával fürgén megkopogtatta a homlokát. – Növendékkori személyi lapod jó. A megfigyelt Szektorok is kedvező jellemzést adtak rólad. De főképpen Finge jelentése volt a legkedvezőbb. Harlan őszintén elcsodálkozott.

– Finge Kalkulátor jelentése a leghízelgőbb?

– Nem vártad ezt?

– Nem is tudom.

– Nos, fiú, nem azt mondtam, hogy hízelgő. Csak azt, hogy kedvező. A tény az, hogy Finge jelentése nem volt hízelgő. Azt ajánlotta, hogy mentsünk fel a Valóságváltoztatással kapcsolatos munkák alól. Azt javasolta, hogy a legbiztonságosabb helyed a Karbantartóknál lenne.

Harlan elvörösödött.

– Mi oka lehetett erre?

– Úgy látszik, van valami hobbid, fiú. A Primitív Történelem érdekel, ugye? – Nagy lendülettel hadonászott a cigarettájával, Harlan pedig haragjában elfelejtkezett arról, hogy ügyeljen a lélegzetvételre, beszippantott egy nagy füstfelhőt, és magatehetetlenül köhögni kezdett.

Twissell jóindulatúan nézte a fiatal, köhögő Megfigyelőt, és így szólt: – Nem így van?

Harlan kitört: – Finge Kalkulátornak nincs joga...

– Nana! Csak azért mondtam el, mit írt a jelentésben, mert éppen arra hivatkozik, amire nekem a legnagyobb szükségem van. Egyébként a jelentés bizalmas jellegű, és el kell felejtened, hogy elárultam a tartalmát. Mégpedig egyszer s mindenkorra, fiú.

– De mi rossz van abban, ha valakit a Primitív Történelem érdekel?

– Finge úgy véli, hogy érdeklődésed erős Idővágyról tanúskodik. Megértettél, fiú?

Harlan megértette. Lehetetlen volt elkerülni az efféle lélekboncoló tolvajnyelvet. Különösen ezt a szót. A Halhatatlanság minden tagjáról feltételezték, hogy erős vágy él bennük (mivel hivatalosan minden megnyilvánulását elfojtották), hogy visszatérjenek, ha nem is a saját Idejükbe, de legalább valamilyen rögzített Időbe, részesei legyenek egy Századnak, s ne vándoroljanak örökösen a Századokban. A legtöbb Halhatatlanban ez a vágy természetesen mélyen elfojtva élt a tudatuk alatt.

– Nem hiszem, hogy erről volna szó – felelte Harlan.

– Én sem. Szerintem a hobbid érdekes és értékes. Ahogy mondtam, éppen ezért van rád szükségem. Azt akarom, hogy egy Növendéket oktass a Primitív Történelemre, mindent átadj neki, amit tudsz, vagy amit megtanulhatsz. Közben pedig a személyes Technikusom is leszel. Néhány nap múlva neki is láthatsz. Megfelel?

Megfelel-e? Hivatalos engedéllyel tanulmányozni mindazt, ami a Halhatatlanság előtt történt? Személyes kapcsolatba kerülni a legnagyobb Halhatatlannal? Ilyen körülmények között még az undorító technikusi státust is elviselhetőbbnek érezte.

Ám óvatossága mégsem hagyta cserben, így felelt: – Ha ez a Halhatatlanság érdeke...

– A Halhatatlanság érdeke? – kiáltott fel hirtelen izgatottan a gnómszerű Kalkulátor, és olyan erővel dobta el a cigarettacsikket, hogy eltalálta a távoli falat, és szikrák repültek szerteszét. – Azért van rád szükségem, mert a Halhatatlanság létezése függ ettől.

3 - A Növendék

Harlan már néhány hete tartózkodott az 575. Században, amikor találkozott Brinsley Sheridan Cooperrel. Volt ideje jól megszokni új lakását és az üveg meg porcelán steril tisztaságát. Megtanulta, hogyan kell viselni a technikus jelvényt mérsékelt undorral és megakadályozni a dolgok rosszabbra fordulását azáltal, hogy a fal vagy a kezében cipelt tárgy eltakarja a jelvényt.

Ennek láttán egyesek megvetően mosolyogtak, és fagyosan hátat fordítottak, mintha fondorlattal akarta volna megnyerni a barátságukat.

Twissell Főkalkulátor naponta új feladatokkal látta el. Harlan tanulmányozta őket, majd négy változatban is megfogalmazta elemzését, és az utolsó változatot sem szívesen adta ki a kezéből.

Twissell mindig megdicsérte, bólogatott, és így szólt: – Pompás, pompás. – Aztán öreges, kék szemét rászegezte Harlanra, és mosolya kissé elhalványult. – Ellenőrizhetjük ezt a kis feltevést a Kibernetikus Aggyal.

Az elemzést mindig feltevésnek nevezte. Soha nem árulta el Harlannak, milyen választ dobott ki a Kibernetikus Agy, és Harlan nem mert kérdezősködni. Elkeserítette, hogy egyetlen elemzését sem bízták rá végrehajtás céljából. Talán a Kibernetikus Agy nem ellenjegyezte, talán ő a Valóságváltoztatás rosszabbik megoldását választotta, vagy talán annyira ügyetlen, hogy képtelen eltalálni az MSZV-t a megadott körben? (Még nem tanulta meg, hogy elég finoman és hanyagul mondja ki, MSZV.) Egy napon Twissell zavartan viselkedő férfit hozott magával, aki alig mert Harlan szemébe nézni.

– Harlan Technikus, ez B. S. Cooper Növendék – mondta Twissell.

– Üdvözlöm – válaszolta Harlan gépiesen. Éppen csak végigmérte a férfit, de közönyös maradt. A fickó alacsonyabb volt nála, és fekete haját középen választotta el. Álla hegyes volt, szeme meghatározhatatlan világosbarna, füle a kelleténél nagyobb, és körmei összeharapdáltak.

Twissell így kezdte: – Ezt a fiút fogod tanítani a Primitív Történelemre.

– Az Időbe is! – kiáltott fel Harlan hirtelen érdeklődéssel. – Üdvözlöm! – Már majdnem elfelejtkezett az egészről.

– Állítsd össze a neked megfelelő tanmenetet – folytatta Twissell. – Úgy vélem, elég lesz, ha hetente két délutánt rá tudsz szánni. A módszerbe nem szólok bele, rád bízom. Ha szükséged lesz könyvfilmekre vagy régi dokumentumokra, csak szólj. Ha megvannak a Halhatatlanságban vagy az Idő valamelyik elérhető részén, megszerezzük. Nos, fiú?

Ismét elővarázsolt egy égő cigarettát a semmiből (mindig így rémlett), és a levegő megtelt dohányfüsttel. Harlan köhögött, és a Növendék rángatózó szájából ítélve, ő is ugyanezt tette volna, ha meri.

– No, üljön le – szólt rá Harlan Twissell távozása után. Habozott egy pillanatig, majd határozottan hozzátette: – Fiam. Üljön le, fiam. Az irodám nem nagy, de most már a magáé is, ha így összekerültünk.

Harlanban felbuzgott a tettvágy. Végre valamit csak őrá bíztak. A Primitív Történelem egyedül az ő területe.

A Növendék feltekintett (talán most először), és akadozva megszólalt: – Ön Technikus.

Harlan lelkesedésének és buzgalmának egy része nyomban elapadt.

– Miért érdekes ez? , – Nem, nem – felelte a Növendék –, csak...

– Nem hallotta, hogy Twissell Főkalkulátor Technikusnak szólított?

– De igen, kérem.

– Azt gondolta, hogy nyelvbotlás? Túlságosan rossz ahhoz, hogy igaz legyen?

– Nem, kérem.

– Mit dadog? – förmedt rá Harlan durván, de már el is szégyellte magát, amiért rápirított.

Cooper kínosan elpirult.

– Nem beszélem valami jól az Idők Egységes nyelvét.

– Miért nem? Mióta Növendék?

– Alig egy éve, kérem.

– Egy éve? Hány éves maga, az Időbe is?

– Huszonnégy bioéves, uram.

Harlan elámult.

– Azt akarja mondani, hogy huszonhárom éves korában vették fel a Halhatatlanságba?

– Igenis, kérem.

Harlan leült, és a kezét dörzsölte. Ilyet még nem hallott. Tizenöt-tizenhat éves korban a legalkalmasabb belépni a Halhatatlanságba. Mit jelent ez? Twissell új módszerrel próbálja ki őt?

– Üljön le, és lássunk munkához – szólt. – Teljes neve és időotthona?

– Brinsley Sheridan Cooper – hebegte a Növendék –, a 78. Századból.

Harlan szinte megenyhült. Alig tizenhét századra volt ez első időben saját időotthonától. Majdnem Időszomszédok.

– Érdekli a Primitív Történelem? – folytatta.

– Twissell Főkalkulátor kért meg, hogy foglalkozzam vele. Szinte alig tudok róla valamit.

– Mivel foglalkozik még?

– Matematikával. Időmechanikával. Egyelőre csak az alapokat tanulmányozom. A 78. Században Vacuum-Velox szerelő voltam.

Harlan meg sem kérdezte, mi az a Vacuum-Velox. Lehetett ventilációs takarítógép, számítógép, festékpermetező. Akármi. Harlant nem is érdekelte.

Így szólt: – Tud valamit a történelemről? Akármelyik történelemről?

– Európai történelmet tanultam.

– Politikai hovatartozása szerint európai, feltételezem.

– Európában születtem. Igen. Természetesen leginkább modern történelemmel foglalkoztunk. Az 54-es forradalom utáni időkkel, mármint a 7554-esre gondolok.

– Rendben van. Először is ezt el kell felejtenie. Hasznavehetetlen. A Halandóknak minden Valóságváltoztatás után más történelmet tanítanak. Persze ők ezt nem is sejtik. Mindegyik Valóságban a saját történelmük az egyetlen. Ezért egészen más a Primitív Történelem. Éppen ez a szépsége. Akármit csinálunk is, változatlan marad. Kolumbus és Washington, Mussolini és Hereford mind léteznek.

Cooper erőtlenül elmosolyodott. Kisujjával végigsimította felső ajkát, s Harlan csak most vette észre ott a sötét csíkot, mintha Cooper bajuszt növesztene.

Cooper megszólalt: – Nem egészen... nem egészen tudok hozzászokni ehhez, mióta itt vagyok.

– Mihez nem tud hozzászokni?

– Ahhoz, hogy majdnem ötszázadnyira vagyok az időotthonomtól.

– Én magam is majdnem ennyire vagyok távol az időotthonomtól. A 95. Századból jöttem.

– Ez egészen más. Ön idősebb nálam, mégis én tizenhét századdal öregebb vagyok más tekintetben. Az ön ük-ük-ük stb. ősapja lehetnék.

– És ez mit számít? Tegyük fel, hogy az.

– Igen, idő kell, amíg hozzászokom. – A Növendék hangjában lázadás csengett.

– Mindannyian így vagyunk – mondta érzéketlenül Harlan, és magyarázni kezdte a Primitív Történelmet. Már három óra is eltelt, és ő egyre csak fejtegette, miért voltak századok az első század előtt is.

– De ugye az első század nem volt az első? – kérdezte siránkozva Cooper.

Végezetül Harlan egy könyvet adott oda a Növendéknek, nem volt valami jó, de bevezetőül ez is megtette.

– Majd később, ahogy haladunk, kap jobbakat – jegyezte meg. – Hét végére Cooper bajsza határozott fekete csíkká erősödött. Tíz évvel idősebbnek látszott így, s hegyes álla még jobban szembetűnt. Egészében véve nem valami előnyös ez a bajusz, vélekedett Harlan.

– Elolvastam a könyvet – mondta Cooper.

– És mi a véleménye?

– Hogy is mondjam... – Hosszú szünet következett, majd Cooper így folytatta: – A Késő Primitív Századok kissé hasonlítottak a 78. Századra. Eszembe juttatta az otthonomat, tudja. Kétszer is a feleségemről álmodtam.

– A feleségéről? – bámult rá Harlan.

– Mielőtt idekerültem, megnősültem.

– Az Időbe is! És a feleségét is áthozta?

– Még azt sem tudom, tavaly kiterjedte rá a Valóságváltoztatás. Ha igen, akkor valószínűleg már nem is a feleségem. – Cooper a fejét rázta.

Harlan magához tért. Természetesen, ha a Növendéket huszonhárom éves korában vették fel a Halhatatlanságba, akkor könnyen lehetséges, hogy megnősült. Egyik példa nélkül álló eset maga után vonja a másikat.

Mi történik itt? Elég egyetlen módosítás a törvényekben, és máris összezavarodik. A Halhatatlanság finom egyensúlya nem bír ki ilyen módosításokat.

Talán a Halhatatlansággal szemben érzett haragja tette kissé nyerssé Harlan szávait.

– Remélem, nem kíván visszamenni a 78. Századba ellenőrizni a feleségét?

A Növendék felemelte fejét, Harlanra szegezte erős és rendületlen tekintetét.

– Nem – felelte.

Harlan zavartan fészkelődött.

– Rendben van. Nincs családja. Semmije sincs. Halhatatlan, és nem is gondolhat senkire, aki a Halandóságban él.

Cooper ajka kiszáradt, rossz hangsúlya erősen érződött szapora szavaiban.

– Technikusbeszéd.

Harlan megmarkolta a szék karfáját. Rekedten mondta: – Mire céloz? Hogy Technikus vagyok, és én csinálom a Változtatásokat? Hogy én védem őket, s azt követelem, hogy elfogadja? Ide figyeljen, kisfiam, még egy éve sincs itt: még nem beszéli az Egységest, még zavaros fogalmai vannak az Időről és a Valóságról, de már azt hiszi, hogy mindent tud a Technikusokról, és beolvashat nekik?

– Sajnálom – vágta rá Cooper. – Nem akartam megsérteni.

– Nem, nem, ki sérthet meg egy Technikust? Csak egyeseknek jár a szájuk, ugye? És azt mondják: "Szőrösszívű, akár egy Technikus." Azt mondják: "A Technikus egyet ásít, és egytrillió embert megváltoztat." Vagy ilyesmiket. Mit válaszol erre, Cooper? Úgy véli, hogy érdekesebb, ha csatlakozik hozzájuk? Ez nagy emberré teszi. Azt hitte, hogy a Halhatatlanság tótumfaktuma lett?

– Mondtam már, hogy sajnálom.

– Rendben van, csak azt akartam, hogy tudja: alig egy hónapja vagyok Technikus, és személyesen még egyetlen Valóságváltoztatást sem végeztem. Most lássunk munkához.

Twissell Főkalkulátor másnap az irodájába hívatta Andrew Harlant.

– Nem lenne kedved egy kis MSZV-hez, fiú? – kérdezte.

Harlannak kapóra jött az ajánlat. Előző nap egész délelőtt szégyellte magát, amiért olyan gyáván elárulta a technikusi munkát, és olyan gyerekesen kiáltott fel: "Még semmi rosszat nem csináltam, ne hibáztassatok!"

Elárulta saját magát is, hogy rossznak tartja a technikusi munkát, és ő maga csak azért nem bűnös, mert még új fiú, és nem volt ideje a bűntetthez.

Örömmel fogadta az esélyt, hogy elejét veheti a mentegetőzésnek. Szinte vezeklésként fogadta. Most majd már mondhatja Coopernek: "Igen, énmiattam változott meg sok millió ember, de ez szükséges volt, és én büszke vagyok rá, hogy én okoztam." Így aztán örömmel mondta: – Készen állok.

– Pompás, pompás. Örülni fogsz, fiú (egy füstkarika, és a cigaretta vége felizzott), ha megtudod, hogy mindegyik elemzésed rendkívül pontosnak bizonyult az ellenőrzések során.

– Nagyon köszönöm. ("Most már elemzések – gondolta Harlan – és nem feltevések.") – Tehetséges vagy. Rendkívüli érzéked van hozzá, fiú. Nagy dolgokat várok tőled. Most pedig lássunk hozzá ehhez a 223. Századhoz. Tökéletesen igaz volt az állításod, hogy a lefékezett tengelykapcsoló létrehozza a szükséges elágazást a kellemetlen mellékhatás nélkül. Lefékezed?

– Igen, uram.

Ez volt Harlan igazi Technikussá avatása, tűzkeresztsége. Megváltoztatta a Valóságot. A 223. Századból kiemelt néhány rövid perc alatt belebabrált egy szerkezetbe, s egy fiatalember nem érkezett meg idejében egy mechanikai előadásra az egyetemre. Éppen ezért nem kezdett el foglalkozni a szoláris berendezésekkel, minek következtében egy tökéletesen egyszerű kis eszközt nem találtak fel a kritikus tíz év alatt. Bármily különös is, ennek eredményeképpen a 224. Században egy háborút kiiktattak a Valóságból.

Hát nem pompás? Mit számít a személyiségváltoztatás? Az új egyéniségek is éppolyan emberek voltak, mint a régiek, és éppúgy szolgálták az életet. Ha néhány élet meg is kurtult, sokkal több hosszabbodott meg és lett boldogabb. Igaz, hogy egy nagy irodalmi alkotást, az emberi értelem és érzelem emlékművét nem írták meg az új Valóságban, de a könyv néhány példányát mégis ott őrzik a Halhatatlanság könyvtáraiban! És az új Valóságban mégis új művészi alkotások születtek!

Ezen az éjszakán Harlan órákig forgolódott álmatlanul, és amikor végre nagy nehezen elaludt, olyasmi történt vele, amire már évek óta nem volt példa.

Anyjáról álmodott.

Kezdeti gyengesége ellenére egy bioév alatt Harlan az egész Halhatatlanságban mint Twissell Technikusa vált ismertté, és nem minden csipkelődés nélkül Csodagyereknek és Csalhatatlannak nevezték.

Cooperrel lassan szinte meghitt kapcsolatba került. Igazán soha nem barátkoztak össze. (Ha Cooper közeledett volna, Harlan bizonyára nem tud mit kezdeni vele.) Egyébként jól összedolgoztak, és Coopert már majdnem annyira érdekelte a Primitív Történelem, mint magát Harlant.

Egyik nap Harlan így szólt Cooperhez: – Figyeljen csak ide, Cooper, nem jönne holnap a mai foglalkozás helyett? El kellene ugranom a 3000. Századba, hogy ellenőrizzek egy Megfigyelést, és akivel találkozni akarok, ma délután szabad.

Cooper szeme mohón felfénylett.

– Én nem mehetnék?

– Akar jönni?

– De még mennyire. Még soha nem voltam a kabinban, csak amikor idehoztak a 78. Századból, és akkor nem tudtam megfigyelni, mi is történik.

Harlan általában a C Akna kabinját használta, amelyet az íratlan törvények szerint a Technikusoknak tartottak fenn, a Századok mérhetetlen hosszában. Cooper minden zavar nélkül követte Harlant. Habozás nélkül belépett a kabinba, és helyet foglalt a kabin belső kerek ülésén.

Ám amikor Harlan bekapcsolta a Mezőt, és a kabint a felső időbe irányította, Cooper arcán majdnem komikus meglepetés tükröződött.

– Semmit sem érzek – mondta. – Baj van?

– Semmi baj. Semmit sem érez, mert valójában nem mozdul. A kabin időbeli kiterjedése mentén haladunk. Valójában – Harlan oktató modorban folytatta – a jelen pillanatban se maga, se én nem vagyunk anyagiak, minden látszat ellenére. Száz meg száz ember használhatja ugyanezt a kabint, különböző sebességgel mozogva (ha ezt sebességnek nevezzük), bármilyen Időirányban egymáson is áthaladva. A közönséges világegyetem törvényei nem alkalmazhatók a kabinaknákra!

Cooper ajka kissé legörbedt, és Harlan kelletlenül gondolta: "A fiú időmechanikát tanul, és többet tud ezekről, mint én. Miért nem fogom be a számat, miért csinálok bohócot magamból?"

Hallgatásba burkolózott, és komoran bámulta Coopert. Néhány hónap alatt a fiatalember bajsza teljesen kinőtt. A Halhatatlanok Mallansohn-bajusznak hívták az ilyet, mivel az egyetlen hitelesnek elismert fotó (elég pocsék és életlen) pontosan ilyen bajusszal mutatta a Temporális Mező felfedezőjét. Éppen ezért a Halhatatlanok között népszerű volt ez a bajusz, bár keveseknek állt jól.

Cooper a gyorsan váltakozó számokat figyelte, amelyek a saját helyzetükhöz viszonyítva jelölték a Századok múlását. Megszólalt: – A felső időben meddig terjed a kabin aknája?

– Ezt nem tanították meg?

– Alig említették a kabint.

Harlan vállat vont.

– A Halhatatlanságnak nincs vége. Az akna az időben végtelen.

– Milyen messze járt már a felső időben?

– Ez lesz a legtávolibb utam. Dr. Twissell már az 50 000. Században is járt.

– Az Időbe is!

– Ez még mind semmi. Néhány Halhatatlan már volt túl a 150 000. Századon is.

– És mi van ott?

– Semmi különös – felelte sötéten Harlan. – Különféle típusú életek, de egyik se emberi. Az ember eltűnt.

– Kihalt? Kiirtották?

– Azt sem tudom, hogy ezt tudja-e valaki pontosan.

– Nem lehetne valamit tenni, hogy változtassunk ezen?

– Nos, a 70 000. Századtól kezdve... – kezdte Harlan, de hirtelen elharapta a mondatot. – Az Időbe is! Beszéljünk másról.

A Halhatatlanok szinte babonásán elkerülték a Rejtett Századok, a 70 000. és 150 000. Század közötti idő témáját. Ritkán beszéltek erről, Harlan is csupán azért tudott egyet-mást, mert szoros kapcsolatban állt Twissell-lel. A lényeg az, hogy a Halhatatlanok az Időben nem hatolhattak be ezekbe a Századokba.

A Halhatatlanság és az Idő közt az ajtók áthatolhatatlanok. Miért? Senki sem tudja.

Hadart úgy képzelte Twissell néhány elejtett megjegyzése alapján, hogy nemegyszer megpróbálkoztak a Valóságváltoztatással már a 70 000. Század előtt is, de hatékony Megfigyelés nélkül a 70 000.-en túl nem sokra mentek.

Twissell mosolyogva mondogatta: – Majd áttörünk egyszer. Egyelőre elég gondunk van a 70 000. Századdal is.

Nem hangzott valami meggyőzően.

– Mi lesz a Halhatatlansággal a 150000. Század után? – kérdezte Cooper.

Harlan felsóhajtott. Úgy látszik, nem változtathatnak témát.

– Semmi – válaszolta. – A Szektorok megvannak ott is, de egyetlen Halhatatlan sem tartózkodik túl a 70 000. Századon. A Szektorok millió és millió Századig tartanak, míg maga az élet is megszűnik, és aztán maga a Nap is szupernóva lesz, és azután az is megszűnik. A Halhatatlanságnak nincs vége. Éppen ezért hívják Halhatatlanságnak.

– Csakugyan szupernóva lesz a Napunk?

– Persze. A Halhatatlanság máskülönben nem létezne. A szupernóvává lett Nap az energiaforrásunk. El tudja képzelni, mekkora energia kell egy Időmező létrehozásához? Mallansohn első Mezeje két másodperces időtartamú volt az alsó idő és a felső idő között, és alig nagyobb, mint egy gyufaszál feje, és mégis egy atomtelep egész napi energiáját felhasználta. Majdnem száz évig tartott, amíg egy hajszálvékony Időmezőt annyira fölszereltek, hogy aztán a felső időben felfoghatta a Nova sugárzó energiáját Aztán a Mező már elbírt egy embert is. Cooper felsóhajtott: – Ó, bárcsak már ott tartanánk, hogy nem untatnának az egyenletekkel meg mezőmechanikával, és mondanának valami érdekeset is. Ha Mallansohn idejében élnék...

– Semmit se tanulna. A 24. Században élt, de a Halhatatlanság csak a 27. Század óta működik.

A Mező feltalálása még nem egyenlő a Halhatatlanság megszerkesztésével, és a 24. Században még fogalmuk sem volt róla, milyen nagy jelentőségű Mallansohn felfedezése.

– Megelőzte korát, ugye?

– De még mennyire! Nemcsak felfedezte az Idő dimenziót, hanem leírta azokat az alapvető kapcsolatokat, amelyek lehetővé teszik a Halhatatlanságot, megjósolta majd minden jellegzetességét, a Valóságváltoztatás kivételével. Ráadásul elég pontosan... de azt hiszem, itt megállhatunk, Cooper. Csak maga után.

Kiléptek a kabinból.

Harlan még sohasem látta dühöngeni Laban Twissell Főkalkulátort. Azt rebesgették, hogy nincsenek érzelmei, mivel már a Halhatatlanság lelketlen teremtménye lett, sőt el is felejtette, hogy pontosan melyik az időotthona. Azt pletykálták, hogy már fiatalkorában elsorvadt a szíve, s azóta a szív mintájára készült kis kézi analizátort hord a nadrágzsebében.

Twissell soha nem cáfolta ezeket a híreszteléseket. Sokak szerint ő maga is elhitte.

Ezért, amíg Harlan szinte meggörnyedt a rázúduló dühkitörés alatt, még maradt annyi ideje, hogy elcsodálkozzon Twissell haragján. Kíváncsi volt, vajon Twissell nem bánja-e meg, ha majd megnyugodott, hogy elárulta műszívét, mert úgy látszik, az izmok és billentyűk szerény szerkezete sem mentes az érzelmi üzemzavaroktól.

Twissell öreges csikorgó hangján ilyesmiket kiabált: – Idő az atyám, fiú, az Időtanács tagjának képzeled magad? Mi jogon parancsolgatsz? Te mondod meg nekem, hogy mit tegyek, vagy én neked? Te rendelkezel a Szektor kabin útjai fölött? Mindnyájan tőled kérjünk ezután engedélyt?

Időnként felkiáltott: "Válaszolj!", majd tovább folytatta, és egyre több kérdést zúdított Harlanra. Végül így szólt: – Ha még egyszer túlléped a hatáskörödet, elküldelek a vezetékhálózat javítására, és ott maradhatsz mindörökre. Megértettél?

Növekvő zavarától sápadtan Harlan így válaszolt: – Soha senki nem mondta, hogy Cooper Növendéket nem vihetem magammal a kabinban.

A magyarázat nem lágyította meg Twissell szívét.

– Miféle kifogás ez a kettős tagadás, fiú? Azt se mondta soha senki, hogy ne itasd le. Azt se mondta soha senki, hogy ne borotváld kopaszra. Azt se mondta soha senki, hogy egy finom hajlású Időgörbével fel ne nyársald. Az Időbe is, fiú, milyen utasítást kaptál, hogy mit csinálj vele?

– Azt az utasítást kaptam, hogy tanítsam a Primitív Történelemre.

– Akkor csináld azt. És semmi egyebet. – Twissell eldobta a cigarettáját, és olyan vadul taposta el, mintha halálos ellensége arca volna.

– Szeretném megjegyezni, Főkalkulátor – szólalt meg Harlan –, hogy a jelenlegi valóság néhány Százada sokban emlékeztet a Primitív Történelem némely periódusára. Az volt a szándékom, hogy elviszem Coopert egy kis gyakorlati kirándulásra azokba az Időkbe, természetesen a tér-idő szabály gondos szem előtt tartásával.

– Micsoda? Ide figyelj, te tökfilkó, nem szándékoznál néha engedélyt is kérni tőlem? Ennek egyszer s mindenkorra vége. Tanítsd csak a Primitív Történelemre. Semmi kirándulás. Semmi laboratóriumi kísérlet. Legközelebb megváltoztatod a Valóságot, csak hogy megmutathasd neki, hogyan is megy az.

Harlan megnedvesítette száraz nyelvével kiszáradt ajkait, sértődötten bocsánatkérésfélét mormogott, és utána távozhatott.

Hetekig eltartott, amíg sértődöttsége kissé megenyhült.

4 - A Kalkulátor

Harlan már két éve volt Technikus, amikor visszatért a 482. Századba, először, amióta onnan Twissell-lel eljött. Alig ismert rá.

Nem a Század, Harlan változott meg.

A Technikusság két éve mély nyomot hagyott benne. Egyrészt megnőtt a biztonságérzete. Nem kellett minden új Megfigyelési Terv alkalmával újabb és újabb nyelveket megtanulnia, újabb és újabb ruházathoz, újabb és újabb életmódhoz szoknia. Másrészt zárkózottabb lett. Szinte nem is hiányzott neki a Halhatatlanság Specialistáit összekötő barátság.

Ám leginkább a hatalomérzés fejlődött ki benne, annak a tudata, hogy ő Technikus. Milliók sorsát tartotta a markában, és a vele járó magányosságot büszkén vállalta.

Éppen ezért hideg tekintettel nézett az Összekötőre, aki a 482. Század bejáratánál ült.

– Andrew Harlan Technikus jelenti Finge Kalkulátornak, hogy ideiglenes beosztása átvételére megérkezett a 482. Századba – mondta nyomatékosan, és ügyet sem vetett a középkorú Összekötő gyors pillantására.

Ezt a pillantást "Technikus-nézőnek" nevezték: gyors, önkéntelen oldalpillantás a Technikus rózsavörös válljelzésére, s aztán az igyekezet, nehogy még egyszer odapillantsanak.

Harlan megbámulta az Összekötő válljelzését. Nem a Kalkulátorok sárga vagy a Sorstervezők zöld, vagy a Szociológusok kék, vagy a Megfigyelők fehér jelzése volt. Még csak nem is a Specialisták jellegtelen színe. Csupán egy kék csík fehér mezőben. Összekötő volt, a Karbantartók egyik alcsoportjához tartozott, egyáltalán nem Specialista.

És mégis megkockáztatta a "Technikus-néző" pillantást.

Harlan kissé szomorúan kérdezte: – Rendben van?

Az Összekötő rávágta: – Hívom, kérem, Finge Kalkulátort.

Harlan úgy emlékezett, hogy a 482. Század megbízható és szilárd, s most majdnem nyomorúságosnak látta.

Már megszokta az 575. Század üvegeit és porcelánjait, tisztaságimádatát. Már megszokta a fehérség és világosság világát, amelyet csak a lágy pasztellszínek elszórt foltjai törtek meg.

A 482. Század nehézkes gipszdíszei, feltűnő festékei, színes fémjei szinte taszították.

Még Finge is más lett, mintha összement volna. Két évvel ezelőtt Finge minden mozdulata fenyegető és hatalmas volt Harlan Megfigyelő számára.

Most Technikusságának fennkölt és elzárkózó magasságából Finge siralmasan zavartnak látszott. Harlan megvárta, amíg Finge átböngészi a kódszalagot, és feltekint, mint aki most eszmél rá, hogy eleget váratta látogatóját.

Finge az energiabázisú 600. Századból származott.

Twissell beszélt erről Harlannak, és ez a tény sok mindenre feleletet adott. Finge gyakori modortalanságait könnyen okozhatta az a körülmény, hogy nehézkes ember lévén, természetesen bizonytalanul mozgott, hiszen hozzá volt szokva az energiamező tartósságához, és boldogtalan volt, hogy a gyarló anyaggal kell dolgoznia. Lábujjhegyen járt. (Harlan jól emlékezett Finge macskalépteire: gyakran előfordult, hogy véletlenül felpillantott, és Finge ott állt az asztala előtt, őt figyelte. Meg sem hallotta, mikor lépett oda.) És ez már nem a ravaszság és alattomosság jele volt, hanem annak az embernek a riadt és aggodalmas kísérlete, aki ha tudat alatt is, de állandóan fél, hogy a padló beszakadhat a súlya alatt.

Harlan jóindulatú elnézéssel gondolta: "Szegény, nem találja a helyét a Szektorban. Talán az áthelyezés segítene rajta."

Finge megszólalt: – Üdvözlöm, Harlan Technikus. – Üdvözlöm, Kalkulátor – válaszolta Harlan.

– Mintha a két év alatt... – folytatta Finge.

– Két bioév alatt – helyesbített Harlan.

Finge meglepetten nézett fel.

– Természetesen, két bioév alatt.

A Halhatatlanságban nem létezett Idő a világegyetemben szokásos értelem szerint, de az emberek teste öregedett, és ez egyéb fizikai jelenségek hiányában is elkerülhetetlenül mérte tovább az Időt. Az Idő biológiailag haladt, és a Halhatatlanságban egy bioév alatt az ember annyit öregedett, mintha az Időben élne le egy közönséges évet.

Még a legpedánsabb Halhatatlan is ritkán figyelt a különbségre. Kényelmetlen volt azt mondani: "Viszontlátásra holnap", vagy "Gondoltam rád tegnap", vagy "A jövő héten találkozunk", bár a holnap is, a tegnap is vagy a múlt hét is csupán biológiai értelemben létezett. És az emberek természetes ösztöneit úgy elégítették ki, hogy a Halhatatlanság teendőit önkényes huszonnégy "bioórás" napra szabták ki, a nappal és éjszaka, a ma és holnap komoly feltételezésével. Finge folytatta: – A két bioév alatt, amíg ön távol volt, a 482. Században a válság jelei mutatkoztak. Egy rendkívüli válságé. Nagyon kényes ügy. Szinte példa nélkül álló. Pontos Megfigyelésre van szükségünk, pontosabbra, mint valaha.

– Azt óhajtja, hogy én végezzem el a Megfigyelést?

– Igen. Természetesen pazarlásnak látszik, hogy egy Technikus végezzen megfigyelői munkát, de az ön előbbi Megfigyeléseinek a világossága és élessége tökéletes volt. Most erre van szükségünk. Felvázolnám az ügy néhány részletét...

Harlan ezúttal nem tudta meg a részleteket, mert amíg Finge beszélt, az ajtó kinyílt, és Harlan már nem hallotta a szavait.

A belépőre meredt.

Nem lehet azt mondani, hogy Harlan soha nem látott nőt a Halhatatlanságban. A soha túlzás lett volna. Ritkán, de nem soha.

De ilyen nőt?! És a Halhatatlanságban?

Harlan már sok nőt látott Megfigyelései alatt, de az Időben csupán megfigyelési tárgyak voltak, mint a fal vagy hal, korona vagy borona, kecske vagy fecske. Tények, amelyeket meg kellett figyelnie.

A Halhatatlanságban megjelenő lány azonban egészen más dolog. Ráadásul egy ilyen lány!

A 482. Század arisztokratáinak a ruháját viselte, azaz áttetsző köntöst, s nem is volt rajta más, csak térdig érő, finom anyagú nadrág. Ez utóbbi, bár nem volt átlátszó, mégis finoman kirajzolta a test körvonalait.

Fénylő barna haja a vállát verdeste, ajka pirosra húzott, felül vékonyán, alul vastagabban, mintha durcásan lebiggyesztené az ajkát. Felső szemhéja és fülcimpái halvány rózsaszínűre voltak festve, az arca pedig fiatal és (majdnem lányosán) tejfehér volt. Ruháján drágakövekkel kirakott nyakék díszlett, s a kövek hol csilingelve ütődtek egymáshoz, hol pedig gyönyörű kebléhez értek, hogy felhívják rá a figyelmet.

Finge irodájának sarkában egy asztalka mellett foglalt helyet, és csupán egyszer vetette fel fekete szemét, s futó pillantása végigsuhant Harlan arcán.

Mire Harlan magához tért, Finge éppen befejezte mondanivalóját.

– Mindezt megtalálja a hivatalos jelentésben, addig is elfoglalhatja régi irodáját és szállását.

Harlan már csak kint ocsúdott fel Finge irodája előtt, s nem emlékezett rá, hogyan is távozott. Nyilván szó nélkül kisétált.

Érzéseit leginkább haraghoz lehetett hasonlítani. Az Időbe is! Fingenek nem lett volna szabad ilyet tennie. Ez erkölcsileg megengedhetetlen. Ez kicsúfolása a...

Összeszedte magát, öklét elernyesztette, állkapcsát sem szorította össze. Lássuk csak! Lépései hangosan kopogtak a fülében, amikor határozottan az Összekötő asztalkája felé indult.

Az Összekötő felnézett, s tekintetük nem találkozott, amikor óvatosan megszólalt: – Tessék, parancsoljon.

– Finge Kalkulátor irodájában van egy nő. Új alkalmazott? – kérdezte.

Csak mintegy mellékesen akarta megtudakolni. Unott, közömbös kérdést készült feltenni, ehelyett mint a cintányérzendülés, úgy szólt a hangja.

Az Összekötő felébredt. Szeme felcsillant, és ez a férfiak egyenlőségéről árulkodott. A tekintet szinte átölelte a Technikust, cinkossá tette.

– A bébire gondol? Klassz, mi? Mindene megvan, mi?

Harlan alig tudta kinyögni: – Válaszoljon a kérdésemre.

Az Összekötő elámult, és lelkesedése elpárolgott, így felelt: – Új ember. Halandó.

– Mi a munkája?

Az Összekötő arcán enyhe mosoly futott át, amely idétlen vigyorrá torzult.

– Biztosan a főnök titkárnője. A neve Noŷs Lambent.

– Rendben van. – Harlan sarkon fordult, és otthagyta.

Harlan első Megfigyelésére a 482. Században másnap került sor, de csak harminc percig tartott. Nyilvánvalóan tájékozódó utazás volt azzal a céllal, hogy megszokja a Századot. Másnap már másfél óráig tartózkodott ott, a harmadik napon pedig egy percet sem.

Szabadidejében első jelentését nézte át ismét, felfrissítette tudását, átvette az Idő nyelvrendszerét, s gyakorolta a helyi szokásokat.

A 482. Században csupán egy jelentéktelen Valóságváltoztatás történt azóta. Egy politikai klikk, amely addig hatalmon volt, eltűnt, de a társadalomban egyébként semmi változás nem történt.

Még nem is ébredve rá, hogy miért teszi, átnézte régi jelentéseit, hátha szó van az arisztokráciáról is. Bizonyára készített róla Megfigyeléseket.

Csakugyan készített, de ezek a Megfigyelések személytelenek voltak, a kívülálló szemével készültek. Az adatok az osztály egészéről szóltak, nem egyes személyekről.

Tér-idő engedélye soha nem tartalmazta vagy engedélyezte, hogy az arisztokráciát belülről vizsgálja. A kizáró okok kívül estek egy Megfigyelő hatáskörén. Türelmetlen volt magával, amikor most sem hagyta nyugodni a kíváncsiság.

E három nap alatt négy ízben találkozott Noŷs Lambenttal. Először csak ruháját és díszeit vette észre. Most már azt is megfigyelte, hogy a lány öt láb hat hüvelyk magas, egy fejjel alacsonyabb nála, de azért elég karcsú és sudár tartású, hogy magasnak tartsák. Idősebb volt, mint első látásra tetszett, talán közeljárt a harminchoz, de a huszonötön minden bizonnyal túl volt.

Nyugodt és tartózkodó volt, nyomban rámosolygott Harlanra, amikor összeakadtak a folyosón, majd lesütötte a szemét. Harlan félrehúzódott, nehogy egymáshoz érjenek, aztán dühösen továbblépkedett.

A harmadik nap vége felé Harlan kezdte úgy érezni, hogy mint Halhatatlannak egy kötelessége van. Kétségtelen, hogy a nő helyzete kényelmes. Kétségtelen, hogy Finge nem vétett a törvény betűje ellen. De Finge indiszkréciója, gondatlansága ellentmondott a törvény szellemének, tehát valamit tennie kell.

Harlan azért döntött így, mert nem volt még egy ember a Halhatatlanságban, akit így utált volna. A kifogások, amelyeket még néhány napja talált Finge számára, most elenyésztek.

A negyedik nap reggelén Harlan nem hivatalos beszélgetésre kért és kapott engedélyt Fingetől. Határozott léptekkel állított be hozzá, és saját maga legnagyobb meglepetésére, nyomban a tárgyra tért: – Finge Kalkulátor, javaslom, hogy Miss Lambentet helyezzék vissza az Időbe.

Finge szeme összeszűkült, a fotel felé intett, kezét puha, kerek álla köré kulcsolta, és kivicsorította a fogát.

– Rendben van, üljön le. Úgy véli, hogy Lambent kisasszony alkalmatlan? Nem felel meg?

– Ami alkalmatlanságát és meg nem felelését illeti, Kalkulátor, ehhez nem tudok hozzászólni. Ez attól függ, mi a beosztása, és én ilyesmivel nem foglalkoztatom. De önnek tudnia kell, hogy jelenléte veszélyezteti a Szektor munkafegyelmét.

Finge üres tekintettel bámult rá, mintha kalkulátori agya a közönséges Halandó számára elérhetetlen absztrakciókat mérlegelne.

– Milyen értelemben veszélyezteti a munkafegyelmet, Technikus?

– Kár volt ezt kérdeznie – mondta Harlan, és dühe fokozódott. – Az öltözéke exhibicionista. A...

– Várjunk csak, várjunk csak. Várjon egy kicsit, Harlan. Maga Megfigyelő volt itt. Tudja jól, hogy ez a ruha a 482. Században nem üt el az általánostól.

– A saját környezetében, a saját kulturális miliőjében nem is tartanám hibának, bár meg kell jegyeznem, hogy a ruhája még a 482. Században is eléggé különc. Engedje meg, hogy ezt én döntsem el. De itt, a Halhatatlanságban a hozzá hasonló jelenség szemet szúr.

Finge néhányszor lassan bólintott. Mintha mulatna valamin. Harlannak minden idegszála megfeszült. Finge így felelt: – Határozott céllal van itt. Különleges feladatot kapott. Ideiglenesen tartózkodik itt. Próbálja meg elviselni addig.

Harlan álla megremegett. Finge visszafordította a tiltakozását ellene. Az ördögbe is az óvatoskodással. Megmondja a véleményét, így szólt: – El tudom képzelni, milyen különleges feladata lehet egy nőnek. Tűrhetetlen, hogy ilyen nyíltan tartsa.

Esetlenül sarkon fordult, és az ajtó felé indult. Finge utánaszólt: – Technikus – mondta –, Twissell-lel való kapcsolata miatt nyilván kissé fejébe szállt a dicsőség. Változtasson ezen! És mondja csak, Technikus, volt-e már valaha (egy pillanatig kereste a jó szót) barátnője?

Harlan nem fordult meg, és sértő és hajszálhasogató pontossággal idézte: – Az Idővel való esetleges érzelmi összefonódás elkerülése érdekében a Halhatatlan nem nősülhet. A családdal való esetleges érzelmi összefonódás elkerülése érdekében a Halhatatlannak nem lehetnek gyerekei.

A Kalkulátor nyomatékosan mondta: – Nem a házasságról és nem a gyerekekről kérdeztem.

Harlan tovább idézett: – Időleges viszony Halandókkal csak a Központi Engedélyező Iroda és az Időtanács véleménye után, a Halandó Sorstervezésével egyeztetve jöhet létre.

A kapcsolatok csak a különleges tér-idő engedély követelményei szerint folytathatók.

– Pontosan így van. Kért már engedélyt időleges kapcsolatra, Technikus?

– Nem, Kalkulátor.

– És szándékozik?

– Nem, Kalkulátor.

– Talán szüksége lenne rá. Szélesebb látókört biztosítana önnek. Kevésbé érdekelnék a női ruházat részletei, és kevésbé zavarná más Halhatatlanhoz fűződő állítólagos kapcsolata.

Harlan szótlanul távozott, fuldokolt a dühtől. Szinte lehetetlennek tartotta, hogy majd mindennapos kiruccanásait folytassa a 482. Századba (a leghosszabb út se volt több két óránál).

Feldúlt volt, és tudta, miért. Finge! Finge és undok tanácsa a Halandókkal kötendő kapcsolatok ügyében.

Voltak ilyen kapcsolatok. Mindenki tudott erről. A Halhatatlanság tudatában volt annak, hogy ki kell egyeznie az ember testi vágyaival (Harlan undorodott ettől a kifejezéstől), de a szeretők kiválasztását korlátozó intézkedések éppen nem bátorították a feslettséget és a dúskálást. És azoktól, akik elég szerencsések voltak ahhoz, hogy engedélyt kaptak ilyesmire, mindenki elvárta, hogy tapintatosak legyenek, a jó ízlés meg a többség érdekében.

A Halhatatlanok alsóbb néposztályai körében, különösen a Karbantartók között, mindig rebesgettek (félig reménykedve, félig irigykedve) a nyilvánvaló cél érdekében állandósuló női importról. A szóbeszéd mindig a Kalkulátorokról és Sorstervezőkről szólt, mint akik elsősorban részesülnek az importból. Csak ők, egyedül ők határozhatták el, milyen asszonyokat lehet kiragadni az Időből jelentős Valóságváltoztatás veszélye nélkül.

Kevésbé szenzációs volt (és épp ezért kevesebbet is beszéltek róla) azoknak a Halandóknak a története, akiket minden Szektor ideiglenesen alkalmazott (ha a tér-idő elemzés megengedte), hogy elvégezzék a főzést, takarítást és az alantas munkákat.

Ám egy Halandó, egy ilyen Halandó alkalmazása "titkárnőnek" Finge részéről nyílt kigúnyolása volt a Halhatatlanság lényegét alkotó eszményeknek.

Eltekintve a mindennapi élet lényeitől, amelyeknek a Halhatatlanság emberei ellenállás nélkül behódoltak, a Halhatatlanság eszménye továbbra is olyan ember volt, aki a Valóság megjavításának szentelte életét, s annak, hogy megnövelje az emberi boldogság végösszegét. Harlan szívesen gondolta azt, hogy a Halhatatlanság olyasféle, mint a Primitív Idők kolostorai.

Aznap azt álmodta, hogy megtárgyalta a dolgot Twissell-lel, és Twissell, az eszményi Halhatatlan, osztozott elszörnyedésében. Azt álmodta, hogy Finge lebukott, és lefokozták. Saját magáról is álmodott: A Kalkulátorok sárga jelzését viselte, új rendet vezetett be a 482. Században, és Finge-et nagylelkűen a Karbantartókhoz helyeztette át. Twissell őmellette ült, és elismerően mosolygott, amikor az új szervezési engedélyt felvázolta világosan, következetesen és logikusan, s megkérte Noŷs Lambentet, készítse el a másolatokat.

De Noŷs Lambent anyaszült meztelen volt, és Harlan reszketve, megszégyenülten ébredt fel.

Egyik nap összetalálkozott vele a folyosón, s félrehúzódott, tekintetét elfordította, hogy utat engedjen neki.

De a lány megállt, rátekintett, mire Harlan kénytelen volt felnézni. Maga volt az élet és egészség, s Harlan érezte enyhe parfümszagát.

A lány megszólította: – Maga Harlan Technikus, ugye?

Először el akarta utasítani, útja folytatására kényszeríteni, de aztán meggondolta magát. Ez mégsem a lány hibája. Egyébként is, ha elmegy mellette, hozzá kellett volna érnie.

Így aztán kurtán biccentett.

– Igen.

– Úgy hallottam, maga nagy szakértője a mi Időnknek.

– Jártam már ott.

– Ha egyszer ráér, szeretnék elbeszélgetni róla.

– Sok dolgom van. Nemigen van időm ilyesmire.

– De Harlan, igazán szakíthatna egy kis időt.

És rámosolygott.

Harlan elkeseredetten suttogta: – Lesz olyan szíves, és továbbmegy? Vagy félreáll és továbbenged? Nagyon kérem.

A lány félrehúzódott csípőjének lassú ringásával, ami Harlannak az arcába kergette a vért.

Haragudott a lányra, amiért zavarba hozta, haragudott saját magára, amiért zavarba jött, és mindenekelőtt haragudott, nem tudni, miért, Fingere.

Két hét múlva Finge hívatta. Asztalán kódszalag feküdt, amelynek a hosszúságáról és bonyolultságáról Harlan nyomban kitalálta, hogy nem félórás kirándulásról lesz szó.

– Foglaljon helyet, Harlan – kezdte Finge –, és nézzük át ezt a dolgot, jó? Nem, ne szabad szemmel. Használja a készüléket is.

Harlan felrántotta közönyös szemöldökét, és a szalagot gondosan beillesztette a Finge asztalán álló leolvasó nyílásába. Lassan csúsztatta befele a gép torkába, és közben a kódszalag szavak formájában jelent meg a homályos fehér négyszögben: ez volt a vizuális kapcsolat.

Valahol a közepén Harlan keze kinyúlt, és kikapcsolta a gépet. Olyan nagy erővel szakította ki a kódszalagot, hogy a vastag celluloidréteg szétszakadt.

– Van másolatom – jegyezte meg Finge nyugodtan.

Harlan úgy tartotta hüvelyk-és mutatóujja között a foszlányokat, mintha minden pillanatban felrobbanhatnának.

– Finge Kalkulátor, itt valami hiba van. Nem várhatják tőlem, hogy ennek a nőnek a házát használjam megfigyelőállásnak egy hétig.

A Kalkulátor lebiggyesztette a szája szélét.

– Miért ne, ha a tér-idő utasítások ezt kérik. Van valami személyes problémája Lamb...

– Nincs semmiféle személyes problémám – vágott közbe hevesen Harlan.

– Nem hinném. Ha pedig így van, hajlandó vagyok még a Megfigyelés problémáit is részletezni bizonyos tekintetben. Persze ebből nem csinálunk rendszert.

Harlan mozdulatlanul ült. De erősen és villámgyorsan gondolkozott. Szokásos szakmai büszkesége arra ösztönözte volna, hogy visszautasítsa a magyarázatot. A Megfigyelő vagy a Technikus kérdések nélkül végzi munkáját. Viszont egy Kalkulátor sem szokott magyarázkodni.

Volt ebben valami szokatlan. Harlan panaszkodott a lány, az úgynevezett titkárnő miatt. Finge attól félt, hogy a panaszt feljebb terjesztheti. ("Fut a vétkes, habár nem üldözik" – villant át Harlan agyán keserű elégtétellel, és megpróbált visszaemlékezni, hol olvasta ezt a mondatot.) Finge taktikája átlátszó volt. Harlant elhelyezi a nő lakásán, s így ráháríthatja a vádat, ha az ügy kipattan. És Harlan már nem léphet fel vele szemben tanúként.

Természetesen szüksége volt valami tetszetős magyarázatra, miért küldi Harlant ilyen helyre, és most áll elő vele. Harlan alig titkolt megvetéssel hallgatta Finge-et.

Finge így szólt: – Mint ismeretes, a Századok tudnak a Halhatatlanság létezéséről. Tudják, hogy ellenőrizzük az intertemporális kereskedelmet. Úgy vélik, hogy ez a fő feladatunk, és ez kapóra jön. Sejtik azt is, hogy az emberiséget nekünk kell megmentenünk a katasztrófáktól. Ez persze nem egyéb babonánál, de minthogy igaz, ez is kapóra jön. Sok-sok nemzedéket tömegesen ellátunk apaideállal és a biztonság érzésével. Érti ezt, ugye? "Csak nem azt hiszi ez a fickó, hogy még most is Növendék vagyok?" – gondolta Harlan.

Kurtán biccentett.

– Vannak azonban olyan dolgok is – folytatta Finge –, amelyekről nem szabad tudniuk. Legfőképpen arról, hogyan változtatjuk meg szükség esetén a Valóságot. A bizonytalanság, amit ez a tudás okozhat, végzetes lehet. Mindig szükséges kiiktatni a Valóságból az olyan tényezőket, amelyek erre a tudásra vezethetnek, és akkor soha nem lesz vele bajunk.

Ennek ellenére egyik-másik Században időről időre lábra kapnak nemkívánatos híresztelések a Halhatatlanságról. Főként azok a híresztelések a veszélyesek, amelyek az uralkodó osztályok tagjai közt kelnek szárnyra: főként ezek az osztályok vannak velünk kapcsolatban, s ugyanakkor ők formálják a közvéleményt.

Finge kis szünetet tartott, mintha azt várná, hogy Harlan megjegyzést fűz valamihez, vagy kérdezősködik. Harlan egyiket sem tette.

Finge folytatta: – Mióta egy évvel... egy bioévvel ezelőtt végrehajtottuk a 433-486, F-2 szériaszámú Valóságváltoztatást, nyilvánvalóan ismét felütötte a fejét néhány ilyen nemkívánatos híresztelés. Tisztáztam a híresztelések jellegét, és az Időtanács elé terjesztettem a véleményemet. A Tanács vonakodik elfogadni a javaslatomat, mivel a Kalkulációs Kód egyik egészen kis valószínűségi változatához tartják magukat. Mielőtt a javaslatomat végrehajtanák, ragaszkodnak a közvetlen Megfigyeléshez. Nagyon kényes feladat, ezért kérettem önt, és Twissell Kalkulátor ezért engedélyezte az ön visszahívását. Ezenkívül kiválasztottam a jelenlegi arisztokrácia egyik tagját, aki izgalmasnak és érdekesnek tartja a Halhatatlanság számára végzett munkát. A nőt elhelyeztem ebben az irodában, és szoros kapcsolatba léptem vele, hogy ellenőrizzem, alkalmas-e feladataink végrehajtására...

"Szoros kapcsolat! Igen!" – gondolta Harlan.

Haragja ismét Fingere összpontosult, nem a nőre.

Finge tovább magyarázott: – A jelek szerint alkalmas. Most visszaküldjük a saját Idejébe. Lakását bázisul használjuk fel, s önnek alkalma lesz megfigyelnie e társadalmi kör életét. Érti most már, miért akarom, hogy a lakására költözzék?

Harlan nyílt gúnnyal mondta: – Nagyon is jól értem, biztosíthatom.

– Akkor elfogadja a megbízást.

Harlan távozott, de közben dúlt-fúlt. Finge nem fogja átejteni. Nem fog bohócot csinálni belőle.

Bizonyára ez a harciasság, az eltökéltség, hogy legyőzi Finge-et, szította fel haragját, amely szinte jókedvbe csapott át arra a gondolatra, hogy legközelebb a 482. Századba tesz kirándulást.

Semmi másért, csupán ezért.

5 - A Halandó

Noŷs Lambent előkelő elszigeteltségben élt a Század egyik nagyvárosának könnyen elérhető részében, Harlan jól ismerte a várost, jobban, mint bármelyik lakója. Az ebben a Valóságban végzett felfedezi: Megfigyeléseken bejárta a Szektor minden egyedét átbogarászta minden évtizedét, ami csak a Szektor hatáskörén belül esett.

Ismerte a várost Térben is, Időben is. Össze tudta állítani a képét, mint egy élő és növekvő szervezetét, katasztrófáival és felépüléseivel, vigasságával és bánataival együtt. Most egy teljes hétig ott kell majd élnie ebben a városban, az acél és vasbeton lassú életének egyetlen pillanatában.

Előzetes felfedezései egyre inkább a "perioecik" köré koncentrálódtak. Ezek a lakosok voltak a város legfontosabb polgárai, de azért a városon kívül éltek, légüres térben és viszonylag elszigetelve.

A 482. Század azok közé a nem ritka Századok közé tartozott, ahol a gazdagság egyenlőtlenül oszlott el. A Szociológusok egy egyenlettel magyarázták a jelenséget (ezt Harlan látta nyomtatásban is, de nem értette teljesen). Az egyenlet minden adott Század három kapcsolatát adta meg, és a 482. Században ezek a kapcsolatok a megengedhető határán álltak. A Szociológusok csak a fejüket csóválták, és Harlan egyszer hallotta is az egyiktől, hogy ha a helyzet nem javul az új Valóságváltoztatásokkal, akkor a "legszigorúbb Megfigyelések" lesznek szükségesek.

A gazdagságelosztás kedvezőtlen egyenlete mellett is szólt valami. Olyan dologtalan osztály és olyan vonzó életmód fejlődik ki, amely kedvező körülmények között ösztönözhette is a kultúrát és a művészetet. Amíg a mérleg másik serpenyője nem süllyed le teljesen, amíg a kiváltságok élvezése közben a henye osztály nem felejtkezik el végképp a kötelességeiről, amíg a kultúrájuk nem fajul nyilvánvalóan egészségtelenné, a Halhatatlanságban megvolt az a törekvés, hogy megbocsássák az eszményi vagyonelosztási mintától való elhajlást, és más, kevésbé csábító diszharmóniákat kutassanak fel.

Harlan kedve ellenére is csakhamar megértette ezeket a dolgokat. Ha rövid kirándulást tett az Időben, rendszerint valamelyik szegényebb negyed szállodájában éjszakázott, ahol az ember könnyen inkognitóban maradhat, ahol ügyet sem vetettek az idegenekre, ahol nem számított, eggyel több vagy kevesebb ember van-e, és ahol éppen ezért a Valóság szerkezetét nem ingathatta meg. És ha még ez sem volt elég biztonságos, számolni lehetett azzal, hogy beavatkozása a kritikus ponton megingatja a Valóság kártyavárát, az sem számított rendkívülinek, ha egy vidéki sövény tövében töltötte az éjszakát.

Már szokásává vált, hogy figyeli a sövényeket, melyiket kerülik el a farmerek, csavargók, sőt a kóbor kutyák is éjjelente.

Ám most a mérleg boldogabb serpenyőjében anyag és energia vegyülékével átitatott ágyban aludt: ezt csak a társadalom leggazdagabb rétege engedhette meg magának. A Századokban ez nem volt olyan elterjedt, mint a tiszta anyag, de jóval szokásosabb, mint a tiszta energia. Mindenesetre, amikor lefeküdt, az ágy a testéhez idomult, és úgy is maradt, amíg nem mozdult, és mindig a testéhez formálódott, ha megmoccant, vagy másik oldalára fordult.

Nyugtalanul ismerte el az efféle dolgok vonzóerejét, és egyetértett azzal a bölcsességgel, amely szerint a Halhatatlanság minden Szektorában a Század közepes életformáját kellett élni, s nem a legkényelmesebb életszinten. Ily módon senki nem veszítette el kapcsolatát a problémákkal, és "érezhette" a Századot, nem roskadt össze á szociológiai végletek súlya alatt.

Nem is olyan rossz dolog arisztokratának lenni gondolta Harlan az első este.

Elalvás előtt eszébe jutott Noŷs.

Azt álmodta, hogy az Időtanácsban ülésezik, s a kezét komolyan összekulcsolja maga előtt. A magasból tekint le a parányi, nagyon parányi Fingere, aki rémülten hallgatja az ítéletet, amely kiűzi a Halhatatlanságból a távoli, nagyon távoli jövő egyik ismeret len Századának az állandó Megfigyelésére. A száműzetés gyászos szavait Harlan mondja ki, és közvetlenül a jobbján ül Noŷs Lambent.

Először nem is vette észre a lányt, de amikor szeme sarkából jobbra pillantott, elakadt a szava.

Senki más nem vette észre a lányt? A Tanács tagja mereven előrebámultak, csak Twissell mosolygott Harlanra, és keresztülnézett a lányon, mintha ott se volna.

Harlan szerette volna elküldeni a lányt, de nem jött ki egy hang sem a torkán. Megpróbálta kituszkolni, de karja lomhán mozdult, és Noŷs meg se moccant. A lány teste hideg volt.

És Finge csak nevetett... egyre hangosabban... egyre hangosabban... ...és akkor már Noŷs Lambent nevetett.

Harlan kinyitotta a szemét a vakító napsugárban, és egy pillanatig riadtan meredt a lányra, mert visszaemlékezett, hol is voltak ők ketten.

Noŷs megkérdezte: – Nyögött, és a párnát püfölte. Rosszat álmodott?

Harlan nem válaszolt.

– Kész a fürdője. A ruhája is. Meghívattam a ma esti összejövetelre. Nagyon furcsa dolog visszazökkenni a megszokott életembe, amikor ilyen sokáig tartózkodtam a Halhatatlanságban.

Harlant aggasztotta a szóáradat. Megszólalt: – Remélem, nem mondta meg nekik, hogy ki vagyok.

– Természetesen nem.

Természetesen nem! Finge ilyen apróságokra is gondolhatott volna, és hipnózist is alkalmazhatott volna, ha szükségesnek érzi. De úgy látszik, mégsem tartotta szükségesnek. Hiába, "szoros kapcsolatban" álltak.

Bosszantotta ez a gondolat.

– Szeretnék minél többet egyedül lenni – folytatta.

A lány egy-két pillanatig tétován meredt rá, aztán kiment.

Harlan rosszkedvűen végezte el a reggeli mosakodás és öltözködés ceremóniáját. Nem nagyon bízott a remek esti szórakozásban. Minél kevesebbet kell beszélgetnie, minél kevesebbet kell mozognia, szinte a falba kell belemosódnia, ha csak lehetséges. Igazi feladatát szemének és fülének kell végrehajtania. A végső jelentést és ezeket az érzékszerveit az agya kötötte össze, amelynek voltaképpen más feladata nem volt.

Rendszerint nem zavarta, ha mint Megfigyelő nem tudta, milyen céllal végzi a Megfigyelést. Még mint Növendék azt tanulta, hogy a Megfigyelőnek nem szabad azon elmélkednie, mik a kívánatos adatok, vagy milyen következtetéseket vonnak majd le belőlük. A tudás, ahogy ezt többször elmondták, automatikusan eltorzítja a szemléletünket, akármilyen lelkiismeretesek próbálunk lenni.

Most azonban a tudatlanság zavarta Harlant. Gyanította, hogy az egésznek nincs semmi célja, csupán Finge szánt neki valamilyen szerepet a játszmában, és ráadásul Noŷs...

Vad pillantást vetett háromdimenziós tükörképére, amelyet kétlábnyira tőle alkotott a Reflektor. A 482. Század testhez tapadó, varrás nélküli, rikító színű ruhájában, úgy vélte, nagyon nevetséges.

Noŷs Lambent szinte berontott a szobába. Harlan már elfogyasztotta magányos reggelijét, amelyet egy robot szolgált fel.

– Június van, Harlan Technikus – mondta a lány lihegve.

Harlan szigorúan rászólt: – Ne használja itt ezt a megszólítást. És aztán, mit számít az, hogy június van?

– Amikor ott munkába álltam – tétován szünetet tartott –, még február volt. Egy hónappal ezelőtt.

Harlan összevonta a szemöldökét.

– Melyik évben vagyunk?

– Ugyanabban.

– Biztos?

– Egészen biztos. Nem történt valami tévedés? – Megvolt az a zavaró szokása, hogy beszélgetés közben szorosan eléje állt, és enyhén selypítő (amely inkább a Század szokása volt, mint sajátja) beszéde fiatal és gyámoltalan gyerekhangra emlékeztetett.

Harlan azonban nem ment lépre. Elhúzódott.

– Nem történt semmi tévedés. Azért helyezték vissza ebbe a hónapba, mert így alkalmasabb. Egyébként maga állandóan itt tartózkodott az Időben.

– Ez hogy lehet? – A lány egyre riadtabban bámult Harlanra. – Semmire sem emlékszem. Két példányban létezem?

Harlan sokkal izgatottabb lett, mint az ügy indokolta volna. Hogyan magyarázza meg a lánynak a mikrováltoztatásokat, amelyeket az Időbe való bármely beavatkozás előidéz, és az egyéni életeket is megváltoztathatja, de a Század életére mint egészre nincs semmi hatással. Még a Halhatatlanok is elfeledkeznek néha róla, mi a különbség a mikrováltoztatás (kis v) és a Változtatás (nagy V) között, amely jelentősen befolyásolja a Valóságot.

– A Halhatatlanság tudja, mit csinál – felelte. – Ne kérdezősködjön. – Ezt büszkén mondta, mintha ő maga volna a Főkalkulátor, és személyesen döntötte volna el, hogy június a legalkalmasabb időpont, és hogy a mikrováltoztatás, amelyet a három hónap elcsúszás eredményezett, nem csap át Változásba.

A lány azt felelte: – De akkor három hónap elveszett az életemből.

Harlan felsóhajtott: – Az Időben való mozgásnak semmi köze sincs biológiai korához.

– Akkor hát elvesztettem vagy sem?

– Mit?

– A három hónapot.

– Az Időbe is, hallja, olyan világosan mondom, ahogy csak lehet! Nem veszítette el életének egyetlen percét sem. Nem veszthette el.

A kiabálásra a lány hátrahőkölt, majd váratlanul felnevetett.

– Micsoda mulatságos a kiejtése! Különösen, amikor haragszik!

Harlan a távozó lányt bámulta: hogyhogy a kiejtése? Az ötvenedik évezred nyelvét éppolyan jól beszéli, mint bárki más a Szektorban. Talán még jobban.

Ostoba liba!

Ismét ott találta magát a Reflektor előtt, és a képmását bámulta, amely visszabámult rá: homlokán mély függőleges barázdák húzódtak.

Kisimította a ráncokat, és azt gondolta: "Nem vagyok jóképű. A szemem túlságosan kicsi, a fülem eláll, az állam túl nagy."

Eddig még soha nem gondolt erre, de most teljesen váratlanul az jutott eszébe, hogy szeretné, ha jóképű volna.

Késő éjszaka az összegyűjtött beszélgetésekhez hozzáfűzte megjegyzéseit, amíg még frissen éltek emlékezetében.

Mint ilyen esetekben szokásos volt, az 55. századbeli molekuláris feljegyzőgépet használta. A jelentéktelen kis henger körülbelül négy hüvelyk hosszú volt, és mintegy fél hüvelyk átmérőjű. A sötétbarna, semmitmondó színű készüléket könnyen el lehetett rejteni ingujjban, zsebben vagy bélésben, a ruha szabásától függően, vagy akár övhöz erősíteni, gombhoz vagy karperechez.

Ám bárhogyan rejtette is el, mintegy húszmillió szót jegyezhetett fel mindegyik molekuláris energia szintjére. A henger egyik vége össze volt kötve egy fordítógéppel, amely azonos hullámhosszon működött Harlan fejhallgatójával, a másik végét pedig erőtér kötötte össze a szájánál levő parányi mikrofonnal, így aztán Harlan egyszerre figyelhetett és beszélhetett.

Az esti "összejövetel" minden mondata, ami az órák folyamán elhangzott, most ott csengett a fülében, és amíg hallgatta a társalgásokat, ő maga is rádiktálta a megjegyzéseit a második energiaszintre, s ez összefüggésben állt az elsővel, amelyre az összejövetel felvétele került rá. Erre a második szintre a benyomásait jegyezte fel, kiemelt egyet-mást, rámutatott az összefüggésekre. Egyébként, amikor a molekuláris gép segítségével jelentést írt, a szó szerinti feljegyzéseit a megjegyzéseivel együtt kapta meg.

Noŷs Lambent lépett be. Jövetelét nem jelezte.

Harlan haragosan lekapta a mikrofont és a fülhallgatót, odakapcsolta őket a molekuláris géphez, visszarakott mindent a tokba, és rákattintotta a fedelét.

– Miért haragszik rám? – kérdezte Noŷs. Karja és válla fedetlen volt, hosszú lába villogott a halványan foszforeszkáló habruhában.

Harlan így válaszolt: – Nem haragszom. Semmit sem érzek magával kapcsolatban. – Ebben a pillanatban maga is elhitte, hogy igazat mond.

A lány megkérdezte: – Még most is dolgozik? Nyilván nagyon fáradt.

– Nem tudok dolgozni, ha itt van – felelte ingerlékenyen Harlan.

– Maga haragszik rám. Egész este egy szót se szólt hozzám.

– Lehetőleg senkihez se szóltam egy szót sem. Nem azért jöttem, hogy beszélgessek. – Alig várta, hogy a lány távozzon.

De Noŷs így folytatta: – Hoztam még egy pohárral ebből az italból. Úgy láttam, már ivott eggyel az estélyen, de ebből nem elég egy. Különösen akkor, ha még dolgozni is akar.

Harlan észrevette a kis robotot a lány mögött, amint a sima erőtéren besuhant a szobába.

Este nem sokat evett, de sorra kóstolgatta az ételeket, amelyekről már teljes jelentést adott régebbi Megfigyelései után, de amelyekből (egy-egy hivatalos ízlelői falat kivételével) még soha nem evett. Vonakodva ugyan, de el kellett ismernie, hogy ízlik a habzó, világoszöld, mentaízű ital (nem egészen alkoholos, inkább valami más hatása volt, ami nagy divat itt mostanában). Két bioévvel ezelőtt, a legutóbbi Valóságváltoztatás előtt még nem létezett.

Átvette az italt a robottól, és köszönetképpen szigorúan bólintott Noŷs felé.

Vajon a Valóságváltoztatás, mely szemlátomást nem hatott fizikailag a Század életére, hogyan teremtett egy új italt? Egyébként nem Kalkulátor, így aztán hiába is kérdezi ezt önmagától. Meg aztán a lehető legrészletesebb Kalkulációk sem küszöbölnek ki minden bizonytalanságot, minden véletlen kísérőjelenséget. Ha nem így volna, nem kellenének Megfigyelők.

Egyedül voltak a házban. Noŷs és ő. A robotok ebben az időben fénykorukat élték, két évtizede használták őket, és még vagy tíz évig használni fogják ebben a Valóságban, s ezért élő szolgák egyáltalán nem voltak.

Természetesen a 482. Század szemszögéből együttlétük egyáltalán nem "illetlen", hiszen a nők gazdaságilag éppoly függetlenek voltak, mint a férfiak, anyák is lehettek, ha úgy akarták, terhesség nélkül.

Harlan mégis zavarban volt.

A lány a szemközti pamlagon hevert könyökére támaszkodva. A mintás takaró besüppedt alatta, mintha mohón átölelné. Lerúgta az áttetsző cipőket, és lábujjait mozgatta a habruha alatt, mint valami kéjesen nyújtózkodó cica a puha mancsait.

Megrázta a fejét, és bármi szorította is le a haját, most mégis kibomlott. Rázúdult a nyakára, és meztelen válla még tejfehérebb és csábítóbb lett fekete fürtjei mellett.

– Hány éves maga? – dorombolt a lány.

Erre aztán semmiképpen nem felelhetett. Személyes kérdés, a lánynak semmi köze hozzá. Amit udvarias elszántsággal mondhatott erre, csupán annyi volt, hogy: "Magamra hagyna? Dolgozom." És ehelyett mit mondott?

– Harminckettő. – Bioévre gondolt természetesen.

A lány így felelt: – Én vagyok a fiatalabb. Huszonhét. Valószínűleg nem látszom majd mindig fiatalabbnak magánál. Remélem, maga akkor is ilyen marad, ha megöregszem. Mondja, miért lett harminckettő? Meg tudja változtatni, ha akarja? Nem szeretne fiatalabb lenni?

– Mit fecseg itt? – Harlan megtörölte a homlokát, hogy kissé észre térjen.

– Maga örökké él. Halhatatlan – válaszolta lágyan Noŷs.

Kérdés volt vagy kijelentés?

– Elment az esze – felelte Harlan. – Mi is megöregszünk és meghalunk, mint bárki más.

– Meséljen erről – kérte a lány. Hangja mély volt és hízelgő. Az ötvenedik évezred nyelve, amelyet Harlan mindig nyersnek és kellemetlennek tartott, most szépen csengett a fülében. Vagy csak a teli gyomor és az illatos levegő tompítja a hallását?

A lány folytatta: – Minden Időt, minden Helyet meglátogathat. Nagyon szeretnék a Halhatatlanságban dolgozni. Mennyi ideig kellett várnom, míg engedélyezték! Azt hittem, belőlem is Halhatatlant csinálnak, de aztán kiderült, hogy ott csak férfiak vannak. Egyik-másik szóba se akart velem állni, mert nő vagyok. Maga sem akart velem beszélgetni.

– Sok dolgunk van – mormogta Harlan, és igyekezett leküzdeni érzését, amely leginkább valami zsibbadt elégedettséghez hasonlított. – Nagyon sok dolgom volt.

– Miért nincsenek nők a Halhatatlanok között?

Harlan nem bízott annyira önmagában, hogy válaszoljon erre a kérdésre. Mit is mondhatott volna? A Halhatatlanság tagjait végtelen gondossággal válogatták ki. Két feltételnek kellett megfelelniük. Először, alkalmasnak kellett lenniük a munkára, másodszor: kiemelésük az Időből nem árthatott a Valóságnak.

Valóság! Ezt a szót nem ejthette ki semmi körülmények között. Szédült: egy pillanatra lecsukta a szemét, hogy megállítsa a forgást.

Hány kiváló jelölt maradt az Időben, mert áthelyezésük a Halhatatlanságba azt jelentette volna, hogy nem születik meg egy gyerek, nem hal meg egy asszony és egy férfi, valaki nem nősül meg, valami nem történik meg, nem alakul ki egy körülmény, s ez olyan irányba terelte volna a Valóságot, amit az Időtanács nem engedhetett meg.

Elmondhatta ezt a lánynak? Természetesen nem. Elárulhatta volna neki, hogy nőket általában sohasem osztanak be a Halhatatlanságba, hogy miért, azt maga sem értette (a Kalkulátorok nyilván tudják, de ő soha nem jött rá), mert kiemelésük az Időből a kelleténél tízszer, százszor jobban eltorzítja a Valóságot, mintha egy férfit választanak.

(Fejében összekavarodtak a gondolatok, fékevesztetten és tombolva kapaszkodtak össze különféle szabad eszmetársításokban, ami furcsa, majdnem groteszk, de nem kellemetlen eredményeket szült. Noŷs már egészen ott volt mellette, és mosolygott.) A lány hangja, mint lágy szellő úszott eléje: – Ó, ti Halhatatlanok! Olyan titokzatosak vagytok. Önzőek. Tegyél engem Halhatatlanná.

Hangja nem tagolódott szavakra, csupán finom akkordként hatolt Harlan agyába.

Azt akarta, azt szerette volna neki mondani: "A Halhatatlanság nem tréfa, tudja. Mi dolgozunk! Megtervezzük az Idők részleteit a Halhatatlanság kezdetétől egészen addig, amíg a Föld lakatlan lesz, és kidolgozzuk minden lehetségesnek a végtelen valószínűségeit, és kiragadunk minden olyan lehetségest, ami jobb a valóságosnál, és eldöntjük, hogy az Időben hol hajtunk végre egy parányi változtatást a vanon a lehetre, és akkor egy új vant kapunk, és egy új lehetet keresünk, és így megy ez örökké, örökké, mióta Vikkor Mallansohn felfedezte az Időmezőt a 24. Században, a távoli Primitív 24. Században, és akkor a 27. Században meg lehetett alapozni a Halhatatlanságot. A titokzatos Mallansohnt senki sem ismeri, pedig valóban ő hozta létre a Halhatatlanságot és az új lehetet, örökre és örökre és..."

Megrázta a fejét, de gondolatai tovább rajzottak még sokkal különösebb és szaggatottabb bakugrásokkal, míg végül hirtelen fényesen kivilágított ötletbe torkolltak, mely egy pillanat múlva kialudt.

Ez a pillanat új erővel töltötte el. Utánakapott, de már tovatűnt.

A mentaízű ital?

Noŷs még közelebb húzódott, úgyhogy arcát szinte alig látta. Állán érezte a haját, enyhe, meleg leheletét. Odább kellett volna húzódnia, de furcsa, furcsa... úgy érezte, hogy nem is akar odébb húzódni.

– Ha Halhatatlan lennék... – suttogta a lány, szinte Harlan fülébe, bár dobogó szíve miatt Harlan alig hallotta a szavakat. Noŷs nedves ajka félig szétnyílt. – Nem szeretnéd?

Harlan nem tudta, mire gondol a lány, de hirtelen nem is törődött vele. Úgy érezte, lángok perzselik. Ügyetlenül, tapogatózva a lány felé nyúlt. Noŷs nem állt ellen, hozzásimult, összefonódott vele.

Minden olyan álomszerű volt, mintha valaki mással történne.

Korántsem volt olyan undorító, mint ahogy elképzelte. Ijedten és örömmel döbbent rá, hogy egyáltalán nem undorító.

Még később is, amikor a lány föléje hajolt, és szeme megtelt simogató mosollyal. Harlan úgy érezte, nem szabad elengednie, és lassú, remegő örömmel simogatta meg a haját.

A lányt most már egészen más szemmel nézte. Nem egyszerűen nő volt, nem különálló személy. Váratlanul önmaga folytatásának érezte. Furcsa és váratlan módon részévé lett.

A tér-idő engedély erről nem szólt, de Harlan nem érezte magát bűnösnek. Csupán amikor Finge jutott az eszébe, akkor kavarodtak össze érzései. És ez nem a bűntudat volt, egyáltalán nem az.

Elégtétel, sőt diadal.

Harlan sokáig nem tudott elaludni. Szédülése elmúlt, de megmaradt az a szokatlan tény, hogy felnőtt életében először megosztotta ágyát egy nővel.

Hallhatta a lány halk pihegését, és az ultrahomályos fényben, amivé a fal és a mennyezet világítása tompult, mint egy árnyékot láthatta a lány testét.

Csak ki kellett nyújtania a kezét, hogy érezze a lány testének melegét és puhaságát, de nem merte megtenni, nehogy felriassza álmaiból. Mintha kettejük helyett álmodott volna, saját magáról és őróla, mindarról, ami történt, és úgy tetszett, ha felébreszti, mindent megsemmisít.

Ez a gondolat csak töredéke volt annak a szokatlan, soha nem tapasztalt gondolatsornak, hogy...

Furcsa gondolatok rohanták meg a lehetséges és a lehetetlen között. Megpróbálta ismét elcsípni őket, de hiába. Most egyszerre nagyon fontos lett, hogy ismét birtokába kerítse ezeket a gondolatokat. S bár a részleteket nem tudta felidézni, arra emlékezett, hogy hirtelen valamire rádöbbent.

Nem volt benne biztos, mi is az a valami, de megvolt benne a félálom lebegő világossága, amikor a halandóénál biztosabb szem és elme hirtelen feléled.

Aggodalma fokozódott. Miért nem képes visszaemlékezni rá? Oly sok mindent értett egy pillanatig.

Most még a mellette fekvő lány is háttérbe szorult.

"Ha a gondolatmenetet követem... – töprengett – a Valóság és a Halhatatlanság járt az eszemben... igen, Mallansohn és a Növendék!"

Megriadt. Miért éppen a Növendék? Miért jutott most eszébe Cooper? Hiszen rá nem gondolt!

De ha nem gondolt rá, akkor mégis miért jutott eszébe most Brinsley Sheridan Cooper?

Összeráncolta a szemöldökét. Mi köti össze mindezt? Mit próbál most kitalálni? Miért olyan bizonyos abban, hogy valamit ki kell találnia?

Úgy érezte, teste kihűl, mert ezek a kérdések mintha az előbbi megvilágosodás távoli fényét villantották volna fel újra, és most már majdnem tudta, miről van szó.

Visszafojtotta lélegzetét, és nem erőszakolta a gondolatot. Hadd jöjjön magától.

Hadd jöjjön magától.

És az éjszaka csendjében – ez az éjszaka sorsdöntő volt az életében – az események olyan kifejtésére és magyarázatára döbbent rá, amire más, hétköznapibb, józanabb pillanatban soha nem is gondolt volna.

Hagyta, hadd érlelődjön, virágozzék ez a gondolat, növekedjék, amíg kibontakozik, és megvilágít száz furcsa tényt, ami máskülönben egészen egyszerűen csak furcsa maradna.

Meg kell vizsgálnia, ellenőriznie kell, vissza kell mennie a Halhatatlanságba, de szívében már bizonyos volt benne, hogy tudja a szörnyű titkot, amelyet nem lett volna szabad megtudnia.

Azt a titkot, amelytől az egész Halhatatlanság függ!

6 - A Sorstervező

Egy biohónap telt el a 482. Században töltött éjszaka óta, amikor Harlan ennyi mindenre rádöbbent. Most, ha közönséges idővel mérjük az eseményeket, majdnem 2000 Századdal futott előre Noŷs Lambent jövőjébe, hogy a megvesztegetés és hízelgés árán kifürkéssze, mi vár a lányra az új Valóságban.

Ez rosszabb volt a szakmai tisztesség megsértésénél, de már félretett minden óvatosságot. Az elmúlt biohónapban saját maga előtt is bűnöző lett. Nem lehetett napirendre térni e tény fölött. Ha a bűneit halmozza, akkor se súlyosbítja bűnössége, de nyerhet vele.

Most e bűnös mesterkedés következtében (meg se kísérelte, hogy enyhébben fejezze ki magát) ott állt a 2456. Század függönyénél. Az Időbe való kilépés sokkal komplikáltabb volt, mint a Halhatatlanság és a kabinakna közti átjárás. Ehhez hajszálpontosan be kellett állítania a Föld felszínén a kívánt körzetet és rögzíteni a koordinátákat, a kívánt Időpontot a Századon belül. Belső feszültsége ellenére Harlan ügyesen és gyorsan kezelte a műszereket, mint aki nagyon gyakorlott és igen tehetséges.

Harlan ott állt a mérnöki szobában, amelyet már látott a Halhatatlanság képernyőjén. Ebben a biopillanatban Voy Szociológus bizonyára teljes biztonságban ül a képernyő előtt, és figyeli a Technikus Beavatkozását.

Harlan nem sietett. A mérnöki szoba még százötvenhat percig üres lesz. A biztonság kedvéért a téridő engedély csupán száztíz percet ír elő, a fennmaradó negyvenhat percet a szokásos negyvenszázalékos "margó"-nak hagyva. A "margó"-t szükség esetére tartogatták, de egy Technikustól elvárták, hogy ne használja fel. A "margófaló" nem maradhatott sokáig Specialista.

Harlan csupán két percet akart felhasználni a száztízből. Csuklójára erősített kézi generátora bioidővel vette körül (a Halhatatlanságnak úgynevezett emanációjával), éppen ezért nem fenyegette a Valóságváltoztatás semmiféle hatása, egy lépést tett a fal felé, a polcról felemelt egy kis tartályt, és átrakta az alatta levő polcra, egy gondosan kiszemelt helyre.

Ezután visszalépett a Halhatatlanságba éppolyan mindennapos módon, mint ahogyan más belép egy ajtón. Ha egy Halandó figyeli a jelenetet, egyszerűen azt látja, hogy Harlan eltűnik.

A kis tartály most ott állt, ahová Harlan tette. Nem fordította meg rögtön a világtörténelmet. Egy férfikéz néhány órával később odanyúl az előbbi helyre, de a tartályt nem találja ott. Másfél óráig keresik majd, de időközben az energiamező eltűnik, és a férfi türelmetlen lesz. Ingerültségében olyan döntést hoz, amelyet az előbbi Valóságban nem kellett volna meghoznia. Egy találkozó nem jött létre, egy ember, akinek meg kellett volna halnia, egy évvel tovább él más körülmények között, s egy másik ember, akinek élnie kellett volna, kissé korábban meghal.

A Változtatás egyre szélesebb gyűrűket vet, maximumát a 2481. Században éri el, huszonöt Századdal a Beavatkozás után, a felső időben. A Valóságváltoztatás intenzitása attól kezdve csökken. Az elméleti tudósok hangsúlyozzák, hogy a Beavatkozástól számítva a végtelen felső időben a Változtatás már oly parányivá válik, hogy a legfinomabb Kalkulálással sem lehet észlelni. Gyakorlatilag ez a felső határ.

Természetesen a Halandók közül egyetlen emberi lény se gyaníthatta, hogy valamiféle Valóságváltoztatás történt. Agyuk az anyaggal együtt változott, és csupán a Halhatatlanok állottak kívül mindezen, s figyelhették meg őket.

Voy Szociológus mereven bámulta a 2481. Században kékesen villogó jelenetet, ahol az imént még a népes űrhajóállomás nyüzsgő képét láthatta. Szinte fel se nézett, amikor Harlan belépett. Valami üdvözlésfélét mormogott.

A Változtatás valóban eltüntette az űrhajóállomást. Ragyogása kialudt, a korábbi fenséges épületek romokban hevertek. Egy űrhajó ott rozsdásodott. Lelket nem lehetett látni. Teljes mozdulatlanság mindenütt.

Harlan futó mosolyt engedélyezett magának, az is csak egy pillanatra suhant át az arcán, aztán eltűnt. KHM volt, minden rendben. A Kívánt Hatás Maximuma. És azonnal megtörtént. Általában a Változtatások nem szükségszerűen következtek be a Technikus Beavatkozásának pillanatában. Ha a Beavatkozásra vonatkozó Kalkulációk felületesek voltak, órák vagy napok is eltelhettek, mielőtt a Változtatás bekövetkezik (természetesen bioidő szerint). A Változtatás csupán akkor fejeződött be, amikor a szabadság minden fokozata megsemmisült. Amíg fennállt az alternatív akciók matematikai lehetősége, a Változtatás nem következett be.

Harlan rendkívül büszke volt arra, hogy éppen ő kalkulálta az MSZV-t, ha éppen az ő keze nyomán történt a Beavatkozás, a szabadság fokozatai nyomban eltűntek, és a Változtatás azonnal lezajlott.

Voy halkan megszólalt: – Gyönyörű volt.

A mondat sértette Harlan fülét, úgy vélte, kisebbíti művének szépségét.

– Én nem bánnám – mondta –, ha mindenestül kiiktatnák a Valóságból az űrutazást.

– Miért? – kérdezte Voy.

– Mi jó van benne? Soha nem tart tovább egy vagy két évezrednél. Az emberek belefáradnak. Visszatérnek a Földre, és a gyarmatok kihalnak. Aztán négy vagy öt évezred múltán, vagy negyven vagy ötven után ismét megpróbálják, és ismét kudarcot vallanak.

Hiábavalóan fecsérlik az emberi tehetséget és erőt.

Voy szárazon megjegyezte: – Valóságos filozófus.

Harlan elpirult. "Kár a szóért" – gondolta. Hirtelen témát változtatva haragosan megkérdezte Voytól: – Mi van a Sorstervezővel?

– Mi volna vele?

– Lenne szíves ellenőrizni? Már elkészülhetett volna a munkájával.

A Szociológus rosszallóan pillantott rá, mintha azt mondaná: "Milyen türelmetlen ember!" De csak ennyit mondott: – Jöjjön, nézzük meg.

Az iroda ajtaján olvasható név: Neron Feruque, rögtön szemébe ötlött Harlannak, és megütközött rajta, mivel emlékeztette két uralkodóra, akik a Primitív Időközben éltek a Földközi-tenger vidékén. (Hetenként ismétlődő beszélgetései Cooperrel az ő érdeklődését is szinte felizzították a Primitív Történelem iránt.) Ez a férfi azonban, amennyire Harlan meg tudta ítélni, nem hasonlított egyik uralkodóra sem. Majdnem csontvázszerűen sovány volt, kampós orrára szorosan rásimult a bőre. Ujjai hosszúak voltak, csuklója pedig bütykös. Ahogyan a kis Analizátort kezelte, olyan volt, mint maga a halál, aki a lelkeket mérlegeli.

Harlan azon kapta magát, hogy mohón bámulja az Analizátort. Ez volt a Sorstervezés szíve és lelke, a bőre és csontja, ereje, izma és mindene. Tápláld be az egyed élettörténetét, kívánt adatait és a Valóságváltoztatás egyenleteit, azután az Analizátor szégyentelen vihogással kattog, mintha kacarászna, s egy perc alatt vagy egy nap alatt kiköpi a szóban forgó személy életének lehetséges változatait (az új Valóságban), s mindegyikre akkurátusán ráüti a valószínűségi értéket.

Voy Szociológus bemutatta Harlant. Feruque leplezetlen ellenszenvvel bámult a Technikus-jelvényre, biccentett, és tovább dolgozott.

– Elkészült a fiatal hölgy Sorsterve? – kérdezte Harlan.

– Még nem. Majd szólok, ha elkészült. – Feruque azok közé tartozott, akik a Technikusok iránti ellenszenvüket akár nyílt durvasággal is kifejezik.

Voy odaszólt neki: – Ne olyan hevesen, Sorstervező.

Feruque-nek szinte a láthatatlanságig szőke szemöldöke volt. Arca így még jobban hasonlított egy csontváz koponyájához. Csontos gödrében forgó szeme rávillant Harlanra.

– Elpusztította az űrhajókat?

Voy bólintott.

– Egy Századdal késleltette.

Feruque valami mocskolódó szót mormolt. Harlan összefonta a karját, és a Sorstervezőre meredt, aki dühösen félrenézett.

"Tudja, hogy az az ő bűne is" – gondolta Harlan. Feruque odafordult Voyhoz.

– Figyeljen csak ide, ha már itt van, mi az Időt csináljak ezekkel a rákellenes szérumigényekkel? Nemcsak a mi Századunkban van rákellenes szérum. Miért mi kapjuk az összes kérelmeket?

– Minden más Század éppen így küszködik a túlnépesedéssel, tudja jól.

– Akkor hagyják abba a kérelmezést.

– Hogyan érhetnénk el ezt?

– Könnyen. Rá kell venni az Időtanácsot, hogy ne fogadjon el többet.

– Nincs összeköttetésem az Időtanácshoz.

– De az öreghez van.

Harlan eltompultan, minden érdeklődés nélkül hallgatta a társalgást. De legalább elvonta figyelmét az Analizátor vihogásáról. Az "öreg", tudta, a Szektorvezető Kalkulátor.

– Beszéltem az öreggel – mondta a Szociológus –, és ő beszélt a Tanáccsal.

– Fenéket. Biztosan csak a szokásos kódjelentést küldte fel. Neki is harcolnia kellene érte. Ez alapvető politikai kérdés.

– Az Időtanács most nem hajlandó változtatni az alapvető politikán. Tudja, milyen hírek keringenek.

– Igen, persze. Nagyon el vannak foglalva. Valahányszor ki akarnak térni valami elől, elterjed a hír, hogy az Időtanács nagyon el van foglalva.

(Ha Harlannak jobb kedve van, még nevet is rajtuk.) Feruque töprengett néhány pillanatig, aztán kitört: – A legtöbb ember nem képes felfogni, hogy a rákellenes szérum nem facsemete vagy energiamotor.

Tudom, hogy minden új fenyőhajtást megfigyelnek, nehogy ártalmasan hasson a Valóságra, a rákellenes szérum pedig emberi életeket ment meg, és ez százszorosán bonyolultabb. Csak gondolkozzék, hány embert pusztít el a rák évente minden Században, ahol még nincs semmiféle rákellenes szérum. Elképzelheti, hányan akarnak meghalni a betegek közül, így aztán a Halandó kormányzatok minden Században állandóan elhalmozzák a Halhatatlanságot a kéréssel: szíveskedjenek, szépen kérjük, szíveskedjenek küldeni hetvenötezer ampulla szérumot súlyos betegeink részére, akik rendkívül fontosak a kultúra számára, lásd a mellékelt életrajzi adatokat.

Voy gyorsan bólintott.

– Tudom, tudom.

Ám Feruque-ben még volt keserűség: – Elolvassák az életrajzi adatokat, s minden ember valóságos hős. Minden ember pótolhatatlan veszteség a világnak. A Sorstervező viszont számol. Mi lenne a Valósággal, ha minden ember életben maradna, és az Időbe is, ha az emberek különböző kombinációi is életben maradnának.

A múlt hónapban ötszázhetvenkét rákszérumkérésnek tettem eleget. Tizenhét, számolja csak őket, tizenhét Sorsterv nem tartalmazott egyetlen nemkívánatos Valóságváltoztatást. Gondolja meg, egyetlen eset sem volt, amely kívánatos Valóságváltoztatást mutatott volna, de a Tanács szerint a semleges esetekben ki kell adni a szérumot. Hiszen humanisták, tudják, így aztán pontosan tizenhét ember gyógyult meg ebben a hónapban a megjelölt Századokban.

És mi történt? Boldogok a Századok? Ne higgye. Egy ember meggyógyult, és tucatnyi másik, ugyanabban az országban, ugyanabban az Időben nem gyógyult meg. Mindenki azt kérdi, miért éppen az az egy. Talán azok a fickók, akiket nem mentettünk meg, jellemesebb emberek, talán rózsás arcú emberbarátok, akiket mindenki szeret, s az, akit meggyógyítunk, amikor éppen nem a gyerekeit ütlegeli, idős édesanyját veri. Semmit sem sejtenek a Valóságváltoztatásokról, és mi nem világosíthatjuk fel őket.

Mi isszuk meg annak a levét, Voy, ha az Időtanács nem rostálja meg a kérelmeket, és csak azokat hagyja jóvá, amelyek a kívánt Valóságváltoztatást eredményezik. Ezt akartam mondani. Ezeknek az embereknek a meggyógyítása vagy javára válik az emberiségnek, vagy hozzá sem kell kezdeni. És kár azt fecsegni, hogy "Miért ne, ha egyszer nem származik belőle baj".

A Szociológus szenvedő arckifejezéssel hallgatta, és így szólt: – Ha maga lenne rákos...

– Ostoba megjegyzés, Voy. Kiindulhatunk ebből?

Ilyen alapon soha nem lenne Valóságváltoztatás. Hiszen néhány balek minden alkalommal kitöri a nyakát, nem? Tegyük fel, maga az a balek, mi? Még valami. Ne felejtse el, egyre nehezebb megtalálni a következő alkalmas Valóságváltoztatást. A találomra végzett Változtatás minden bioévvel rosszabb következményekkel fenyeget. Ez azt jelenti, hogy a meggyógyítható fickók száma úgyis egyre csökken. Egyre csökken. Eljön a nap, amikor egy bioévben csak egyetlen fickót gyógyíthatunk meg, a semleges eseteket is beleszámítva. Ezt ne felejtse el.

Harlant a legcsekélyebb mértékben sem érdekelte a beszélgetés. Az effajta aggályoskodás a munkával jár. A Pszichológusok és a Szociológusok, ha magukból kiindulva vizsgálják a Halhatatlanságot, azonosulásnak hívják ezt a jelenséget. Az emberek azonosítják magukat azzal a Századdal, amelyhez a munkájuk köti őket. És a Század minden gondját-baját gyakran a sajátjukénak vallják.

A Halhatatlanság tűzzel-vassal harcol az azonosulás ördöge ellen. Senki sem dolgozhatott kétszázadnyi távolságon belül saját időotthonától, hogy nehezebb legyen az azonosulás. Lehetőleg olyan Századba helyezték a Specialistákat, amelyek kultúrája élesen különbözik időotthonuktól. (Harlannak eszébe jutott Finge és a 482. Század.) Sőt gyakran változtatták a munkahelyüket, ha a viselkedésük gyanússá vált. (Harlan egy 50. századbeli lyukas garast sem adott volna Feruque esélyeire, hogy egy bioévnél tovább is a helyén maradhat.) És az emberek mégis balga vágyakozással azonosultak időotthonukkal (ez az Idővágy, mindenki hallott róla). Nem tudni, miért, ez különösen az űrutazások Századaira vonatkozott. Ezt ki kellett volna vizsgálni, ha a Halhatatlanság nem félt volna szinte betegesen az önvizsgálattól.

Egy hónappal előbb Harlan még megvetette volna Feruque-et mint érzelgős hetvenkedőt, szeszélyes fajankót, aki azzal enyhíti az új Valóságban csökkenő elektrogravitáció miatt érzett fájdalmát, hogy a rákellenes szérumokat követelő Századokra panaszkodik.

Talán be is jelentette volna az esetet. Kötelessége lett volna. Ennek az embernek a reakcióiban már nyilvánvalóan nem lehet bízni többé.

Most azonban már nem tehette meg. Sőt szinte rokonszenvet érzett Feruque iránt. Hiszen az ő bűne sokkal súlyosabb.

Milyen könnyen siklott vissza a képzelete Noŷsra!

Aznap éjszaka jól aludt, s csak fényes nappal ébredt fel, a napsugár betűzött az áttetsző falakon, s mégis mintha ködös hajnali felhőpárnán ébredt volna. Noŷs nevetett le rá.

– Jóságos ég, alig akartál fölébredni!

Harlan első reflexével a paplant húzta volna magára, de nem találta. Végül visszaemlékezett mindenre, és üres tekintettel bámult a lányra, aztán elpirult. Mihez kezdjen most az éjszaka emlékével?

Hirtelen valami más jutott az eszébe, és felült.

– Ugye, még nem múlt el egy óra? Az Időbe is!

– Még csak tizenegy. Még megreggelizhetsz, és rengeteg időd marad.

– Köszönöm – mormolta.

– A zuhanyozót bekapcsoltam, és a ruháidat kikészítettem.

Mit is mondhatott volna?

– Köszönöm – morogta.

Reggelizés közben kerülte a lány tekintetét. Noŷs szemben ült vele, nem evett, állat egyik tenyerébe hajtotta, sötét haját simán féloldalt fésülte, szempillái valószínűtlenül hosszúak voltak.

Noŷs figyelte Harlan minden mozdulatát, amíg az lesütött szemmel evett, és megpróbált szégyenkezni, olyan keservesen, ahogy illett volna.

– Hova mégy egy órakor? – kérdezte Noŷs.

– Léglabdameccsre – makogta Harlan. – Megvan a jegyem.

– Ó, ez a döntő! Elmulasztottam az idei fordulót, e miatt az Időugrás miatt, hiszen tudod. Ki lesz a bajnok, Andrew?

Harlan furcsán elérzékenyült az Andrew név hallatára. Kurtán megrázta a fejét, és megpróbált komoly külsőt ölteni. (Eddig mindig olyan könnyen sikerült.) – Te biztosan tudod. Megfigyelted az egész korszakot, vagy nem?

Voltaképpen egyértelmű és rideg nemmel kellett volna válaszolnia, de erőtlenül magyarázni kezdte: – Rengeteg Tér és Idő volt a feladatom. Nem emlékezhetem ilyen apróságokra, mint egy meccs végeredménye.

– Ó, csak nem akarod megmondani nekem.

Harlan nem válaszolt. Villáját beledöfte az apró, bő levű gyümölcsbe, és egyből bekapta. Kisvártatva Noŷs megszólalt: – Láttad, mi történt a mi környékünkön, mielőtt idejöttél?

– Semmi részletet nem tudok, N-Noŷs. (Alig tudta kimondani a lány nevét).

Noŷs lágyan megkérdezte: – Nem láttál bennünket? Nem tudtad egész idő alatt...

Harlan közbevágott: – Nem, nem, én nem láthatom saját magamat.

Nem vagyok a Va... Nem vagyok itt, csak amikor idejövök. Nem tudom bővebben megmagyarázni. – Kétszeresen is izgatott lett. Először, hogy a lány egyáltalán szóba hozhatta ezt. Másodszor, majdnem kicsúszott a száján: Valóság, a legtiltottabb szó a Halandókkal folytatott beszélgetésekben.

Noŷs felhúzta a szemöldökét, a szeme kikerekedett, és ámuldozva kérdezte: – Szégyelled?

– Nem kellett volna megtennünk.

– Miért nem? – A 482. Században a kérdés teljesen ártatlan volt. – A Halhatatlanoknak ez tilos? – Hangjában csúfolódás csengett, mintha azt kérdezte volna, hogy a Halhatatlanoknak az evés is tilos-e.

– Ne használd ezt a szót – mondta Harlan. – És ha érdekel, általában tilos.

– Rendben van, akkor ne mondd el nekik. Én hallgatok.

Körülsétálta az asztalt, Harlan ölébe ült, s közben csípőjének egyetlen sima és hullámzó mozdulatával félrelökte az asztalkát.

Harlan egy pillanatra megdermedt, kezét felemelte, mintha el akarná lökni. Sikertelenül.

Noŷs odabújt hozzá, szájon csókolta, és Harlan már semmit sem tartott szégyellnivalónak. Semmit, ami Noŷst és őt érintette.

Már nem is emlékezett rá, mikor is tett először olyat, amit mint Megfigyelőnek etikailag nem lett volna szabad. Azaz, töprengeni kezdett a jelenlegi Valóság és a tervezett Valóságváltoztatás jellegén.

Nem a Század zilált erkölcsisége, nem az ektogenezis, nem a matriarchátus izgatta a Halhatatlanságot. Mindez megvolt az előző Valóságban is, és az Időtanács megtűrte ezeket. Finge szerint itt valami egészen apró dologról volt szó.

A Változtatásnak rendkívül csekélynek kellett lennie, és a megfigyelt csoportra kellett vonatkoznia. Ez nyilvánvaló volt.

Az arisztokráciára kellett irányulnia, a tehetős, felső osztályokra, a rendszer haszonélvezőire.

Csupán az izgatta Harlant, hogy akkor a Változtatás Noŷsra is vonatkozik.

A tér-idő engedély még hátralevő három napja alatt egyre jobban elkomorult, és komorságát még Noŷs társasága sem oszlatta el.

A lány meg is kérdezte: – Mi történt? Egy darabig egészen másként viselkedtél, mint a Halha... egyszóval ott. Eleinte egyáltalán nem voltál ilyen hűvös. Most úgy látszik, gondterhelt vagy. Azért, mert vissza kell menned?

– Részben – válaszolta Harlan.

– Valóban vissza kell menned?

– Igen.

– Jó, és ki törődik vele, ha késel egy kicsit?

Harlan majdnem elmosolyodott.

– Nem örülnének, ha elkésnék – mondta, és vágyódva gondolt az engedélyezett két nap margóra.

Noŷs bekapcsolta a zeneszerszámot, amely lágy és bonyolult dallamokat alkotott: hangokat és akkordokat kombinált találomra, az improvizációt bonyolult matematikai formulák irányították a kellemes összhangok irányába. A dallam ismétlődött, mint a jégvirág, és legalább olyan szép volt.

A zene bűvöletében Harlan csak bámulta Noŷst, gondolatai egyre körülötte csapongtak. Új alakjában vajon ki lesz belőle? Halaskofa, munkáslány, hat kövér, csúnya, betegeskedő poronty anyja? Akárki lesz belőle, nem emlékezhet Harlanra. Az új Valóságban Harlan már nem lesz része életének. És akárki lesz is, nem Noŷs lesz már.

Nem egyszerűen szerelmes volt egy lányba. (Furcsa módon a "szerelem" szót most először használta gondolatban, és nem is tartott hosszú szünetet, hogy elámuljon a furcsa dolgon, és csodálkozzon rajta.) A tényezők egész komplexumát szerette: öltözködését, járását, beszédmódját, kifejezéseit. Az adott Valóságban eltöltött negyedszázad halmozta fel benne ezeket a tulajdonságokat. Egy bioévvel ezelőtt az előző Valóságban nem lett volna az ő Noŷsa. És nem is lenne az ő Noŷsa a következő Valóságban sem.

Bár az új Noŷs sok tekintetben jobb lenne, Harlan csupán egy dolgot tudott biztosan. Ezt a Noŷst akarta, és itt, az egyetlent, akire most nézett, az egyetlent ebben a Valóságban. És ha Noŷsnak voltak hibái, akkor Harlan ezeket a hibákat is akarta.

Mit tehetett?

Sok minden átvillant az agyán: mind tilos dolog volt. Többek között az is eszébe jutott, hogy kifürkészi a Változtatás jellegét, és kideríti, hogyan hat majd Noŷsra. Az ember sohasem lehet biztos benne...

Síri csend ébresztette fel Harlant álmodozásából. Ismét a Sorstervező irodájában volt. Voy Szociológus a szeme sarkából figyelte. Feruque csontvázkoponyája egy magasságban volt vele.

A csend dermesztő volt.

Harlan egy pillanat alatt megértette a csönd jelentését. Egyetlen pillanat alatt. Az Analizátor nem ketyegett.

Harlan felugrott.

– Megvan a válasz, Sorstervező?

Feruque lenézett a kezében levő szalagra.

– Igen. Megvan. Kissé furcsa.

– Megkaphatnám? – Harlan kinyújtotta a kezét.

Szemmel láthatóan remegett.

– Nem látni semmit. És ez a furcsa.

– Hogy érti ezt, semmit? – Harlan úgy bámult Feruque-re, mintha csak most venné észre, hogy magas, ritka ködoszlop áll Feruque helyén.

A Sorstervező tárgyilagos hangja elvékonyodott: – A baba nem létezik az új Valóságban. Semmiféle személyiségeltolódás. Eltűnt, ez az egész. Nincs. Az alternatívákat is kiszámítottam 0,0001 Valószínűségig. De sehol sem találtam meg. Tény az – és hosszú, száraz ujjaival megdörzsölte az állat –, hogy a megadott vektorok kombinációja alapján nem is nagyon értem, hogyan létezhetett a régi Valóságban. Harlan alig hallotta: – De... de a Változtatás olyan kicsi volt.

– Tudom. A tényezők furcsa összjátéka. Akarja a szalagot?

Harlan félig öntudatlanul vette át. Noŷs eltűnik? Noŷs nem fog létezni? Ez hogyan lehetséges?

Vállán érezte Voy kezét, és a Szociológus hangja eljutott a fülébe: – Rosszul érzi magát, Technikus?

A kezét elkapta, mintha már megbánta volna, hogy elővigyázatlanul hozzáért a Technikushoz.

Harlan nyelt egyet, és nagy nehezen rendbe szedte arcvonásait.

– Teljesen jól vagyok. Lesz olyan szíves visszavinni a kabinba?

Nem szabad kimutatnia az érzéseit. Úgy kell viselkednie, mintha csupán az volna, aminek feltünteti, merő akadémikus vizsgálódás. Palástolnia kell, hogy Noŷs eltűnése az új Valóságban szinte elviselhetetlenné fokozta örömét, a tiszta lelkesedés áradatát.

7 - A bűntett előjátéka

Harlan belépett a kabinba a 2456. Századnál, és visszapillantott, hogy meggyőződjön róla, hogy a Halhatatlanság zárófüggönye hibátlanul működik-e, nem figyeli-e Voy Szociológus. Ezekben az utóbbi hetekben szokásává lett, önkéntelen mozdulatává, mindig gyorsan hátrapillantott, hogy megbizonyosodjon, nincs-e valaki mögötte a kabinaknában.

És akkor már a 2456. Században Harlan a felső időbe indította a kabint. Figyelte, hogyan emelkednek a számok az időméteren. Bár a számok szédítő sebességgel száguldottak, volt elég ideje a töprengésre.

A Sorstervező felfedezése hogy megváltoztatta a helyzetet! Hogy megváltozott bűntettének a jellege!

És minden Fingetől függ. A mondat nem hagyta békén nevetséges alliterációjával, és súlyos üteme ott zsongott a fejében: Fingetől függ. Fingetől függ...

Amikor a Noŷsszal töltött napok után a 482. Századból visszatért a Halhatatlanságba, került minden személyes találkozást Finge-dzsel. Amint a Halhatatlanság bezárult mögötte, ismét érezte bűnösségét. A megszegett hivatali esküt, amelyet a 482. Században semmiségnek tekintett, most, a Halhatatlanságban elviselhetetlennek érezte.

Jelentését a személytelen csőpostán küldte el, és bezárkózott a szobájába. Gondolkoznia kellett, időt nyernie, hogy mindent átgondoljon, s önmagában is hozzászokjon az új helyzethez.

Ám Finge nem hagyta békén. Alig egy órával azután, hogy Harlan elvégezte a kódolást, és elküldte jelentését, Finge már felhívta.

A Kalkulátor Harlanra meredt a videotelefon ernyőjéről.

– Azt hittem, hogy az irodájában van – mondta.

– Elküldtem a jelentést – válaszolta Harlan. – Szerintem mindegy, hol várom meg az új eligazítást.

– Igen? – Finge lepillantott a kezében tartott kódszalagra, és lyukazását vaksin a szeméhez emelte. – A jelentés nem teljes – folytatta. – Meglátogathatom a szobájában?

Harlan egy pillanatig habozott. Ez az ember a felettese, és ha most visszautasítja a kierőszakolt meghívást, parancsmegtagadásnak is minősíthetik. Sőt nyíltan hirdetné a bűnösségét, és kínzó lelkiismerete ezt már nem bírta volna.

– Szívesen látom, Kalkulátor – felelte hűvösen.

Finge sima modora az epikureizmus zavaró elemét vitte be Harlan rideg lakásába. Harlan időotthona, a 95. Század hajlott a spártai ízlésre a lakberendezés terén, és Harlan is vonzódott hozzá. A hajlított fémszékeket sötét lemez fedte, amit mesterséges erezessél fához tettek hasonlóvá (nem valami nagy sikerrel). A szoba egyik sarkában pedig olyan bútordarab állt, amely teljesen elütött a kor ízlésétől.

Finge rögtön felfedezte.

A Kalkulátor végighúzta rajta püffedt ujját, mintha az anyagát próbálgatná.

– Milyen anyag ez?

– Fa – válaszolta Harlan.

– Valódi anyag? Igazi fa? Elképesztő! Maguk használnak fát az időotthonukban?

– Használunk.

– Értem. Egyébként a szabályzat megengedi, Technikus – nadrágjába törölte az ujját, amellyel megérintette a tárgyat –, de nem tudom, tanácsos-e, hogy az ember saját időotthonának a kultúrája közt éljen. Az igazi Halhatatlan, bármilyen is a környezete, alkalmazkodik hozzá. Például nemigen hiszem, hogy az utóbbi öt évben kétszer is ettem energia edényből. – Felsóhajtott. – Pedig mindig undorodtam attól, hogy az étel hozzáérjen bármi anyaghoz. De nem adom be a derekamat. Nem én.

Tekintete visszasiklott a fatárgyra, de most már mindkét kezét a háta mögött tartotta.

– És mi ez? Mire való?

– Könyvespolc – felelte Harlan. Nagyon szerette volna megkérdezni Fingetől, mit érez, ha keze a tomporán nyugszik. Nem volna-e higiénikusabb, ha ruhája is és teste is tiszta s szennyezetlen energiamezőből állna?

Finge felhúzta a szemöldökét.

– Könyvespolc. Akkor azok a tárgyak ott rajta könyvek. Eltaláltam?

– Igen.

– Eredeti példányok?

– Persze, Kalkulátor. A 24. Században szereztem őket. Némelyik a 20. Századból származik. Ha... ha belenéz, kérem, legyen óvatos. A lapokat restaurálták és impregnálták, de mégsem műanyag. Óvatosan kell kezelni.

– Nem akarok hozzájuk érni. Eszem ágában sincs megfogni őket. Eredeti 20. századbeli por lepi be őket, gondolom. Még ilyet, könyvek! – Nevetett. – Cellulózlapok, ugye? Azt akarta mondani, mi?

Harlan bólintott.

– A cellulózt impregnálással tartósították. Igen. – Mélyet lélegzett, hogy nyugalmat erőltessen magára.

Nevetséges lett volna azonosítani magát ezekkel a könyvekkel s magára venni a gúnyolódást.

– Egyébként az a gyanúm – folytatta Finge –, hogy ezeknek a könyveknek az egész tartalma két méter filmszalagon elfér, és egy körömnyi helyen elraktározható. És miről szólnak ezek a könyvek?

– Egy 20. századbeli képes újság évfolyamai.

– Ezeket olvassa?

Harlan büszkén felelte: – Ez csak néhány kötet a teljes gyűjteményemből.

A Halhatatlanság egyetlen könyvtára sem dicsekedhet ilyen teljes sorozattal.

– Igen, ez a maga hobbija. Most már emlékszem, hogy egyszer említette, mennyire érdekli a Primitív Történelem. Csodálkoztam is, hogyan engedhette meg az Oktatója, hogy ilyen dolgok érdekeljék. Tiszta energiapocsékolás.

Harlan beharapta az ajkát. Ez az ember, most már látta, szántszándékkal ki akarja hozni a sodrából. Nem szabad beugrani neki.

Unottan megjegyezte: – Azt hittem, a jelentésem miatt jött.

– Igen, amiatt. – A Kalkulátor körülnézett, kiválasztott egy széket, és óvatosan leült. – Nem egészen teljes, ahogy már mondtam a videotelefonon.

– Milyen tekintetben? (Nyugalom! Nyugalom!) Finge idegesen elmosolyodott.

– Mit hagyott ki a jelentéséből, Harlan?

– Semmit. – És bár magabiztosan hangzott a válasz, mégis bűnbánóan állt ott.

– Hagyja ezt, Technikus. Jelentős időt töltött el a fiatal hölgy társaságában. Vagyis csak ha megtartotta a tér-idő engedély utasításait. Remélem, megtartotta?

Harlant már annyira furdalta a lelkiismerete, hogy nem kapta be ezt a csalétket – észre sem vette, hogy szakértelmét nyíltan kétségbe vonják.

Csak annyit tudott kinyögni: – Megtartottam.

– És mi történt? Semmit nem közöl a személyes időtöltéséről.

– Nem történt semmi lényeges – válaszolta Harlan kiszáradt szájjal.

– Nevetséges. Ilyen korú és ilyen tapasztalt embert nem kellene figyelmeztetnem, hogy nem a Megfigyelő dönti el, mi a fontos és mi nem.

Finge mereven bámulta Harlant. Szeme sokkal szúrósabb és követelőbb volt, mint a vallatás hangneme.

Harlan figyelmét ez nem kerülte el, és nem vezette félre Finge hangja se, de a kötelességérzet ösztökélte. A Megfigyelő kötelessége, hogy mindent jelentsen. A Megfigyelő csupán a Halhatatlanságból az Időbe vetett érzékelő-tapogató műszer. Kitapogatja a környezetét, aztán visszahúzódik. Ha a Megfigyelő tökéletesen látja el feladatát, nincs is egyénisége: nem is számít embernek.

Harlan szinte gépiesen kezdte azoknak az eseményeknek a felsorolását, amelyeket kihagyott a jelentéséből. A Megfigyelő gyakorlott emlékezetével szóról szóra idézte a beszélgetéseket, felidézve a hangsúlyokat és az arckifejezést is. Szívesen ismételte a párbeszédeket, mert közben ismét átélte őket, és szinte megfeledkezett arról, hogy Finge vallatása és helyrebillenő kötelességérzete bűnének beismerésébe hajszolja.

Csupán amikor az első hosszabb beszélgetés végéhez érkezett, csak akkor kezdett dadogni, és a Megfigyelő objektivitásának páncélja megrepedezett.

A további részletektől Finge hirtelen felemelt keze mentette meg és a Kalkulátor éles, ideges hangja: – Köszönöm. Ennyi elég, ha azt akarja elmondani, hogyan hált a nővel.

Harlan megdühödött. Finge az igazat mondta, de hanghordozásra goromba és nyers volt, és ami még rosszabb: közönséges. És ez a dolog bármi más lehetett, de közönséges nem.

Harlan azzal magyarázta Finge magatartását, aggodalmaskodó keresztkérdéseit és azt, hogy a szóbeli jelentést éppen ezen a ponton szakította félbe, hogy Finge féltékeny! Erre megesküdött volna. Sikerült megkaparintania azt a lányt, akire Finge is igényt tartott.

Diadal töltötte el, és ez édes érzés volt. Életében először ismert meg olyan célt, amely többet ért, mint a Halhatatlanság rideg törvényeinek a tisztelete. Továbbra is féltékenynek akarta látni Finge-et, mert Noŷs Lambent most már végérvényesen az övé volt.

Hirtelen lelkesedésében kitört belőle az a kérés, amellyel eredetileg csupán négy-öt nap megfontolt várakozás után akart előrukkolni.

Így szólt: – Tisztelettel engedélyért folyamodom, hogy kapcsolatba léphessek egy Halandóval.

Finge mintha felriadt volna álmodozásából: – Noŷs Lambenttel, ha jól sejtem.

– Igen. Mint a Szektor vezető Kalkulátora, úgyis ön továbbítja a kérésemet...

Harlan akarta, hogy a kérést Finge továbbítsa. Hadd szenvedjen. Ha ő is ragaszkodik a lányhoz, ám szóljon, és akkor Harlan ragaszkodni fog ahhoz, hogy a lány válasszon. Szinte mosolygott erre a gondolatra. Remélte, sor kerül erre is. Az lesz aztán az igazi diadal.

Rendes körülmények között egy Technikus természetesen nem remélhette, hogy egy Kalkulátor kívánságával szembeszegüljön, de Harlan biztosan számított Twissellre, és Fingenek korán kellene felkelnie ahhoz, hogy Twissellt kijátssza. Ennek ellenére Finge nyugodtnak látszott.

– Úgy veszem észre – mondta –, hogy illegálisan máris birtokba vette a lányt.

Harlan elpirult, és erőtlen védekezésre kényszerült: – A tér-idő engedély ragaszkodott hozzá, hogy négyszemközt maradjunk. Mivel semmi határozottan tilos dolog nem történt, nem érzem magam bűnösnek.

Ez azonban hazugság volt, és Harlan látta Finge félig szórakozott kifejezéséből, hogy ezt ő is tudja.

– Valóságváltoztatás lesz – szólt Finge.

– Ebben az esetben kiegészítem kérelmemet azzal, hogy az új Valóságban is engedélyezzék kapcsolatomat Lambent kisasszonnyal – felelte Harlan.

– Nem hinném, hogy bölcs dolog lenne. Hogy lehet ilyen biztos a dolgában? Az új Valóságban Miss Lambent talán férjnél lesz, talán megcsúnyul. Sőt valamit biztosan tudok. Az új Valóságban maga már nem kell neki. Nem kell neki.

Harlan összerezzent.

– Erről ön semmit sem tudhat.

– Ó! Azt hiszi, ez olyan nagy szerelem? A lelkek elválaszthatatlan kapcsolata? Túléli a külső változásokat? Biztosan elolvasott egy csomó Halandó regényt!

Harlan most már elveszítette a fejét.

– Beszélhet, nem hiszek önnek.

– Hogyan mondta? – kérdezte Finge hűvösen.

– Hazudik! – Harlan most már nem ügyelt a szavaira. – Féltékeny! Önnek is megvoltak a tervei Noŷsszal, de ő engem választott.

– Mit képzel... – kezdte Finge.

– Azt. Nem vagyok bolond. Igaz, nem vagyok Kalkulátor, de azért nem vagyok tökfilkó. Azt mondja, hogy Noŷs nem akar engem az új Valóságban? Honnan tudja? Még azt sem tudhatja, milyen lesz az új Valóság. Azt se, hogy egyáltalán új Valóság lesz-e. Az imént kapta meg a jelentésemet. Előbb ki kell elemezni, mielőtt Valóságváltoztatást kalkulálnánk, aztán még jóvá is kell hagyni. És ha azt állítja magáról, hogy ismeri a Változtatás jellegét, akkor hazudik.

Finge többféleképpen visszavághatott volna. Harlan ezt izgatottságában is tudta. Nem is próbált válogatni a válaszok között. Finge peckesen kivonulhatott volna sértett haragjában, hívhatta volna a Biztonsági Szolgálat egyik tagját, hogy vegye őrizetbe Harlant a szolgálati szabályzat megsértéséért, visszavághatott volna, ordíthatott volna, mint Harlan, felhívhatta volna Twissellt hivatalos panasszal élve, megtehette volna, hogy...

Finge egyiket sem tette.

Udvariasan így szólt: – Üljön le, Harlan. Beszéljük meg az ügyet.

És mivel válasza teljesen váratlan volt, Harlan eltátotta a száját, és zavartan leült. Elszántsága egyszeriben tovatűnt. Mi történt?

– Talán emlékszik rá – kezdte Finge –, már említettem, hogy a 482. Századdal minden problémánk abból adódik, hogy a jelenlegi Valóság Halandóinak egy része helytelen álláspontot képvisel a Halhatatlansággal kapcsolatban. Emlékszik? – Olyan enyhén sürgető módon beszélt vele, mint valami tanító bácsi a kissé elmaradott tanulóval, de Harlan úgy látta, hogy szemében gonosz fény villan fel.

– Természetesen – válaszolta.

– Akkor arra is emlékszik, hogy említettem, az Időtanács nem hajlandó elfogadni elemzésemet, mielőtt különleges Megfigyelés meg nem erősíti. Nem gondolja, hogy én már kikalkuláltam a szükséges Valóságváltoztatást?

– S az én Megfigyelésem megerősíti?

– Meg.

– A Megfigyelésem alaposabb elemzéséhez idő kell.

– Ostobaság. A maga jelentése fabatkát sem ér. A megerősítést most kaptam meg magától, szóban.

– Nem értem.

– Figyeljen ide, Harlan, hadd mondjam el, mi baj van a 482. Századdal. A Század uralkodó osztályában, különösen a nők között, elterjedt az a hiedelem, hogy a Halhatatlanok a szó szoros értelmében halhatatlanok, tehát örökké élnek... Az Időbe is, ember, Noŷs Lambent is ezt mondta magának! Húsz perccel ezelőtt ismételte el a szavait.

Harlan üres tekintettel bámult Fingere. Eszébe jutott Noŷs lágy, becéző hangja, amikor odahajolt hozzá, és gyönyörű, fekete szemével oly lebilincselően nézett rá: "Örökké élsz. Halhatatlan vagy."

Finge folytatta: – Az ilyesfajta hiedelem ártalmas. Következetlenségeket okoz, megnehezíti a Szektor munkáját, de a Kalkuláció kimutatta, hogy csupán az esetek kis százalékában volna szükséges a Változtatás. De ha a Változtatás szükséges, akkor nyilvánvaló, hogy elsősorban a Század azon lakóinak kell maximálisan megváltozniuk a Változtatásnál, akik hisznek ebben. Más szóval az arisztokrata nőknek. Köztük Noŷsnak.

– Ez lehetséges, de én mégis megmaradok az elhatározásomnál – felelte Harlan.

– Semmi esélye sincs. Azt hiszi, elbűvölő egyénisége késztette az elpuhult arisztokrata nőt, hogy egy jelentéktelen Technikus karjába vesse magát? Térjen észre, Harlan, gondolkozzon józanul.

Harlan makacsul összeszorította az ajkát. Nem felelt.

Finge folytatta: – Nem is képzeli, mit találtak ki ehhez a babonához, a Halhatatlanok jelenlegi életével kapcsolatban. Az Időbe is, Harlan! A legtöbb nő azt képzeli, hogy ha intim kapcsolatba kerül egy Halhatatlannal, az a Halandó nőt (ahogy ők képzelik magukról) képessé teszi arra, hogy örökké éljen.

Harlan megingott. Ismét tisztán hallotta Noŷs hangját: "Bárcsak Halhatatlan lennék..." És érezte a csókjait.

– Nehéz ilyen babona létezésében hinni, Harlan – folytatta Finge. – Ilyenre még nem volt példa. A véletlen tévedések régiójába esik, úgyhogy a Kalkulációs vizsgálódások az előző Változtatásokat illetően nem nyújtottak semmiféle támpontot. Az Időtanács nyilvánvaló bizonyítékot akart, közvetlen igazolást.

Lambent kisasszonyra esett a választásom, mint osztályának jellegzetes képviselőjére. Másik kísérleti alanynak pedig magát választottam...

Harlan felpattant.

– Engem választott? Kísérleti alanynak?

– Sajnálom – mondta Finge –, erre szükség volt. Maga nagyon jó kísérleti alanynak ígérkezett.

Harlan csak bámult rá.

Finge udvariasan fészkelődött Harlan tekintetének súlya alatt.

– Hát nem érti? Nem, még most sem érti. Figyeljen ide, Harlan. Maga a Halhatatlanság halvérű gyermeke. Magát nem érdeklik a nők. Maga a nőket és minden velük kapcsolatos dolgot erkölcstelennek tart. Nem, van erre jobb szó. Maga bűnösnek tartja őket. Ezt mindenki észreveszi magán, és akármelyik nő csak annyira kívánja magát, mint egy hónapja döglött makrélát. És aztán itt van ez a nő, egy hedonista kultúra agyondédelgetett, gyönyörű gyermeke, aki égő szenvedéllyel már az első este elcsábítja magát, szinte esedezik a maga öleléséért. Hát nem érti, milyen nevetséges ez, lehetetlen helyzet, hacsak, igen, hacsak ez nem az a bizonyíték, amit keresünk.

– Azt akarja mondani, hogy eladta magát... – kereste Harlan a szavakat.

– Mire jó ez az erős kifejezés? Ebben a Században nem szégyellik a nemi életet. Az egyetlen furcsa a dologban az, hogy éppen magát választotta, viszont az örök élet kedvéért tette, ez nyilvánvaló.

Harlan felemelkedve, ujjait begörbítve rárontott Fingere Nem gondolt semmire, csak ösztönösen meg akarta fojtani.

Finge hátraugrott. Fürge, reszkető kézzel előrántotta a sugárpisztolyt.

– Hozzám ne érjen! Vissza!

Harlannak még volt annyi esze, hogy megálljon. Haja csapzott volt. Ingét átitatta a veríték. Orrcimpája fehéren remegett, sípolva szedte a levegőt.

– Jól ismerem magát, látja – mondta erőtlen hangon Finge –, és számítottam az erőszakosságára. Ha kell, lövök.

– Takarodjon! – mondta Harlan.

– Megyek. De először hallgasson meg. Amiért megtámadott egy Kalkulátort, lefokozhatják, de egyelőre ezt hagyjuk. Végül is meg fogja érteni, hogy nem hazudtam. Az új Valóságban Noŷs Lambent, akárki lesz vagy nem lesz, nem hisz majd ebben a babonában. A Változtatás célja az, hogy kiirtsuk ezt a hiedelmet. És e nélkül, Harlan – hangja szinte csikorgott –, olyan nő, mint Noŷs, hogy szerethetne olyan férfit, mint maga?

A pohos Kalkulátor a sugárpisztoly csövét Harlanra irányítva az ajtóhoz hátrált. Majd bősz kajánsággal hozzátette: – Természetesen, ha Noŷs most kéznél volna, Harlan, ha most kéznél volna, elszórakozhatna vele. Folytathatná az ügyet, és legalizálhatná. Mondom, ha. De a Változtatás nemsokára itt lesz, Harlan, és utána már nem szórakozhat vele. Milyen kár, hogy a most nem tart tovább még a Halhatatlanságban sem, mi, Harlan!

Harlan már nem nézett rá. Finge végül is győzött, vitathatatlan és szemtelen diadallal hagyta el a csatamezőt. Harlan üres tekintettel bámulta saját cipőjét, és amikor felnézett, Finge már nem volt a szobában. Öt másodperc vagy tizenöt perc telt el távozása óta, nem tudta volna megmondani. Az órák ólomlábon cammogtak, és Harlan úgy érezte, gondolatainak a csapdájába esett. Amit Finge mondott, olyannyira igaz volt, vitathatatlanul igaz. Harlan megfigyelői agya vissza tudott tekinteni saját maga és Noŷs viszonyára, erre a kurta és szokatlan kapcsolatra, és most egészen másképp látta a dolgokat.

Szó sem volt hirtelen fellángolásról. Hogyan is hihette? Fellángolás egy olyan férfi iránt, mint ő?

Természetesen nem erről volt szó. Könny égette a szemét, és szégyenkezett. Milyen nyilvánvalóan hideg számítás volt az egész. A lány tagadhatatlanul vonzó fizikailag, és semmiféle erkölcsi megfontolás nem tartja vissza, hogy ezt kihasználja. Ki is használta, és ennek semmi köze nincs Andrew Harlanhoz mint férfihoz. Ő csupán a Halhatatlanság eszméjét képviselte, ahogyan a babona torzításában Noŷs látta.

Harlan hosszú ujjai gépiesen végigsimogatták könyvespolcának köteteit. Az egyiket kiemelte, és szórakozottan kinyitotta.

A betűk összefolytak a szeme előtt. A képek fakó színei torz, formátlan alakot öltöttek.

Vajon Finge miért vette magának a fáradságot, és miért mesélte el neki mindezt? Voltaképpen nem lett volna joga hozzá. Egy Megfigyelő vagy bárki más, aki Megfigyelést végez, soha nem tudhatja Megfigyelésének végeredményét. A tudás kibillentette a tárgyilagos, nem emberi műszer eszményi helyzetéből.

Meg akarta semmisíteni, természetesen, aljas és féltékeny bosszút állni!

Harlan továbblapozta a magazint. Azon kapta magát, hogy egy meglepően piros színű földi jármű képét bámulja, a kocsi a 45., a 182., a 690. és a 984. Századra emlékeztette, és a késő Primitív Korra. Közönséges jármű volt, belsőégésű motorral. A Primitív Korban a természetes petróleumszármazékok szolgáltak energiaforrásul, és természetes gumi övezte a kerekeket. A későbbi Századokban a helyzet természetesen megváltozott.

Harlan erre is felhívta Cooper figyelmét. Részletesen elmagyarázta, és csak hogy meneküljön a boldogtalan jelentől, agya visszakanyarodott erre a pillanatra. Az éles és lényegtelen emlékképek enyhítették fájdalmát.

– Ezek a hirdetések – magyarázta – többet árulnak el a Primitív Korról, mint az úgynevezett újságcikkek. Az újságcikkek feltételezik az alapvető tudást a szóban forgó világról. Egyes kifejezéseket nem magyaráznak meg, úgy vélik, mindenki érti. Például, mi az a "golflabda"?

Cooper készségesen elismerte tudatlanságát Harlan tovább magyarázott, és ettől az oktató hangnemtől az órákon nem tudott megszabadulni.

– Véletlen megjegyzésekből következtetni tudunk, hogy természetes anyagból készült apró gömb volt. Játszottak vele, de csak azért tudjuk ezt, mert a Sport címszó alatt említik. Továbbmegyek, azt is megtudhatjuk, hogy valami hosszú bottal ütögették, és a játék célja az volt, hogy a labdát bekergessék a talajban levő lyukba. De miért vesződjünk a következtetéssel és okoskodással? Nézze meg ezt a hirdetést!

Ennek az az egyetlen célja, hogy rábírja az olvasót, vásároljon ilyen labdát, s eközben közeli felvételen, keresztmetszetben bemutatja még a szerkezetét is.

Cooper azonban nem sokra értékelte az egészet, hiszen olyan korból jött, ahol a hirdetés nem terjedt el futótűz módjára, mint a késői Primitív Századokban.

– Nem undorító – kérdezte –, hogy ezek az emberek a saját árujukat dicsérik? Ki volna olyan bolond, hogy higgyen a másiknak, amikor a saját portékáját magasztalja? Vagy talán elismeri a hibáit? Vagy a túlzást finoman elhallgatja?

Harlan időotthonában a hirdetések közepesen virágoztak, ezért elnézően vonta fel szemöldökét, és csak ennyit mondott: – El kell fogadnia. Ez volt az életformájuk, és mi sohasem vitatkozunk életformákkal, csak ha komolyan veszélyeztetik az egész emberiséget.

Harlan gondolatai visszakanyarodtak a jelenbe, és bámulta a képeslap nagyszájú, szemtelen hirdetéseit. Hirtelen izgatottsággal azt kérdezte magától: Valóban lényegtelenek voltak ezek a gondolatok? Vagy pedig csak kínzóan ki akart törni a sötétségből, vissza Noŷshoz?

Hirdetés! Ezzel a fortéllyal csalogatják be a boltba a gyanútlan vevőket. Érdekli-e a járműgyárost, hogy az adott egyén érez-e természetes vágyat az áru megvásárlására? Ha a klienst (ez az igazi szó erre) mesterségesen rá lehet beszélni vagy levenni a lábáról, hogy vágyat erezzen iránta, és meg is vegye, nem mindegy, mit gondolt előtte?

Akkor mit számít az, hogy Noŷs szerelemből vagy számításból szerette? Ha sokáig együtt lennének, egyre jobban megszeretné. Harlan megszerettetné magát, és a végén a szerelem és nem a kiindulópontja lenne a fontos. Most szinte bánta, miért nem olvasott Halandó regényeket, amelyeket Finge olyan epésen említett.

Harlan keze ökölbe szorult egy hirtelen gondolatra. Ha Noŷs őhozzá, Harlanhoz fordult halhatatlanságért, akkor ez csak azt jelentheti, hogy még nem teljesült ez a kívánsága. Tehát egyetlen Halhatatlant sem szerethetett azelőtt. Eszerint kapcsolata Finge-dzsel titkárnői teendőkre szorítkozott. Máskülönben mi szüksége lett volna őrá?

Finge bizonyára megpróbálkozott, próbálkoznia kellett... (Harlan még gondolatban sem merte befejezni a mondatot.) Finge valószínűleg a saját személyén tapasztalta a babona létezését. Valószínűleg Noŷsra is szemet vetett, hiszen a kísértés állandó volt. És Noŷs biztosan visszautasította.

És Fingenek őt kellett felhasználnia, és neki sikerült. Hát ezért kínozta, ezért próbálta elhitetni vele, hogy Noŷs csupán gyakorlati meggondolásokból lett az övé.

Noŷs visszautasította Finge-et, bár a halhatatlansága volt a tét, és őt, Harlant választotta. Tehát választhatott, és őt választotta. Nemcsak hideg számítás volt az egész. Az érzelem is szerepet játszott.

Harlan gondolatai egyre vadabbul keringtek, és percről percre lázasabb tervek fordultak meg fejében.

Találkoznia kell Noŷsszal! Most! A Valóságváltoztatás előtt. Hogyan is gúnyolódott Finge: "A most nem tart örökké, még a Halhatatlanságban sem."

Majd meglátjuk! Majd meglátjuk!

Harlan pontosan tudta, mit kell tennie. Finge dühös kötekedése olyan állapotba kergette, amikor már készen állt a bűntettre is, és Finge végső gúnyolódása végül azt is elárulta, milyen bűnt kell elkövetnie.

Egy percet sem késlekedett. Fellelkesedve, sőt vidáman lépett ki a szobájából, majdnem sietve, hogy elkövesse a legnagyobb bűnt a Halhatatlanság ellen.

8 - A bűntett

Senki sem kérdezett tőle semmit. Senki sem állította meg.

A Technikusok társadalmi elszigeteltsége mégis járt valami előnnyel. A kabincsatornákon át az Időkapuhoz ment, és működésbe hozta. A véletlen lehetőség persze megvolt, hogy valaki hivatalos megbízásból használni akarja a kaput, és elcsodálkozik, miért működik. Rövid habozás után ráütötte saját pecsétjét a kijáratra. Egy lepecsételt ajtó kevésbé feltűnő. Lepecsételetlen ajtó, amely működésben van, erről hetekig beszélnének.

Természetesen lehet, hogy maga Finge botlik bele az ügybe. Meg kell kockáztatnia.

Noŷs még ott állt, ahol Harlan hagyta. Kínzó órák (bioórák) teltek el azóta, hogy Harlan megvált a 482. Századtól a magányos Halhatatlanság kedvéért, de most ugyanabba az Időbe ugrott vissza, a másodperc töredéke alatt. Noŷsnak a szempillája sem rezdült meg közben.

Noŷs ijedten kérdezte: – Valamiről elfelejtkeztél, Andrew?

Harlan vágyakozva nézett a lányra, de meg se moccant. Eszébe jutottak Finge szavai, s félt az elutasítástól. Hűvösen így szólt: – Azt kell tenned, amit mondok.

– Mégis van valami baj? – kérdezte Noŷs. – Hiszen csak az imént tűntél el. Egy perce sincs.

– Ne félj semmitől – válaszolta Harlan. Csak ennyit mondott, pedig meg akarta fogni a kezét és megnyugtatóan simogatni. Ehelyett nyersen felelgetett.

Valami démon kényszerítette, hogy mindig a rossz dolgot csinálja. Miért jött vissza az első adandó pillanatban? Azonnali visszatérésével csak megzavarta a lányt.

(Valójában nagyon jól tudta a magyarázatát. A téridő engedély kétnapi türelmi margót engedélyezett a számára.) A türelmi periódus korábbi szakasza biztonságosabb volt, és kevésbé fenyegetett a felfedezés veszélyével. Természetes igyekezete az volt, hogy minél kevesebb alsó időt használjon fel. Ám még így is ostoba kockázatot vállalt. Könnyen eltéveszthette volna a számításokat, és akkor előbb lép vissza az Időbe, mint ahogy bioórákkal előtte otthagyta. Akkor mi történik? Mint Megfigyelő elsőként azt a szabályt tanulta meg: "Ha egy személy ugyanannak a Valóságnak ugyanabban az Idejében két pontot foglal el, akkor ez annak a kockázatával jár, hogy találkozik önmagával."

Nem tudni, miért, ezt el kellett kerülniük. Miért? Harlan tudta, hogy nem szeretne önmagával találkozni. Nem szeretne szemébe nézni egy másik, korábbi (vagy későbbi) Harlannak. Ezenkívül ez paradoxon is lenne, s mit is ismételgetett olyan szívesen Twissell? "Az Időben nincs semmiféle paradoxon, mert az Idő szándékosan elkerüli a paradoxonokat."

Harlan ezen morfondírozott, Noŷs pedig bámult rá nagy csillagszemével.

Aztán a lány odalépett hozzá, hűvös kezét Harlan égő arcára szorította, és lágyan így szólt: – Bajban vagy.

Harlan úgy érezte, a lány kedvesen-szerelmesen néz rá. Vagy tévedne? Noŷs már elérte, amit akart. Mit kíván még? Megragadta a lány csuklóját, és rekedten mondta: – Velem jössz? Most? Minden kérdezősködés nélkül? Azt teszed, amit mondok?

– Mennem kell? – kérdezte a lány.

– Igen, Noŷs. Nagyon fontos.

– Akkor megyek – felelte természetesen Noŷs, mintha naponta kérnének tőle ilyesmit, és ő mindig meg is tenné.

A kabin ajtajánál Noŷs egy pillanatig habozott, majd belépett.

– A felső időbe megyünk, Noŷs.

– Tehát a jövőbe, ugye?

A kabin már halkan zümmögött, amikor a lány belépett, és mihelyt helyet foglalt, Harlan a könyökével észrevétlenül indított.

Noŷson nem látszottak a hányinger jelei, amint elindultak az időben. Harlan attól félt, hogy a lány rosszul lesz.

Nyugodtan ült, és olyan szép volt, hogy Harlannak belefájdult a szíve, s nem is törődött azzal, milyen vétséget követ el, amikor egy Halandót engedély nélkül átvisz a Halhatatlanságba.

Noŷs megszólalt: – Az a tárcsa az éveket mutatja, Andrew?

– A Századokat.

– Azt akarod mondani, hogy már sok ezer évvel előreugrottunk a jövőbe? Máris?

– Igen.

– Nem érezni semmit.

– Tudom.

A lány körülnézett.

– De hogyan haladunk?

– Nem tudom, Noŷs.

– Nem tudod?

– A Halhatatlanságban sok minden van, amit nehéz megérteni.

Az időméter számai szinte rohantak. Gyorsabban, egyre gyorsabban, a végén szinte összeolvadtak. Harlan a könyökével a maximumra állította a sebességszabályozót. A megnövekedett energiafogyasztás meglephette ugyan az energiatelepeket, de Harlan ettől nem tartott. Senki sem várta őket a Halhatatlanságban, és ez már kilencvenszázalékos győzelem. Most már csak biztos helyre kell rejtenie Noŷst.

Harlan ismét a lányra nézett.

– A Halhatatlanok sem tudnak mindent.

– És én nem vagyok Halhatatlan – mormogta a lány. – Olyan keveset tudok.

Harlannak a torkában dobogott a szíve: "Még nem Halhatatlan? De hiszen Finge azt mondta...

Hagyd a csudába – intette le önmagát. – Hagyd a csudába. Veled jött. Rád mosolyog. Mi kell még?

Aztán mégis megszólalt: – Azt hiszed, hogy a Halhatatlanok örökké élnek, ugye?

– Igen, mindenki Halhatatlannak hívja őket, és mindenki azt mondja, hogy örökké élnek. – Noŷs ragyogóan rámosolygott. – De ez nem igaz, ugye?

– Te nem hiszel benne?

– Mióta a Halhatatlanságban jártam, már nem hiszem. Nem úgy beszélnek ott, mint akik örökké fognak élni, aztán meg öreget is láttam.

– És mégis azt mondtad nekem, hogy én örökké élek... akkor éjszaka.

A lány közelebb húzódott hozzá az ülésen, és továbbra is mosolygott.

– Azt gondoltam, hátha.

Harlan képtelen volt eltitkolni hangjában a feszültséget: – És a Halandók hogyan szeretnének Halhatatlanná változni?

Noŷs arcáról lehervadt a mosoly, és Harlan nem tudta, csak ő képzeli, vagy valóban el is pirult a lány.

– Miért kérdezed?

– Tudni akarom!

– Butaság – válaszolt a lány. – Nem is szeretek róla beszélni. – És finom ujjait kezdte nézegetni. Körmei tompán csillogtak a kabinakna homályában. Harlannak minden előzmény nélkül eszébe jutott, hogy egy esti összejövetelen, a rejtett ibolyaszínű világításban a körmök finom almazölden vagy mély karmazsin-színűen villognának, attól függően, milyen szögben tartja a kezét a lány. A Noŷshoz hasonló okos nő féltucatnyi változatot állíthatott elő, és az volt a látszat, hogy a színek a hangulatát fejezik ki. A kék az ártatlanságot, a világossárga a vidámságot, az ibolyaszín a bánatot és a vörös a szenvedélyt.

Harlan megkérdezte: – Miért szerettél?

Noŷs hátravetette a haját, és sápadtan, komolyan nézett Harlanra. Így szólt: – Ha tudni akarod, részben azért, mert a közfelfogás szerint így Halhatatlan lehetek. Nem bánnám, ha örökké élhetnék.

– Ha jól hallottam, az előbb azt mondtad, hogy nem hiszel ebben.

– Nem is, de mibe kerül megpróbálni. Különösen...

Időotthonának erkölcsi magaslatáról Harlan elítélően hideg, komor pillantást vetett rá, menedéket keresve a csalódástól és sértéstől.

– Különösen?

– Különösen, mert úgy is akartam.

– Mit akartál? Engem szeretni?

– Igen.

– Miért éppen engem?

– Mert tetszettél. Mert olyan mulatságos voltál.

– Mulatságos?

– Igen, vagyis hogy furcsa, ha így jobban tetszik.

Mindig olyan lázasan igyekeztél, hogy rám se hederíts, de azért mindig észrevettél. Megpróbáltál gyűlölni, de én láttam, hogy kívánsz. Sajnáltalak egy kicsit, azt hiszem.

– Miért kellett engem sajnálni? – Harlan érezte, hogy ég az arca.

– Mert olyan sokat szenvedtél amiatt, hogy engem kívántál. Pedig ez olyan egyszerű dolog. Kérd meg akármelyik lányt. Olyan egyszerű dolog barátkozni. Mire jó a szenvedés?

Harlan a fejét ingatta. A 482. Század erkölcsei.

– Kérd meg akármelyik lányt – mormolta. – Olyan egyszerű. Semmi más nem szükséges.

– Persze, csak ha a lány is akarja. Többnyire akarja, ha egyébként nincs elkötelezve. Miért ne? Ez igazán egyszerű dolog.

Harlannak le kellett sütnie a szemét. Természetesen elég egyszerű a dolog. Nincs ebben semmi rossz. A 482. Században. Ki tudhatná ezt jobban nála a Halhatatlanságban? Bolond lenne, tökkelütött bolond lenne, ha most előző kapcsolatairól faggatná a lányt. Ugyanilyen eredménnyel érdeklődhetne időotthonában akármelyik lánytól, hogy evett-e férfi jelenlétében, és nem szégyelli-e magát.

Ehelyett zavartan motyogta: – És mit gondolsz rólam most?

– Azt, hogy nagyon kedves fiú vagy – felelte lágyan Noŷs. – Hát ha még meg is nyugodnál... Miért nem mosolyogsz?

– Nincs min mosolyognom, Noŷs.

– Kérlek. Szeretnélek látni mosolyogni. Mosolyogj már. – Ujjait Harlan szája sarkába szorította, és megpróbálta széthúzni a száját. Harlan meglepetésében hátrakapta a fejét, és akaratlanul is elmosolyodott.

– No látod. Nem is szakadt szét a szád. Így már majdnem jóképű vagy. Egy kis gyakorlat a tükör előtt, egy kis mosoly, huncut fény a szemedben, és lefogadom, igazán csinos fiú leszel.

A futó mosoly eltűnt Harlan arcáról.

Noŷs megkérdezte: – Ugye, bajban vagyunk?

– Igen, Noŷs. Nagy bajban.

– Azért, amit tettünk? Te meg én? Akkor este?

– Nem egészen.

– Az én hibám volt. Én majd megmondom nekik, ha akarod.

– Soha – felelte erélyesen Harlan. – Te csak ne vállalj magadra semmit. Te egyáltalán, egyáltalán nem vagy hibás. Ez valami egészen más.

Noŷs riadtan pillantott az időméterre.

– Hol vagyunk? Már nem is látom a számokat.

– Mikor vagyunk – javította ki gépiesen Harlan.

Csökkentette a sebességet, és ismét láthatóvá váltak a Századokat jelző számok.

Noŷs csodaszép szeme tágra nyílt, sötét szempillái még jobban kiemelték bőre fehérségét.

– Lehetséges ez?

Harlan mellékesen a jelzőtáblára pillantott. A 72 000-et mutatta.

– Persze hogy lehetséges.

– De hol állunk meg?

– Mikor állunk meg. A messzi felső időben – válaszolta Harlan mogorván. – Biztos és távoli időben. Ahol nem találhatnak meg.

Csendben figyelték a pergő számokat. A csendben Harlan azt ismételgette önmagának, hogy Finge vádaskodása alaptalan: Noŷs nyíltan bevallotta, hogy részben igaz, de azt is hozzátette, éppoly nyíltan, hogy megtetszett neki.

Felpillantott, mert Noŷs felállt. A lány feléje indult a kabinban, és határozott mozdulattal a lehető legkedvezőtlenebb időfékezéssel megállította a kabint.

Harlan nagyot nyelt, és lecsukta a szemét, hogy émelygése elmúljon.

– Mi baj van? – kérdezte.

Noŷs arca hamuszürke volt, és néhány pillanatig nem tudott szóhoz jutni.

– Nem akarok továbbmenni. Olyan magasak a számok – felelt aztán.

Az időméter 111 394-et mutatott.

– Eléggé előrementünk – válaszolta Harlan. Aztán esetlenül odanyújtotta a kezét. – Gyere, Noŷs. Ez lesz az otthonod egy ideig.

Kéz a kézben, mint gyerekek kóboroltak a folyosókon. A főbejáratokon égtek a lámpák, és közeledésükre a sötét termekben is kigyulladt a fény. A levegő friss volt: ez minden érezhető légvonat nélkül szellőzésről tanúskodott. Noŷs azt suttogta: – Nincs itt senki?

– Egy lélek se – felelte Harlan. Igyekezett hangosan és magabiztosan beszélni. Meg akarta törni a Rejtett Századok okozta félelmet, de a szavak suttogva hagyták el ajkát.

Hirtelenében nem is tudott tájékozódni ilyen távoli Időben. Nevetséges lett volna 111 394-nek nevezni. Az ember egyszerűen és határozatlanul csak ennyit mondhatott: A Százezres Századok.

Nevetséges volt most ezzel a problémával foglalkoznia, de mivel a szökés izgalma elmúlt, egyedül találta magát a Halhatatlanságnak azon a területén, ahová ember még nem tette be a lábát, és Harlan egyáltalán nem volt elragadtatva. Szégyenkezett, kétszeresen szégyenkezett, mert Noŷs is a szemtanúja volt annak, hogy az enyhe borzongást a félelem okozta.

Noŷs megszólalt: – Minden olyan tiszta. Sehol egy porszem.

– Automatikus takarítás – felelte Harlan. Úgy érezte, torkaszakadtából ordít, pedig majdnem suttogott. – De itt nincs senki sem, sem az alsó, sem a felső időben, ezer meg ezer Századra. Úgy látszott, ebbe Noŷs is belenyugszik.

– És mindenütt ilyen a berendezés? Ott voltak az élelemraktárak meg a kép-film könyvtárak. Láttad?

– Láttam. Persze, itt mindent megtalálsz. Minden tökéletesen fel van szerelve. Minden Szektor.

– De miért, ha senki sem jön ide?

– Ez logikus – felelte Harlan. Ha erről kellett beszélnie, már nem volt olyan zavarban. Ha hangosan kimondhatta, amit elméletben eddig is tudott, ez célt adott neki, és prózaivá tette, így folytatta: – A Halhatatlanság történelmének a kezdetén, a 300-as Századok egyikében feltalálták a tömegduplikátort. Tudod, mi ez? Rezonációs mező összeszerkesztése révén az energiát anyaggá lehet változtatni. A határozatlansági tényező figyelembevételével az elemi részecskék pontosan ugyanolyan elrendeződésben ismétlődnek meg, mint a modellekben. Az eredmény: tökéletes másolat. Mi a Halhatatlanságban a saját céljainkhoz idomítottuk ezt a felfedezést. Addig még csak hat vagy hétszáz Szektort építettek fel. Természetesen voltak terjeszkedési terveink. "Tíz új Szektort-egy bioév alatt", ez volt akkoriban az egyik jelszó. A tömegduplikátor mindezt feleslegessé tette. Felépítettünk egy új szektort, élelemmel, energiatartalékkal, vízkészlettel, a legkitűnőbb automata berendezésekkel: és csak be kellett kapcsolni a gépezetet, a Szektor egyszerre megduplázódott minden Században, végig a Halhatatlanságon. Nem tudom, hány Századot rendeztek be, sok milliót, gondolom.

– És mindegyik pontosan ilyen, Andrew?

– Pontosan. A Halhatatlanság terjeszkedése folyamán sorra megtöltjük ezeket a Szektorokat, és a berendezést az illető Század ízléséhez idomítjuk. Csupán akkor van baj, ha energiaközpontú Századhoz érünk. Mi... mi még nem értük el ezt a Szektort.

(Hiába mondaná el Noŷsnak, hogy itt, a Rejtett Századokban a Halhatatlanok nem hatolhatnak be az Időbe. Mit számít ez most?) Noŷsra nézett, s a lány szemlátomást töprengett valamin. Harlan sietve megnyugtatta: – A Szektorok építése nem pazarlás. Csak energiát fogyaszt, és az új szupernóva kimeríthetetlen...

Noŷs közbevágott: – Nem erről van szó. Egyszerűen nem emlékszem.

– Mire nem emlékszel?

– Azt mondtad, hogy a duplikátort a 300-as Századokban találták fel. Nálunk, a 482-ben nem volt. Nem is emlékszem semmire, ami a történelemben erre utalt volna.

Harlan gondterhelt lett. Bár a lány alig két hüvelykkel volt alacsonyabb nála, hirtelen úgy érezte, hogy óriássá nő Noŷs mellett. Noŷs apró gyerek, ő pedig a Halhatatlanság félistene, aki tanítja a lányt, és óvatosan elvezeti az igazsághoz.

Így szólt: – Noŷs, drágám, keressünk egy helyet, üljünk le, és... és el kell neked valamit mondanom.

A változtatható Valóság eszméjével, a nem rögzített, nem örök és nem változhatatlan Valóságeszmével senki sem nézhetett egykönnyen szembe.

Éjnek évadján, annak idején Harlan gyakran visszaemlékezett Növendék korának első napjaira, és felidézte az elkeseredett kísérleteket, hogy kiszakítsa magát saját Századából és az Időből.

Egy átlag Növendék hat hónap alatt tanulta meg ezeket az alapigazságokat, s akkor ébredt rá, hogy a szó igazi értelmében sohasem térhet haza, igazi otthonába. Nemcsak a Halhatatlanság törvényei tiltották ezt, hanem az a rideg tény is, hogy az otthon, ahogyan ő ismerte, talán nem is létezett többé, sőt talán bizonyos értelemben soha nem is létezett.

Mindegyik Növendék másképp fogadta ezeket a dolgokat. Harlan még emlékezett, hogy elsápadt és beesett Bonky Latourette arca, amikor Yarrow Oktató félremagyarázhatatlanul megvilágította előttük, mi is a Valóság.

Akkor este egyetlen Növendék sem vacsorázott. Összebújtak, mintegy pszichikai melegséget keresve, kivéve Latourette-et, akinek nyoma veszett. A többiek erőltetetten nevetgéltek, és szánalmasan ugratták egymást.

Egyszer csak valaki remegő és bizonytalan hangon megszólalt: – Ezek szerint soha nem volt anyám. Ha visszamennék a 95. Századba, azzal fogadnának: "Ki vagy te? Nem ismerünk. Nincs semmi bizonyítékunk rólad. Nem is létezel."

Halvány mosoly futott végig az arcokon, fejüket csóválták a magányos fiúk, akiknek semmijük sem maradt, csupán a Halhatatlanság.

Csak lefekvéskor találták meg Latourette-et, mélyen aludt, és zihálva szedte a levegőt. Bal karján a hajlatban szerencsére felfedezték egy injekció vörösödő foltját.

Azonnal hívták Yarrow-t, s egy ideig attól rettegtek, hogy egy Növendék kiválik közülük, de végül a fiút életre pofozták. Egy héttel később Bonky már ismét ott ült a padban. Ám ennek a rettenetes éjszakának a nyomait élete végéig viselte.

Most Harlan próbálta megmagyarázni a Valóságot Noŷs Lambentnek, aki nem sokkal idősebb, mint azok a Növendékek; egyszerre és tökéletesen meg kellett magyaráznia a dolgot. Meg kellett tennie. Nem volt más választása. A lánynak tudnia kell, mi vár rájuk, és hogy pontosan mi az ő feladata.

Elmondta neki. Konzerveket ettek, mélyhűtött gyümölcsöket, tejet ittak egy tizenkét személyes hosszú tárgyalóasztal mellett, és Harlan mindent elmondott.

A lehető legpontosabban csinálta, de nemigen találta szükségesnek a kíméletet. Noŷs pillanatok alatt mindent megértett, és Harlannak félig sem kellett elmagyaráznia a dolgokat; legnagyobb meglepetésére azonban a lány nem esett kétségbe. Nem félt, nem vesztette el a fejét. Csupán dühösnek látszott.

A harag pirosra festette az arcát, és fekete szeme éppen azért még feketébbnek látszott.

– Ez valóságos gonosztett – mondta. – Kik azok a Halhatatlanok, hogy ilyesmire vetemednek?

– Az emberiség javára teszik – felelte Harlan.

A lány természetesen ezt nem értette meg. Harlan sajnálta, amiért az Idő így gúzsba kötötte Noŷs halandó gondolkodását.

– Valóban? És a duplikátort is ezért iktattátok ki?

– Vannak még példányaink. Ne izgasd magadat emiatt. Megőriztük őket.

– Ti megőriztétek. És mi? Mi a 482. Században is használhatnánk. – Ökölbe szorított kézzel hadonászott a levegőben.

– Nektek csak ártana. Figyelj rám, ne idegeskedj, drágám, hallgass meg. – Szinte görcsösen fogta meg a kezét, és erősen megszorította (még meg kellett tanulnia, hogy magától értetődő mozdulattal érintse meg a lányt, mert ez csak mafla felszólítás a visszautasításra).

Noŷs egy pillanatig ki akarta szabadítani a kezét, de aztán izmai elernyedtek. Még nevetett is.

– Ó, folytasd csak, butuskám, és ne nézz ilyen gyászosan. Nem téged hibáztatlak.

– Senkit sem szabad hibáztatnod. Nincs szükség hibáztatásra. Mi azt tesszük, amit tenni kell. A tömegduplikátor meg éppenséggel klasszikus eset. Tanultam az iskolában. Ha az ember megduplázza a tömeget, akkor a személyeket is megduplázhatja. Ez nagyon bonyolult probléma.

– És nem lehet rábízni a társadalomra, hogy oldja meg a saját problémáit?

– Igen, de végigtanulmányoztuk a társadalmat az Időn át, és kiderült, hogy nem oldja meg kielégítően ezt a problémát. Ne felejtsd el, hogy kudarcuk nem csak saját magukat sújtja, hanem a leszármazó társadalmakat is. Valójában a tömegduplikátor problémájának nincs is kielégítő megoldása. Ez is olyan, mint az atomháború és a narkotikumok: nem szabad megengedni. A következmények soha nem kielégítőek.

– Honnan tudod ilyen biztosan?

– Vannak Kalkulációs gépeink, Noŷs. A Kibernetikus Agy sokkal pontosabb, mint amilyet bármilyen Valóság létrehozhat. Kiszámítja a lehetséges Valóságokat, és sok ezer variációt figyelembe véve osztályozza a kívánatosság foka szerint.

– Gépek! – mondta megvetően a lány.

Harlan rosszallóan tekintett rá, de nyomban megengesztelődött.

– Ne csacsiskodj. Természetesen zokon veszed, hogy az élet nem olyan megingathatatlan, mint amilyennek képzelted. Egy évvel ezelőtt te és a világod talán a valószínűség árnyéka volt, de mit számít ez?

Mindenre emlékszel, – akár a valószínűség árnyéka volt, akár nem, ugye? Emlékszel a gyerekkorodra és a szüleidre, ugye?

– Természetesen.

– Akkor ez éppen olyan, mintha le is élted volna, vagy nem? Arra gondolok, hogy mindegy, akár leélted azt az életet, akár nem.

– Nem tudom. Át kell ezt az egészet gondolnom. És mi lesz akkor, ha a holnapom is álomvilág, árnyék, vagy hogy is nevezted?

– Akkor új Valóság lesz és új Noŷs, új emlékekkel. Éppen olyan lesz, mintha semmi sem történt volna, csak éppen az emberiség boldogságának végösszege ismét megnövekszik.

– Nekem ez mégsem elég.

– Ezenkívül – folytatta sietve Harlan – most téged semmi sem fenyeget. Ott egy új Valóság lesz, de te a Halhatatlanságban vagy. Te nem változhatsz meg.

– De az előbb azt mondtad, hogy ez nem számít – jegyezte meg komoran Noŷs. – Akkor mi a baj?

Harlan váratlanul hevesen válaszolta: – Mert olyannak akarlak, amilyen most vagy. Pontosan olyannak. Nem akarom, hogy megváltozz. Egy cseppet sem.

Majdnem kibökte az igazat, hogy a Halhatatlanokról és az örök életről szóló babona nélkül Noŷs soha nem figyelt volna fel rá.

Noŷs kissé ijedten nézett körül.

– Örökre itt kell maradnom? Nagyon egyedül leszek.

– Nem, nem! Hogy jut eszedbe ilyesmi! – felelte riadtan Harlan, és olyan erősen szorította meg a lány kezét, hogy a fájdalomtól megrándult. – Majd tisztázom, mi lesz belőled a 482. Század új Valóságában, és akkor visszamégy, hogy úgy mondjam, álöltözetben. Vigyázok rád. Engedélyt kérek a hivatalos kapcsolatra, és gondom lesz rá, hogy biztonságban maradj az elkövetkezendő Változásoknál is. Technikus vagyok, nem is akármilyen, és sok mindent tudok a Változtatásokról. – És fenyegetően hozzátette: – És még mást is tudok – de elharapta a szót.

– És ezt szabad? – kérdezte Noŷs. – Úgy gondolom, bevihettek embereket a Halhatatlanságba, hogy megóvjátok őket a Változtatástól? Valahogy nem illik ahhoz, amit eddig mondtál.

Harlan egy pillanatra megborzongott a száz meg száz Század végtelen ürességétől, amely az alsó és felső időben körülvette. Egy pillanatra úgy érezte, elszakadt a Halhatatlanságtól, egyetlen otthonától, egyetlen hitétől, kétszeresen száműzött az Időből, és a Halhatatlanságból is száműzték, és csupán az a lány maradt az oldalán, akinek a kedvéért mindentől elpártolt.

– Nem, ez bűn – mondta, és így is gondolta. – Nagyon nagy bűn, és én rettenetesen szégyellem is magamat. De újra megtenném, ha meg kellene tennem, és annyiszor, ahányszor csak kellene.

– Énértem, Andrew? Énértem?

Harlan nem nézett a lányra.

– Nem, Noŷs, magamért. Nem viselném el, ha elvesztenélek.

– És ha elfognak? – kérdezte Noŷs.

Harlan ennek a kérdésnek is tudta a válaszát. Tudta a választ a 482. Században eltöltött éjszaka óta, amikor Noŷs ott aludt mellette. De még most sem mert szembenézni a meztelen igazsággal.

Azt válaszolta: – Nem félek senkitől. Meg tudom védeni magamat. Nem is képzelik, mennyi mindent tudok.

9 - Közjáték

Később úgy gondolt vissza életének erre a szakaszára, mint valami idillre.

Száz meg száz dolog történt azokban a biohetekben, és később minden megfejthetetlenül összegabalyodott Harlan emlékezetében, szinte megnyújtotta ezeknek a heteknek az időtartamát. Az egyik idilli részlet természetesen az az időszak volt, amelyet Noŷsszal tölthetett, és ez a többit is bearanyozta.

Első epizód: A 482. Században ráérősen összecsomagolta a holmiját: ruháit és filmjeit, a Primitív Századok imádott és féltve őrzött képeslapjainak köteteit. Gondosan ellenőrizte visszaszállításukat állandó állomáshelyére, az 575. Századba.

Amikor a Karbantartás egyik embere éppen az utolsó kötetet emelte be a teherkabinba, előtte termett Finge.

Csalhatatlan banalitással válogatta meg szavait: – Látom, itt hagy minket. – Szélesen mosolygott, de ajkait gondosan összepréselte, úgyhogy a fogai ki sem villantak. Karját összefonta a háta mögött, és puffadt teste szinte előrebillent lúdtalpas lábain.

Harlan nem nézett a felettesére. Monoton hangon mormolta: – Igenis.

– Jelenteni fogom Twissell Főkalkulátornak – folytatta Finge –, hogy megfigyelői feladatait a 482. Században a legkielégítőbb módon oldotta meg.

Harlan még egy üres köszönőszót sem bírt kinyögni. Hallgatott. Finge hirtelen sokkal halkabban így folytatta: – Egyelőre nem jelentem, milyen erőszakosan támadt rám. – És bár tovább mosolygott, s a tekintete is nyájas maradt, csak úgy áradt belőle a kegyetlen elégtétel.

Harlan éles pillantást vetett rá.

– Ahogy jónak látja, Kalkulátor – mondta.

Második epizód: visszatelepült az 575. Századba. Szinte rögtön belebotlott Twissellbe. Boldog volt, hogy láthatta a ráncos, törpearcú, picurka embert. Szinte az is boldoggá tette, hogy láthatta a fehér rudat, amint a két nikotinfoltos ujj közt füstölög, majd hevesen felrepül Twissell szájához. Harlan megszólította: – Kalkulátor!

Twissell éppen az irodájából lépett ki, s egy pillanatig üres tekintettel, értetlenül bámult Harlanra. Arca beesett volt, szeme keresztbe állt a fáradtságtól.

– Nini, Harlan Technikus! – szólalt meg. – Elvégezte a munkáját a 482. Században?

– Igenis.

Twissell furcsán viselkedett. Az órájára nézett, amelyik mint minden más óra a Halhatatlanságban, a bioidőt mutatta, és egyúttal naptárul is szolgált, s felkiáltott: – Fel a fejjel, fiú, fel a fejjel! Pompás, pompás!

Harlannak elakadt a szívverése. Ha Twissell a legutóbbi találkozásuk alkalmával mondja ezeket a szavakat, fel sem fogja értelmüket. Most azonban (úgy vélte) érti a célzást. Twissell fáradt volt, máskülönben talán nem szólta volna el magát. Vagy talán a Kalkulátor homályosnak és éppen ezért veszélytelennek gondolta a célzást...

Harlan igyekezett hétköznapi módon beszélni, csak hogy elkerülje azt a látszatot, hogy kérdésének valami köze van Twissell előbbi szavaihoz: – Hogy van a Növendékem?

– Csodásán, csodásán – felelte Twissell, és szemlátomást valami másra gondolt. Mohón szippantott egyet az egyre rövidülő cigarettából, kurta fejbiccentéssel útjára bocsátotta Harlant, és elsietett.

Harmadik epizód: a Növendék.

Mintha megöregedett volna. Érettebbnek látszott, még a mozdulatai is, ahogy a kezét nyújtotta.

– Örülök, hogy visszatért, Harlan.

Vagy mindez csak azért volt, mert régen csak egyszerű tanítványnak tekintette Coopert, most pedig már többnek számított, mint egy Növendék. Gigantikus eszköznek a Halhatatlanok kezében. Harlan most már egészen más szemmel nézett rá.

Ezt igyekezett nem kimutatni. Harlan lakásán voltak, és a Technikus szinte sütkérezett a krémszínű porcelán fényében, örült, hogy végre otthagyhatta a 482. Század cifra színfoltjait. Hiába próbálta összekötni a 482. Század vad barokkját Noŷsszal, csak Finge jutott az eszébe. Noŷs rózsaszínű, fényes alkonyat emlékét idézte fel, és furcsa módon a Rejtett Századok Szektorainak kopár szigorát.

Kapkodva beszélt, mintha veszélyes gondolatait szeretné leplezni: – Nos, Cooper, hogy bántak magával, amíg oda voltam?

Cooper nevetett, egy ujjal öntudatosan megsimogatta lekonyuló bajszát, és így szólt: – Tömték belém a matekot, csak a matekot.

– Igazán? Akkor azt hiszem, most már a bonyolultabb részekhez ért.

– Igen, a bonyolultabb részekhez.

– És hogy megy?

– Eddig még tűrhetően. Elég könnyen megemésztem, tudja. Szeretem. De most már csőstül zúdítják rám a tudnivalókat.

Harlan bólintott, és némi elégtételt érzett.

– Időmezőmátrixok és más effélék? – kérdezte.

Cooper kissé elvörösödött, és a zsúfolt könyves polc felé fordulva szólt: – Térjünk vissza a Primitív Századokhoz. Van néhány kérdésem.

– Mivel kapcsolatban?

– A 23. Század városi életéről. Különösen Los Angelesről.

– Miért éppen Los Angelesről?

– Rendkívül érdekes város. Nem gondolja?

– Ó, hogyne, de nézzük meg inkább a 21. Században. Akkor virágzott a legjobban, a 21.-ben.

– Próbáljuk meg mégis a 23.-at.

Harlan így válaszolt: – Rendben van, miért ne?

Arcán nem tükröződött semmi szenvedély, de ha a merev álcát le lehetett volna róla hántani, alatta komorságot találtak volna. Zseniális sejtése már több volt, mint egyszerű sejtés. Minden pompásan egybevágott.

Negyedik epizód: a nyomozás, a kétirányú nyomozás.

Először is a maga céljaira. Naponta mohón átfutotta a Twissell asztalán heverő jelentéseket. Ezek a javasolt vagy végrehajtott különböző Valóságváltoztatásokról szóltak. Amióta Twissell az Időtanács tagja lett, minden jelentés másolata befutott hozzá is, és Harlan tudta, hogy ha Twissell íróasztalát átnézi, mindenről értesül. Először a 482. Századra váró Változtatást kereste meg. De más Változtatásokat is megvizsgált, minden olyan Változtatást, amelyben valami hiba előfordulhatott, valami tökéletlenség, valami hiány, amit a Technikus gyakorlott és tehetséges szeme észrevehetett.

A szó legszorosabb értelmében a jelentések nem őrá tartoztak, de Twissell azokban a napokban ritkán nézett be az irodájába, és senki sem mert volna beavatkozni a főnök személyes Technikusának a dolgaiba.

Ez csak az egyik iránya volt a nyomozásának. Ezenkívül még az 575. Század Szektorkönyvtárában is kutatott.

Most először merészkedett ki a könyvtárnak abból a részéből, amely addig kizárólag lefoglalta a figyelmét. Régebben a Primitív Történelemtárat látogatta (elég szegényes volt, úgyhogy minden adatot és forrásmunkát az alsó időből kellett előhalászni, a harmadik évezred mélyéből természetesen). Most még nagyobb buzgalommal kutatta át a Valóságváltoztatásoknak szentelt polcokat, az elméletet, a Változtatások technikáját és történelmét: tökéletesen jártas lett a pompás gyűjteményekben (hála Twissellnek, a Központi Könyvtár után ez volt a legjobb az egész Halhatatlanságban).

Most aztán kíváncsian kóborolt a többi filmtekercs dobozai között. Először végzett Megfigyelést (nagy M-mel) az 575. Századról szóló tekercsek között: átnézte a földrajzát, amely alig módosult egyik Valóságról a másikra, a történelmét, amely már gyorsabban változott. Ezeket a könyveket és jelentéseket nem a Halhatatlan Kalkulátorok vagy Megfigyelők írták a Századról (azokat Harlan jól ismerte), hanem maguk a Halandók.

Voltak ott irodalmi alkotások az 575. Századból, és eszébe juttatták a hatalmas vitákat, amelyeket az egymást követő Változtatások értékeiről hallott. Szabad-e, megváltoztatni a művészi alkotást vagy sem? Ha igen, hogyan? Hogyan hatottak az elmúlt Változtatások a művészi alkotásokra?

És egyébként is, születhete közös vélemény a művészet kérdéseiben? Lehet-e egyáltalán a művészetet kvantitatív mutatókra bontani, amelyeket aztán a Számlálógépek is értékelhetnek?

Ezen a téren egy August Sennor nevű Kalkulátor volt Twissell legfőbb ellenfele. Harlannak eszébe jutott, Twissell milyen hevesen szidalmazta ezt az embert és nézeteit, s éppen ezért elolvasta Sennor néhány munkáját, s megdöbbentőnek találta őket.

Sennor teljes nyíltsággal megkérdezte (s ez Harlant nagyon felizgatta), hogy egy új Valóság nem tartalmazhatja-e ugyanazt a személyt, akit egy előző Valóságban felvettek a Halhatatlanságba. Ezután elemezte annak a lehetőségét, hogy egy Halhatatlan találkozik a hasonmásával az Időben, akár tud erről, akár nem, és mindkét eset eredményeit latolgatta. (Ez kísértetiesen közel járt minden Halhatatlan állandó félelméhez, és Harlan borzongva ugrotta át ezeket a részeket.) És aztán természetesen hosszan tárgyalta az irodalom és művészetek sorsát a Valóságváltoztatások különféle típusai és osztályai szerint.

Ám Twissell egyikről sem akart hallani sem.

– Ha a művészeti értékeket nem lehet kikalkulálni – förmedt rá Harlanra nem is egyszer –, akkor minek vitatkozni róla?

És Harlan tudta, hogy Twissell véleményét az Időtanács többsége osztja.

Harlan most mégis határozatlanul állt Eric Linkollew regényeinek a polcai előtt. Az írót általában mint az 575. Század kiváló alkotóját emlegették. Tizenöt "Összes művei" sorozatot számlált meg, mindegyik kétségtelenül különböző Valóságból származott. Abban bizonyos volt, hogy mindegyik különbözik valami kicsit a másiktól. Az egyik sorozat például szemlátomást jóval soványabb volt, mint a többi. Szociológusok légiója elemezgethette a különbségeket, gondolta Harlan, az egyes Valóságok szociológiai szerkezetét illetően, ezáltal érdemelve ki állását.

Harlan a könyvtár szárnyépületébe sétált, ahol a különböző 575. Századok készülékeinek és felszereléseinek a kiállítása volt. Harlan tudta, hogy ezek közül az Idő folyamán sokat megszüntettek, és csupán mint az emberi találékonyság termékei maradtak fenn a Halhatatlanságban. Az embert meg kellett óvni a túlburjánzó műszaki Találékonyságtól. Jobban, mint bármi mástól. Egy bioév sem telt el, és valahol az Időben a nukleáris technológia túl közel jutott a veszélyes szinthez, és akkor nyomban be kellett avatkozni.

Harlan visszatért a könyvtár matematikai és matematikatörténeti polcaihoz. Ujjai végigfutottak a címeken, majd rövid töprengés után vagy féltucatnyit leemelt a polcról, és kivette magának.

Ötödik epizód: Noŷs.Ez volt az igazán lényeges része a közjátéknak, és egyetlen idillikus pontja.

Szabad óráiban Cooper távozása után máskor rendszerint magányosan étkezett, magányosan olvasgatott, magányosan aludt, magányosan várta a következő napot – most pedig indult a kabinhoz.

Teljes szívéből hálás volt azért a pozícióért, amelyet a Technikusok töltöttek be a társadalomban. Soha nem is gondolta, hogy ilyen hálás lesz, amiért kerülik.

Senki sem vonta kétségbe a kabinhoz való jogát, és senki sem ellenőrizte, az alsó vagy a felső időbe megy-e. Egyetlen kíváncsiskodó szem sem követte, egyetlen udvarias kéz sem segített neki, egyetlen pletykás száj nem kötött bele.

Oda mehetett, ahová csak akart, és akkor, amikor csak akart.

Noŷs megjegyezte: – Megváltoztál, Andrew. Te jó ég, hogy megváltoztál!

Harlan mosolyogva nézett rá.

– Miben, Noŷs?

– Hiszen mosolyogsz! Ez az egyik dolog. Hát egyszer sem vetted észre a tükörben, hogy mosolyogsz?

– Félek tükörbe nézni. Azt mondanám: "Nem lehet igaz, hogy ilyen boldog vagyok. Beteg vagyok. Lázálom az egész. Elmegyógyintézetbe zártak, ébren álmodom, és nem is sejtem."

Noŷs odahajolt hozzá, és megcsípte.

– Érzel valamit?

Harlan magához szorította a lányt, és szinte elmerült puha fekete hajában.

Amikor szétváltak, Noŷs kifulladva megjegyezte: – Még egy változás. Ezt is megtanultad.

– Jó tanárom van – kezdte Harlan, de gyorsan elharapta a mondatot, hátha megbántja azzal a gondolattal, hogy az ő elődei csináltak a lányból ilyen jó tanítómestert.

De a lány zavartalanul nevetett. Együtt ettek, és a lány selymes-simának és lágy-melegnek tetszett a ruhában, amit hozott neki.

Noŷs követte Harlan tekintetét, és gyengéden megigazította szoknyáját, hogy ne lehessen látni combja lágy rajzolatát.

Így szólt: – Nem örülök a vakmerőségednek, Andrew. Igazán nem örülök.

– Semmi vakmerőség nincs benne – felelte gondtalanul Harlan.

– De veszélyes. Ne butáskodj. Elég nekem az is, ami itt van, amíg... amíg mindent el nem intézel.

– Miért ne viselnéd a saját ruháidat és csecsebecséidet?

– Mert nem érik meg azt, hogy visszamenj a házamba, és elfogjanak az Időben. Mi történik, ha akkor csinálják meg a Változtatást, amikor éppen ott vagy?

Ügyesen kitért a válasz elől: – Én nem esem bele. – Majd felvidulva hozzátette: – Egyébként is a kézi generátorom a bioidőben tart, úgyhogy a Változtatás nem hat rám, érted?

Noŷs felsóhajtott: – Dehogy értem! Nem is hiszem, hogy valaha megértem.

– Pedig semmiség az egész. – És Harlan újra meg újra elmagyarázta nagy lelkesedéssel, s Noŷs csillogó szemmel hallgatta, a szeméből nem lehetett kiolvasni, valóban érdekli ez, vagy csak szórakoztatja, vagy egyszerre mind a kettő.

Harlan élete mérhetetlenül kiteljesedett. Volt kihez beszélnie, volt kivel megtárgyalnia életét, tetteit és gondolatait. Mintha a hány összeolvadt volna vele, de mégis elkülönített rész maradt: önállóan beszélt és gondolkodott. Eléggé elkülönített részévé vált ahhoz, hogy előre nem várt feleleteket adjon, és önállóan gondolkodjon. Furcsa, töprengett Harlan, hogyan lehet, hogy valaki megfigyel egy társadalmi jelenséget, mint a házassági köteléket, de a lényeg elkerüli a figyelmét. Megjósolhatta-e például, hogy éppen nem a szenvedélyes közjátékokra gondol vissza később, mint idillre?

Noŷs odabújt a férfi karjának hajlatába, és megkérdezte: – Hogy haladsz a matematikával?

– Nem nézed meg? – kérdezte Harlan.

– Csak nem akarod azt mondani, hogy most is nálad van?

– Miért ne? A kabinutazás időbe telik. Kár elfecsérelni az időt, tudod.

Kiszabadította kezét az ölelésből, zsebéből elővett egy kis filmnézőt, befűzte a filmet, és nyájasan mosolygott, amikor a lány belenézett.

Noŷs fejét rázva adta vissza a nézőt.

– Még sose láttam ennyi krikszkrakszot. Bárcsak tudnám olvasni az Idők Egységes Nyelvét.

– Egyébként – mondta Harlan – a legtöbb krikszkraksz nem az Egységes betűje, hanem egyszerű matematikai jel.

– De érted, ugye?

Harlan nem akarta lehűteni a lány szemében tükröződő őszinte rajongást, de kénytelen volt bevallani: – Nem annyit, amennyit szeretnék. De azért elég matekot tudok már ahhoz, hogy megértsem a lényeget. Nem kell mindent értenem ahhoz, hogy meglássam a falban a nyílást, ami elég nagy ahhoz, hogy egy teherkabin átférjen rajta.

Feldobta a nézőt a levegőbe, ügyes kézmozdulattal elkapta, és letette az asztalkára.

Noŷs mohó tekintettel követte a mozdulatot, és Harlan agyán végigsuhant egy gondolat: – Az Időbe is! Hiszen te nem tudod elolvasni az Egységest.

– Nem. Természetesen nem.

– Akkor a Szektor könyvtárát se tudod használni.

Nem is jutott eszembe. Meg kell szerezni a saját filmjeidet a 482. Századból.

– Nem. Nem kell – tiltakozott Noŷs sietve.

– Majd megkapod őket – ígérte Harlan.

– Becsszóra, nekem nem kellenek. Ostobaság azért kockáztatni...

– Megkapod őket – jelentette ki Harlan.

Utoljára állt a Halhatatlanságot és Noŷs házát elválasztó anyagtalan függöny előtt. Már az előző látogatását is utolsónak szánta. A Változtatásnak csakhamar be kellett következnie, de ezt nem árulta el Noŷsnak, nem akarta, hogy bánkódjon.

Nem volt nehéz elszánnia magát erre a ráadásra. Vakmerőségét is élvezte, mert csillogni akart Noŷs előtt, elhozni könyvfilmjeit az oroszlán torkából, másrészt az a forró vágy is tüzelte, hogy "megperzselje a spanyol király szakállát" (melyik Primitív Szövegben is olvasta ezt a mondatot?), ha egyáltalán a sima képű Fingere ráhúzhatta ezt a mondást.

Aztán szerette volna még egyszer érezni a halálra ítélt ház kísértetiesen vonzó légkörét.

Már érezte ezt egyszer, amikor a tér-idő engedély szabta türelmi periódus tiszteletben tartásával hatolt be. Érezte akkor is, amikor bekóborolta a szobákat, s összegyűjtötte a ruhákat, a kis csecsebecséket, a furcsa tégelyeket és eszközöket Noŷs toalettasztalkájáról.

Fenyegető csend uralkodott a halálra ítélt Valóságban, ami már nemcsak a zaj hiánya volt. Harlan nem jósolhatta meg, mi áll a ház helyén az új Valóságban. Lehet belőle egy kis kertvárosi családi ház vagy nagyvárosi bérkaszárnya. El is tűnhet, s vad bozótos kerülhet a park helyébe, amely most övezte. Talán egyáltalán nem változik meg. És az is lehetséges (Harlan megborzongott erre a gondolatra), hogy Noŷs hasonmása is ott lakik majd, de természetesen lehet, hogy másként lesz.

Harlan már szinte bagolyvárnak nézte a házat, koravén szellemnek, amely már életében elkezd kísérteni. És mert a szívéhez nőtt a ház, ahogyan volt, azon kapta magát, hogy sajnálja és gyászolja elmúlását.

Ötször látogatta meg a házat, és csupán az ötödik alkalommal törte meg a csendet valami zaj. Az éléskamrában volt, és hálát adott a Valóság és a Század műszaki fejlettségének, hogy a szolgákat kiszorította, s eggyel kevesebb gondja volt. Már kiválogatta a készételek konzerveit, és éppen úgy döntött, eleget összeszedett egy utazásra; Noŷsnak bizonyára ízleni fog a Szektor bőséges, de egyhangú diétája után. Még fel is nevetett a gondolatra, hogy nem sokkal ezelőtt a lány étrendjét dekadensnek tartotta.

A nevetés közepén éles csattanást hallott. Megdermedt!

A zaj valahonnan hátulról jött, és a rémület első pillanatában, amikor moccanatlanul állt, a kisebb veszély ötlött az eszébe, hogy betörő jár a lakásban, s csak aztán a nagyobb: az ellenőrző Halhatatlan.

Nem lehetett betörő. A tér-idő engedély egész idejét, a türelmi periódust és minden mást gondosan tisztázott és kiválasztott az Idő más hasonló periódusa közül, csak hogy elkerüljön minden komplikáló tényezőt. Másrészt Noŷs elrablásával mikrováltoztatást (vagy talán nem is olyan mikrót) hajtott végre.

Nagy elhatározással sarkon fordult. Úgy rémlett neki, hogy az ajtó éppen most csukódott be, az utolsó millimétereken még látta, amint belesimul a falba.

Elfojtotta a kívánságát, hogy kinyissa az ajtót, és átkutassa a házat. Noŷs csemegéivel együtt visszatért a Halhatatlanságba, és két teljes napig várta a következményeket, amíg újra a messzi jövőbe merészkedett. Mivel semmi sem történt, el is felejtette az egészet.

De most, amikor bekapcsolta a műszereket, hogy utoljára belépjen az Időbe, ismét eszébe jutott az ügy. Vagy talán az egyre közeledő Változtatás gondolata zavarta meg. Visszagondolva úgy vélte, hogy valami efféle okozta a rossz beállítást. Nem talált más mentséget.

A műszer helytelen beállítása nem vált rögtön nyilvánvalóvá. A lakószobát tájolta be, onnan pedig egyenesen Noŷs könyvtárába ment.

Már ő maga is elég dekadens lett, s nem viszolygott a filmkazetták cifra díszítésétől. A címeket olyan tekervényesen cifrázták, hogy alig lehetett elolvasni őket. Az esztétika diadala volt ez a hasznosság felett.

Harlan találomra leemelt néhányat a polcról, és meglepődött. Az egyik könyv címe ez volt: Jelenkori társadalom-és gazdaságtörténet.

Soha nem gondolt arra, hogy Noŷs ilyesmivel foglalkozik. A lány bizonyára nem volt buta, de Harlan nem feltételezte, hogy ilyen komoly témák érdeklik. Kedve lett volna belelapozni a könyvbe, de leküzdötte a kíváncsiságát. Ha egyáltalán szüksége lesz rá, megtalálja a 482. Század Szektorkönyvtárában. Finge alighanem már hónapokkal előbb kétségtelenül megörökítette ennek a Valóságnak a könyvtárait a Halhatatlanság számára.

Félrerakta a szalagot, és átnézte a többit, kiválogatta a regényeket és a könnyű fajsúlyú ismeretterjesztő olvasmányokat. És még két zsebfilmnézőt. Az egészet becsomagolta az oldaltáskájába.

És ekkor ismét zajt hallott a házban, Ezúttal nem tévedett. Nem ismeretlen eredetű, pillanatnyi hang volt. Nevetés volt, egy férfi nevetett. Nem volt egyedül a lakásban.

Önkéntelenül elejtette a zsákot. Egyetlen pillanatig csak arra gondolhatott, hogy csapdába esett.

10 - Csapdában!

Mintha ki sem kerülhette volna. Gúnyt űztek belőle. Még egyszer utoljára belépett az Időbe, még egyszer utoljára megfricskázta Finge orrát, még egyszer utoljára játszott a tűzzel. És éppen most kellett rajtavesztenie.

Finge nevetett?

Ki más követte volna, ki leskelődött volna utána a szomszéd szobában, és ki diadalmaskodna most?

Talán mindennek vége? És mert ebben az agyszikkasztó pillanatban biztosra vette, hogy mindennek vége, eszébe sem jutott, hogy elfusson, vagy még egyszer elmeneküljön a Halhatatlanságba. Szembe kell néznie Finge-dzsel.

És ha kell, meg is öli.

A mindenre elszánt gyilkos puha, határozott lépteivel surrant az ajtóhoz. Kikapcsolta az automata ajtó jelzőberendezését, és kézzel nyitotta ki. Két hüvelykre. Háromra. Az ajtó hangtalanul feltárult.

A másik szobában levő ember háttal állt feléje. Magas volt, nem lehetett Finge: ez a felismerés átjárta Harlan zsongó agyát, és visszatartotta, hogy előre lépjen.

Aztán, ahogyan a szemlátomást mindkettőjüket fogva tartó bénulás lassan felengedett, a másik férfi hüvelykről hüvelykre lassan megfordult.

Harlan sohasem látta meg ennek a mozdulatnak a végét. Jobban meg sem nézhette a másik férfi profilját, mert hirtelen rémülettel, erkölcsi erejének utolsó fellobbanásával visszakényszerítette magát az ajtóból. Nem Harlan, hanem az automata szerkezet csukta be nesztelenül az ajtót.

Vakon hőkölt hátra. Nehezen, kapkodva szedte a levegőt, szíve veszettül vert, mintha menekülésre akarná késztetni.

Finge, Twissell és az Időtanács együttvéve se tudta volna így megrémíteni. Félelme tárgya nem volt kézzelfogható. Inkább ösztönösen irtózott az efféle balesettől.

Összemarkolta a könyvfilmeket, és két sikertelen kísérlet után végre sikerült kinyitnia a Halhatatlanságba vezető ajtót. Lábait gépiesen rakosgatta egymás elé. Valahogyan elvergődött az 575. Századig, majd a lakására. Technikussága, amelyet újra nagyra értékelt, újra megbecsült, ismét megóvta. Az a néhány Halhatatlan, akivel találkozott, önkéntelenül félrefordult, és szokás szerint mereven elnézett a feje fölött.

Ez volt a szerencséje, mert nem tudta arcáról eltüntetni a halálsápadt fintort, s nem volt ereje visszavarázsolni beléje a vért. De a Halhatatlanok ügyet sem vetettek rá, és hálát adott az Időnek, a Halhatatlanságnak és annak a vak valaminek, ami a sorsát így alakította.

Valójában nem ismerte fel a Noŷs házában levő férfit, de félelmetes bizonysággal azonosította.

Amikor először hallott zajt Noŷs lakásában, ő, Harlan, éppen nevetett, és a zaj, ami félbeszakította nevetését, valami súlyos tárgy zuhanásához hasonlított a szomszéd szobában. Második alkalommal valaki nevetett a szomszéd szobában, és ő, Harlan, elejtette a filmkönyvekkel teli zsákját. Első alkalommal ő, Harlan megfordult, és még látta, hogy az ajtó becsukódik. Második alkalommal, ő, Harlan becsukta az ajtót, az idegen pedig megfordult.

Önmagával találkozott!

Ugyanabban az Időben, majdnem ugyanazon a helyen ő és több bionappal fiatalabb énje majdnem szembetalálkozott. Tévesen állította be a műszereket, az Időben már elhasznált pillanatra hangolódott, és Harlan találkozott Harlannal.

Még napokig a félelem árnyékában dolgozott. Gyávának nevezte magát, de ez sem segített.

Ettől a pillanattól kezdve pályája lefelé ívelt. Szinte kitapinthatta a Nagy Fordulatot. A döntő pillanat az volt, amikor utolsó alkalommal beállította a műszereket a 482. Századba való belépésre, és valahogyan hibát követett el. Azóta a dolgok rosszul mentek, egyre rosszabbul.

A Valóságváltoztatás a 482. Században lezajlott, és elkeseredését ez még csak növelte. A legutóbbi két hét alatt három valóságváltoztatási javaslatot fedezett fel, amelyben kisebb hibák voltak, és most választott közülük, de csak nem szánta el magát a közbelépésre.

Több okból a 2456-2781, V-5 jelzésű Valóságváltoztatásra esett a választása. A három közül ez volt a legtávolabbi a felső időben. A hiba apró volt, de emberi életeket követelt. Csupán egy gyors kirándulás kell a 2456. Századba, és egy kis zsarolás segítségével megtudhatja Noŷs hasonmásának sorsát az Új Valóságban.

De legutóbbi kalandja elbátortalanította. Most már nem tartotta olyan egyszerű dolognak, hogy a hiba bejelentésével revolverezzen. És ha megtalálja Noŷs hasonmását, akkor mi lesz? Visszavigye a lányt a helyére, mint takarítónőt, varrónőt vagy munkást? Természetesen. De mihez kezd a hasonmásával? És a férjével, ha lesz? A családjával? A gyerekekkel?

Korábban ez eszébe sem jutott. Még a gondolatát is kerülte: "Elég minden napnak a maga baja..."

Most azonban semmi másra nem tudott gondolni.

Csak hevert az ágyán tétlenül, és szinte gyűlölte önmagát, amikor Twissell hívta, és fáradt hangja kérdően, sőt kissé talányosán csengett: – Harlan, beteg vagy? Cooper jelentette, hogy elmulasztottál néhány megbeszélést.

Harlan megpróbált nyugalmat erőltetni az arcára.

– Nem, Twissell Kalkulátor. Csak kicsit fáradt vagyok.

– No, fiú, akkor ez megbocsátható. – És arcáról a mosoly szinte teljesen eltűnt, alighanem először ismeretségük során. – Hallottad, hogy a 482. Században megtörtént a Változtatás?

– Hallottam – felelte kurtán Harlan.

– Finge felhívott – mondta Twissell –, és megkért, hogy szóljak neked; a Változtatás tökéletesen sikerült.

Harlan vállat vont, aztán ráeszmélt, hogy Twissell mereven nézi a képernyőről. Kényelmetlenül érezte magát, és így szólt: – Óhajt valamit, Kalkulátor?

– Semmit – válaszolta Twissell, és talán az évek súlya nyomta vállát, de hangja mérhetetlenül szomorú volt: – Azt hittem, te akarsz mondani valamit.

– Nem – felelte Harlan. – Nincs mit mondanom.

– Rendben van, akkor holnap találkozunk a Kalkulációs Teremben a gyűlésen. Sok mondanivalóm van a számodra.

– Igenis – felelte Harlan. És még sokáig bámulta az elsötétült képernyőt.

Ez majdnem fenyegetésként hangzott. Finge felhívta Twissellt? Mit mondhatott, amit Twissell nem árult el?

Ám éppen ilyen külső veszélyre volt szüksége. A belső gyengeségével való küzdelem olyan volt, mintha sívó homokon állna, és bottal püfölné. Finge ellen küzdeni egészen más dolog. Napok óta most eszmélt rá ismét, milyen fegyvere van, és önbizalmának egy kis része visszatért.

Mintha egy ajtó becsukódott volna, és egy másik kinyílt volna. Amilyen bénultság tartotta fogva, most olyan lázas tevékenység kerítette hatalmába. Elment a 2456. Századba, és Voy Szociológusból mindent kicsikart, amit csak akart.

Tökéletesen sikerült. Megkapta a szükséges információkat.

Még többet is, mint akart. Sokkal többet.

A magabiztosság tehát elnyeri jutalmát. Időotthonában ez a közmondás járta: "Markold meg erősen a csalánt, s bot lesz belőle, mellyel az ellenséget ütheted."

Röviden: Noŷsnak nincs hasonmása az új Valóságban. Semmiféle hasonmása. Elfoglalhatja helyét az új társadalomban a legkevésbé feltűnő módon, vagy akár ott maradhat a Halhatatlanságban. Semmi okuk nem volt, hogy megtagadják tőle a kapcsolatot, hacsak a miatt a tisztán elméleti törvénysértés miatt, amit elkövetett – de ő nagyon is jól tudta, miként védje ki ezt az érvelést.

Így aztán szinte száguldott a felső időbe, hogy elújságolja Noŷsnak, s együtt örüljenek a nem várt sikernek a nyilvánvaló kudarc szörnyű napjai után.

Ám a kabin hirtelen megállt.

Nem lassított, egyszerűen megállt. Ha a mozgás a tér három dimenziója mentén halad akármilyen irányban, akkor ilyen hirtelen megállás szétmorzsolja a kabint, a szerkezet vörös izzásig hevül, Harlan pedig törött csonttal formátlan húspalacsintává lapul.

De minthogy a kabin az Időben mozgott, csupán émelygés és belső fájdalmak jelentkeztek.

Amikor kissé magához tért, odavánszorgott az időméterhez, és a ködfályolon át rámeredt. 100 000-et mutatott.

Ez kissé megrémítette. Túl kerek szám volt.

Lázas sietséggel ugrott a műszerekhez. Mi történhetett?

És ismét megrémült, mert minden műszer működött. Semmi sem mozdította ki a kapcsolókart. Rögzítve maradt a felső időben való haladásnál. Rövidzárlat sem volt. Minden ellenőrző tárcsa a fekete biztonsági határon belül állt. Az energiaszolgáltatás nem szakadt meg. A vékony skálaszál változatlanul azt mutatta, hogy az energiafelhasználás továbbra is óriási.

Akkor hát mi állította meg a kabint?

Lassan, vonakodva megragadta az Időkapcsolót, és semleges helyzetbe fordította. Az energiaszámláló mutatója a nullára esett.

Ellenkező irányba fordította a kapcsolót. Az energiafelhasználás ismét felszökött, és az időméter lefelé szaladt, az alsó időbe vissza a Századok mentén.

Lefelé... lefelé... 99 983... 99 972... 99 959...

Harlan ismét fordított egyet a kapcsolón. Ismét a felső időbe. Lassan. Nagyon lassan.

Végre 99985... 99993... 99998... 99999... 100000...

Stop! Maradt a 100 000-en. A szupernóva hallatlan energiája hiába használódott.

Ismét visszament az alsó időbe, még messzebb. Ismét nekilendült előre a felső időbe. Stop!

Fogát összeszorította, szája eltorzult, zihált. Úgy érezte magát, mint valami fogoly, aki a börtön rácsába veri vérző fejét.

Amikor tucatnyi sikertelen kísérlet után abbahagyta a próbálkozást, a kabin továbbra is a 100 000-en maradt. Eddig, és tovább az Időnek se.

Másik kabint kell kipróbálnia! (Lelke mélyén azonban tudta, hogy ez hiábavaló.) A 100 000. Század kietlen csendjében Andrew Harlan kiszállt a kabinból, és találomra egy másik kabinaknát választott ki.

Egy perc múlva, az Időkapcsolót markolva, a 100000-es számra bámult, és tudta, hogy ezzel a kabinnal sem jut át.

Megvadult. Most! Éppen most vall kudarcot. Amikor a dolgok ilyen váratlanul a javára fordultak, most szakad rá ez a szerencsétlenség. A 482. Századba való rosszul kiszámított belépés átka ide is elkísérte.

Bőszen visszafelé, az alsó időbe irányította a kabint, a kapcsolókart a maximumig rántotta. Legalább ez az egy út még szabadon áll előtte. Noŷst valamiféle gát választja el tőle, nem érheti el. Nincs vesztenivalója. Mitől féljen még?

Visszatért az 575. Századba, és olyan tüntető nemtörődömséggel ugrott ki a kabinból, mint még soha. Egyenesen a Szektor könyvtárába sietett, nem szólt senkihez, nem nézett senkire. Kivette a könyvet, amit akart, és arra sem ügyelt, figyelik-e. Nem mindegy?

Rohant vissza a kabinba, és tovább vissza az alsó időbe. Pontosan tudta, mit fog csinálni. Egy pillantást vetett a nagy faliórára, amely az Egységes bioidőt és a napot mutatta, s bejegyezte a bionap egyenlő műszakidejét. Finge bizonyára a szobájában van, s ez még csak kapóra jött.

Amikor visszaérkezett a 482. Századba, szinte belázasodott. Szája kiszáradt, mintha vattával tömték volna ki. Melle hasogatott. Ám inge alatt ott érezte fegyverének éles körvonalait, és fél könyékkel erősen magához szorította, s most ez volt az egyetlen, ami számított.

Hobbe Finge Segédkalkulátor Harlanra meredt, és szemében a meglepetést lassan érdeklődés váltotta fel.

Harlan egy darabig csendben figyelte, hagyta, hadd fokozódjon az érdeklődése, hadd csapjon át rémületbe. Úgy közeledett feléje, hogy mindig Finge meg a videofon között álljon.

Finge félmeztelen volt. Csupasz mellén néhány szőrszál lengedezett, melle püffedt, szinte nőies volt. Pocakja kitüremlett az öve fölött.

Nem valami tekintélyes, gondolta elégedetten Harlan. Nevetséges és gusztustalan. Annál jobb!

Jobb kézzel benyúlt az inge alá, és erősen megszorította a fegyver agyát.

– Senki sem látott bejönni – szólalt meg –, úgyhogy ne is nézegessen az ajtó felé, Finge. Senki sem fog bejönni. Ideje ráeszmélnie, Finge, hogy egy Technikussal van dolga. Tudja, mit jelent ez?

Hangja tompa volt. Dühítette, hogy Finge szemében nem lát félelmet, csak érdeklődést. Sőt Finge az ingéért nyúlt, és némán öltözni kezdett.

– Tudja, Finge – folytatta Harlan –, mi a Technikus kiváltsága? Maga soha nem volt Technikus, így nem tudja értékelni. A Technikust senki nem lesi, oda megy és azt csinál, amit akar. A Halhatatlanok elfordítják a fejüket, és annyira igyekeznek nem észrevenni minket, hogy a végén sikerül. Például bemehetek a Szektor könyvtárába, Finge, és magamhoz vehetek néhány érdekes tárgyat, s közben a könyvtáros az irataiba mélyed, és semmit sem vesz észre. Végigsétálhatok a 482. Század lakófolyosóin, a szembejövők félrenéznek, s később megesküsznek rá, hogy nem is láttak. Ez a megszokás. Úgyhogy láthatja, mindent megtehetek, amit akarok, és oda mehetek, ahová akarok. Besétálhatok a Szektor Segédkalkulátorának magánlakosztályába, és fegyverrel kényszeríthetem rá, mondja el az igazságot, és senki sem akadályozhat meg.

Finge csak most szólalt meg: – Mit rejteget az inge alatt?

– Fegyvert – felelte Harlan, és elővette. – Felismeri? – A fegyver csőtorkolata tompán csillogott, és fényes öblösödésben végződött.

– Ha megöl... – kezdte Finge.

– Nem ölöm meg – vágott közbe Harlan. – A múltkor magánál sugárpisztoly volt. Ez nem annihilátor. Ez az 575. Század egyik Valóságának találmánya. Talán nem ismeri. Kiiktatták a Valóságból. Túl undorító. Ölni is tud, de az első fokozattal az idegrendszer fájdalomközpontját ingerli vagy bénítja meg.

Úgy is hívják, vagy hívták, hogy idegkorbács. Még működik. Meg is van töltve. Megpróbáltam az ujjamon. – Felmutatta a bal kezének nehezen hajló kisujját. – Nagyon kellemetlen. Finge nyugtalanul topogott.

– Az Időbe is, mit akar tőlem?

– A kabinaknában a 100 000-nél valami gát van. Nyittassa ki.

– Gát az aknában?

– Kár tettetnie a csodálkozást. Tegnap beszélt Twissell-lel. Ma már ott volt a gát. Tudni akarom, mit mondott Twissellnek. Tudni akarom, mit csináltak, mit akarnak csinálni. Az Időbe is, Kalkulátor, ha nem árulja el, bekapcsolom a korbácsot. Kipróbálhatja, állom-e a szavamat.

– Figyeljen ide. – Finge kissé akadozva kezdte, és hangjában már a félelem is rezgett meg valami elszánt düh: – Ha tudni akarja, az igazság a következő. Tudunk magáról és Noŷsról.

Harlan szeme szikrákat vetett.

– Mit tudnak rólam és Noŷsról?

– Azt hiszi, nem vettük észre az eltűnésüket? – A Kalkulátor szeme az idegkorbácsra szegeződött, és homloka fényleni kezdett. – Az Időbe is, emlékszik, milyen indulatosan viselkedett a Megfigyelés után, meg mit csinált a Megfigyelés alatt, hát azt gondolta, hogy nem fogjuk magát is megfigyelni? Megérdemelném, hogy megfosszanak kalkulátori beosztásomtól, ha elmulasztom. Tudtuk, hogy a Halhatatlanságba vitte Noŷst. Az első pillanattól fogva tudjuk. Az igazat akarta. Tessék.

Ebben a pillanatban Harlan meggyűlölte saját ostobaságát.

– Maga tudta?

– Igen. Tudtuk, hogy a Rejtett Századokba vitte a lányt. Azt is tudtuk mindig, mikor lép be a 482. Századba, hogy ellássa a lányt megszokott luxuscikkeivel. Egészen megbolondult, tökéletesen megfeledkezett a Halhatatlanok Esküjéről.

– Akkor miért nem akadályozták meg? – Harlan felhajtotta megaláztatásának utolsó cseppjeit is.

– Még most is tudni akarja az igazságot? – ismételte el Finge, és úgy látszott, nekibátorodik, ahogyan Harlan egyre inkább megsemmisül.

– Folytassa!

– Akkor hadd mondjam el, hogy én kezdettől fogva nem tartottam magát igazi Halhatatlannak. Jó szemű Megfigyelő, talán, vagy Technikus, aki megmászta a szamárlétrát. De nem Halhatatlan. Amikor a legutóbbi munkájára idevettem, ezt akartam bebizonyítani Twissellnek, aki nem tudom, miért értékeli magát olyan nagyra. Nemcsak egy társadalmat próbáltam ki a lány személyében. Magát is kipróbáltam, és le is bukott, mint ahogy kezdettől fogva tudtam, hogy le fog bukni. Most tegye el azt a fegyvert, ezt a korbácsot, vagy mi az, és takarodjék!

– Maga akkor azért keresett fel a lakásomon, hogy belekergessen abba, amit tettem? – kérdezte elfúló hangon Harlan, s minden erejét összeszedte, hogy megőrizze maradék méltóságát, mert mintha az esze is olyan merev és érzéketlen lett volna, mint balkezének megbénult kisujja.

– Igen, természetesen. Vagy ha pontosan tudni akarja, megkísértettem magát. A teljes igazságot mondtam el akkor is, hogy Noŷst csak ebben a Valóságban tarthatja meg. Maga inkább akcióba kezdett, nem mint egy Halhatatlan, hanem mint egy taknyos kölyök. Egyébként ezt vártam magától.

– Akár újra megtenném – mondta rekedten Harlan. – És mivel minden kiderült, nincs vesztenivalóm. – A korbácsot nekiszegezte Finge pocakjának, és összeszorított foggal, sápadtan kérdezte: – Mi történt Noŷsszal?

– Fogalmam sincs.

– Válaszoljon. Mi történt Noŷsszal?

– Mondom, hogy nem tudom.

Harlan megmarkolta a korbácsot, hangja elhalkult: – Először a lábát. Fájni fog.

– Az Idő szerelmére, figyeljen ide! Várjon!

– Rendben van. Mi történt Noŷsszal?

– Előbb figyeljen ide. Eddigi tettei csupán fegyelemsértések voltak. A Valóságot nem zavarták. Én magam ellenőriztem. A beosztását elveszti, ennyi az egész. Ha megöl, vagy a gyilkosság szándékával megsebesít, felettesét támadta meg. Ezért pedig halálbüntetés jár.

Harlan csak mosolygott a dőre fenyegetésen. Az eddig történtek után a halál csak megoldás lenne, amelynek véglegessége és egyszerűsége felbecsülhetetlen.

Finge valószínűleg félreértette Harlan mosolyát. Sietve kijelentette: – Nehogy azt gondolja, hogy a Halhatatlanságban nincs halálbüntetés, mert maga még nem találkozott vele. Mi, Kalkulátorok tudjuk. Sőt kivégzések is vannak. Mindez nagyon egyszerű. Minden Valóságban előfordulnak olyan szerencsétlenségek, amikor a holttestet nem sikerül megtalálni. Rakéták felrobbannak a levegőben, repülőgépek belezuhannak az óceánba, vagy pozdorjává zúzódnak a hegycsúcsokon. A gyilkosokat percekkel vagy másodpercekkel a katasztrófa előtt elhelyezik ezekbe a járművekbe. Megéri ez magának?

Harlan csak topogott, és így szólt: – Ha az időt húzza, s menekülésre számít, akkor nagyon téved. Hadd mondjam el: nem félek a büntetéstől. Továbbá Noŷst akarom. Most. A jelenlegi Valóságban nem létezik. Nincs hasonmása. Semmi okát nem látom, miért ne engedélyeznék a kapcsolatunkat.

– A Technikusnak tilos...

– Döntsön az Időtanács – mondta Harlan, és végre felébredt a büszkesége. – Nem félek az elutasítástól, nem jobban, mint attól, hogy magát megöljem. Nem vagyok egyszerű Technikus.

– Hanem Twissell Technikusa? – kérdezte Finge, és kerek, izzadó arcán furcsa kifejezés jelent meg, gyűlölet vagy diadal, vagy mindkettő.

– Sokkal fontosabb okok miatt – jelentette ki Harlan. – És most...

Zord elszántsággal a fegyver ravaszára tette ujját. Finge felvinnyogott: – Akkor menjen a Tanácshoz! Az Időtanácsban... mindent tudnak. Ha maga ilyen fontos... – csuklott el a hangja.

Harlan ujja egy pillanatra tétován megremegett.

– Mit mond?

– Vagy azt gondolja, hogy a magam szakállára intézkedem ilyen kérdésben? Az egész esetet jelentettem a Tanácsnak, a Valóságváltoztatással egyidejűleg. Itt van! Itt vannak a jelentésem másolatai.

– Állj! Ne mozduljon!

De Finge rá se hederített. Mintha gonosz lélek szállta volna meg, olyan gyorsasággal ugrott az aktáihoz. Fél kézzel kivette a jelentés kódját, másik kezével pedig belökte a lyukkártyakeresőbe. A szalag ezüstös csíkja előkanyargott az íróasztalból, és szabad szemmel is látni lehetett a jeleket.

– Akarja hallani? – kérdezte Finge, és meg sem várva a választ, befűzte a szalagot a lehallgatóba.

Harlan dermedten hallgatta. Ez elég világos volt. Finge mindent jelentett az Időtanácsnak. Részletesen elemezte Harlan minden utazását. A jelentés időpontjáig egyet sem hagyott ki, ahogy Harlan észrevette.

Amikor a jelentést végighallgatták. Finge felkiáltott: – Most aztán menjen a Tanácshoz! Nem én szereltem fel a gátat az Időaknában. Nem is tudnám, hogyan fogjak hozzá. És nehogy azt higgye, hogy a Tanácsot nem érdekli az ügy. Azt mondja, Twissell-lel beszéltem tegnap. Igaza van. De nem én hívtam, hanem ő hívott engem. Menjen, kérdezze meg tőle. Mondja el nekik, milyen fontos személyiség maga. És ha le akar lőni, tessék, és menjen az Időbe!

Harlannak fel kellett figyelnie a Kalkulátor diadalmas hangjára. Nyilván győztesnek érezte magát, és még az idegkorbács sem idegesítette.

Miért? Harlan bukása olyan fontos volt neki? Ennyire gyötörte a féltékenység?

Amint Harlan megfogalmazta magában ezeket a kérdéseket, egyszerre minden, maga Finge is, érdektelenné vált számára.

Zsebre vágta a fegyverét, kiviharzott az ajtón, a legközelebbi kabinaknához sietett.

Most már a Tanáccsal vagy legalábbis Twissell-lel állt szemben. Egyiküktől sem félt, sem külön-külön, sem együtt.

Az utóbbi, szinte hihetetlen hónap minden eltelt napjával együtt nőtt benne a hit, hogy pótolhatatlan személy. A Tanács, még maga az Időtanács is kénytelen lesz meghátrálni, ha a mérleg egyik serpenyőjébe egy lány, a másikba pedig a Halhatatlanság létezése kerül.

11 - A kör bezárul

Andrew Harlan Technikus egy pillanatra ostobán meglepődött, amikor a kabinból kilépve az 575. Században éjszakai műszakot talált. A kabinaknában való vad rohangálása során észre sem vette, hogy már jó néhány bioóra eltelt. Értetlenül bámulta az üres folyosókat, melyek arról tanúskodtak, hogy csak néhány éjszakai ügyeletes dolgozik.

Ám dühe nem csillapodott, és nem sokáig bámészkodott haszontalanul. A magánlakosztályok felé indult. A Kalkulátorok szintjén megtalálhatja Twissell szobáját, mint ahogy Finge-ét is megtalálta, s egy cseppet sem félt, hogy észreveszik vagy feltartóztatják.

Az idegkorbácsot még egyre magához szorította, akkor is, amikor megállt Twissell ajtaja előtt (a névtábla jól olvasható intarziás betűkkel hirdette a nevet).

Szemtelenül nekidőlt az ajtónak, nyirkos tenyerével lenyomta a gombot, és hagyta, hadd szóljon. Még ő is hallhatta.

Lépés hangzott mögötte halkan, de ügyet sem vetett rá, abban a hitben, hogy bárki lesz, nem figyel fel rá. (Ó, a Technikus rózsaszínű jelzése!) De a léptek zaja elhalt, és egy hang halkan megszólította: – Harlan Technikus?

Harlan sarkon fordult. Az egyik Segédkalkulátor volt, aránylag fiatal még a Szektorban. Harlan forrt a dühtől. Ez mégsem a 482. Század! Itt nem egyszerű Technikus, hanem Twissell személyes Technikusa, és a fiatal Kalkulátorok abbeli igyekezetükben, hogy beférkőzzenek Twissell bizalmába, legalábbis udvariasak voltak személyes Technikusával.

– Twissell Főkalkulátort óhajtja látni? – kérdezte a Kalkulátor.

Harlan habozva válaszolt: – Igen, őt. (Micsoda sült bolond! Mit gondol, miért állok az ajtó előtt, és miért csengetek? Kabint hívok?) – Attól tartok, hiába keresi – felelte a Kalkulátor.

– Ez elég fontos ügy ahhoz, hogy felébresszem – mondta Harlan.

– Elhiszem – volt a válasz –, de nincs itt. Nincs az 575. Században.

– Pontosan melyik Időben tartózkodik? – tudakolta Harlan türelmetlenül.

A Kalkulátor pillantása dölyfössé vált.

– Nem tudhatom.

– Reggel igen fontos találkozásom van vele.

– így van – mondta a Kalkulátor, és Harlan zavartan nézte, min mulat a Kalkulátor.

A Kalkulátor mosolyogva folytatta: – Egy kicsit korán jött, nem gondolja?

– Látnom kell.

– Nyilván itt lesz reggelre. – A mosoly szélesre húzódott.

– De...

A Kalkulátor otthagyta Harlant, s ügyelt, nehogy hozzáérjen, még a ruhájához se.

Harlan ökle összeszorult, majd elernyedt. Gyámoltalanul bámult a Kalkulátor után, és aztán, mert mi mást tehetett volna, lassan visszasétált a szobájába. Nem is látta, merre megy.

Nyugtalanul hánykolódott. Azt hajtogatta magában, hogy szüksége van az alvásra. Erőnek erejével megpróbált elaludni, persze hiába. Meddő töprengéssel telt el az éjszaka.

Először is Noŷs járt az eszében.

Nyilván nem merészelik bántani, gondolta lázasan. Nem küldhetik vissza az Időbe, előbb ki kell kalkulálniuk, milyen hatással lesz a Valóságra, s ez napokba, esetleg hetekbe telik. Igaz, megtehetik, amivel Finge őt is fenyegette, hogy egy felderíthetetlen katasztrófa útjába állítják.

Ezt a változatot azonban mégsem fontolgatta komolyan. Ilyen drasztikus rendszabályokra nincs szükség. Nem kockáztathatják meg Harlan neheztelését. (Az elsötétített hálószoba csendjében, félálomban, amikor a dolgok gyakran furcsamód aránytalanná válnak gondolatban, Harlan egyáltalán nem tartotta hihetetlennek a véleményét, hogy az Időtanács nem merészel vele ujjat húzni.) Persze sok mindent tehetnek egy fogoly nővel. Egy hedonista Század Gyönyörű asszonyával...

Valahányszor visszatért ez a gondolata, Harlan határozottan elhessegette. Ez egyszerre volt valószínűbb és elképzelhetetlenebb, mint a halál, és ezért irtózott tőle.

Twissellre gondolt.

Az öreg nincs az 575. Században. Hol lehet, amikor aludnia kell? Öreg embernek szüksége Van az alvásra. Harlan biztosra vette a választ. Az Időtanács ülésezik Harlanról. Noŷsról. Arról tárgyalnak, hogy mit kezdjenek a pótolhatatlan Technikussal, akihez nem nyúlhatnak.

Elhúzta a száját. Finge hiába jelentette a ma esti támadást, ez nem befolyásolja a Tanács döntését. Bűnét aligha súlyosbíthatja, és ettől nem tudják pótolni se könnyebben.

De Harlan nem volt benne biztos, Finge valóban jelentette-e az esetet. Az a körülmény, hogy egy Főkalkulátor meghátrált egy Technikus előtt, nevetséges színben tüntetheti fel Finge-et, és ezt nem engedheti meg magának.

Harlan a Technikusokra mint csoportra gondolt, amit az utóbbi időben nemigen tett. Mivel Twissell személyes Technikusa volt, és ráadásul Oktató, kivételes helyzete távol tartotta a Technikusoktól. Ám a Technikusok általában nem törődtek egymással. Vajon miért?

Miért találkozott és miért beszélgetett Technikusokkal olyan ritkán az 575. és 482. Században? Kerülniük kellett-e a találkozást? Vajon valóban úgy kellett-e viselkedniük, mintha elfogadnák azt a helyzetet, amelybe mások balítélete juttatta őket?

Gondolatban már régen térdre kényszerítette az Időtanácsot Noŷs ügyében, s most újabb követeléseket fogalmazott meg. A Technikusoknak meg kell engedni, hogy szervezetbe tömörüljenek, rendszeres gyűléseket tartsanak, jobban barátkozhassanak, tisztességes elbánásban részesüljenek.

Mielőtt véglegesen belezuhant az álomtalan alvásba, már látta magát, a társadalmi forradalom hősét, kéz a kézben Noŷsszal...

Az ajtócsengő ébresztette fel. Rekedt türelmetlenséggel berregett. Harlan nagy nehezen összeszedte gondolatait, míg végre rápillantott az ágya mellett levő kis órára, és szinte felnyögött.

Az Időbe is! Elaludt.

Az ágyából sikerült megnyomnia a megfelelő gombot, és az ajtó fölött kivilágosodott a képernyő. Nem ismerte a megjelenő arcot, de bárki volt is, tekintély sugárzott róla.

Kinyitotta az ajtót, s az Adminisztrátorok sárga jelzését viselő ember belépett.

– Andrew Harlan Technikus?

– Igen, Adminisztrátor. Óhajt valamit?

Úgy látszik, az Adminisztrátor nem figyelt fel a kérdés sértő harciasságára, így felelt: – Találkozója van Twissell Főkalkulátorral?

– És aztán?

– Azért jöttem, hogy figyelmeztessem, elkésett.

Harlan rábámult a férfira.

– Mit jelent ez? Maga nem az 575. Századból való.

– Állomáshelyem a 222. Század – válaszolta hűvösen az Adminisztrátor. – Arbut Lemm Segédadminisztrátor. Én vagyok a felelős a szervezésért, és személyes látogatásommal próbáltam elhárítani a felesleges izgalmakat, amit a hivatalos értesítés okozott volna.

– Miféle szervezésről beszél? Miféle izgalmakról? Mit jelent ez? Figyeljen ide, már ezelőtt is voltak tanácskozásaim Twissell-lel. Ő a főnököm. Szó sincs semmiféle izgalomról.

Az Adminisztrátor fegyelmezetten szenvtelen arcán pillanatnyi csodálkozás suhant át.

– Nem értesítették?

– Miről?

– Az Időtanács egyik albizottsága itt ülésezik az 575. Században. Órák óta izgalomban tart mindenkit ez a hír.

– És ők engem kéretnek? – Alighogy feltette a kérdést, magában már meg is felelt rá: természetesen.

Ugyan miről tanácskozhatnak, ha nem az én ügyemről?

Most értette csak meg a Segédkalkulátor csodálkozását előző este Twissell szobája előtt. A Kalkulátor tudott a készülő bizottsági ülésről, és már a gondolatát is mulatságosnak tartotta annak, hogy egy Technikus éppen ilyenkor keresi Twissellt. Igen mulatságos, gondolta keserűen Harlan. Az Adminisztrátor így szólt: – Csak a parancsot hajtottam végre. Semmi többet nem tudok. – De még mindig meglepetten hozzátette: – Nem hallott a dologról?

– A Technikusok – felelt epésen Harlan – zárkózottan élnek.

Twissell és még öten! Főkalkulátorok mindnyájan, legalább harmincöt éve Halhatatlanok.

Hat héttel ezelőtt Harlan odalett volna a nagy megtiszteltetéstől, hogy együtt ebédelhet egy ilyen társasággal, és megbénította volna nyelvét a felelősségnek és hatalomnak ez az összessége. Emberfeletti óriásnak látta volna őket.

Most azonban az ellenfelei voltak, sőt bírái. Nem volt ideje elérzékenyülni. Haditervet kellett kieszelnie.

A Tanács tagjai nem tudhatták: Harlan értesült arról, hogy Noŷs a kezükben van. Nem tudhatták, hacsak Finge nem számolt be a legutóbbi találkozásukról is. A nappal éles fényében még jobban megerősödött a véleménye: Finge nem teszi közhírré, hogy egy Technikus megfélemlítette és sértegette.

Tanácsosnak látszott, hogy egyelőre ne játssza el ezt a lehetséges előnyt, hagyja a Tanácsot: lépjenek ők először, mondják ők az első mondatot, amellyel aztán kezdetét veszi a háborúskodás.

Szemlátomást nem siettek. Higgadtan tekingettek rá a szerény ebéd fölött, mintha csak érdekes kísérleti alany volna, amely tárt karokkal és gyenge hajtóerővel igyekszik egy hatalmas energiamezőt legyűrni. Harlan elkeseredetten bámult vissza rájuk.

Ismerte őket hírből és a biohónaponként bemutatott háromdimenziós tájékoztató filmekből. A filmek egybehangolták a Halhatatlanság különféle Szektoraiban a fejlődést, és a Megfigyelőktől felfelé minden Halhatatlan köteles volt megtekinteni.

Harlan érdeklődését természetesen a kopasz August Sennor keltette fel először. Teljesen kopasz volt, még szemöldöke és szempillája se nőtt. Sötét, szűrős tekintete a csupasz szemhéj alatt, homlokának furcsa látványa sokkal lenyűgözőbb volt így szemtől szemben, mint akármilyen háromdimenziós filmen. Másodszor azért, mert tudott Sennor és Twissell régebbi súlyos csatáiról. Végül azért, mert Sennor nem elégedett meg Harlan néma méregetésével. Éles hangon elárasztotta kérdésekkel.

A kérdések zöme megválaszolhatatlan volt, mint például ez: – Mi keltette fel érdeklődését a Primitív Történelem iránt, fiatalember?

– Kielégítette a munkája, fiatalember?

Végül úgy látszott, kényelmesen elhelyezkedett a fotelben. Tányérját az edénycsúszdára tolta, és vaskos ujjait lazán összekulcsolta maga előtt. (Harlan megfigyelte, hogy a keze fején sem voltak szőrszálak.) Sennor megszólalt: – Már régen szeretnék tudni valamit. Talán segíthetne.

Aha, most kirukkol vele – gondolta Harlan. Hangosan csak ennyit felelt: – Ha módomban áll, kérem.

– Néhányunkat itt a Halhatatlanságban, nem akarom azt mondani, hogy mindnyájunkat vagy a többségünket – kurta pillantást vetett Twissell fáradt arcára, a többiek pedig közelebb húzódtak –, de mindenesetre néhányunkat érdekel az Idő filozófiája. Talán tudja, mire gondolok.

– Az Időutazás paradoxonjaira?

– Igen, ha melodramatikusan fogalmazunk, igen. Persze, ez nem minden. Itt van még az a kérdés is, mi az igazi jellege a Valóságnak, miért marad meg a tömegenergia a Valóságváltoztatás során és így tovább. Minket, Halhatatlanokat elmélkedéseinkben befolyásol az a tény, hogy ismerjük az Időutazást. Az ön teremtményeinek a Primitív Korszakban azonban fogalmuk se volt az Időutazásról. Mégis, hogy gondolkoztak erről?

Az asztal túlsó végéről odahallatszott Twissell suttogása: – Pókhálók!

Ám Sennor ügyet sem vetett rá: – Szíveskedjen felelni erre a kérdésre, Technikus.

– A Primitív Korszak emberei – válaszolta Harlan – gyakorlatilag nem gondolkoztak az Időutazásról, Kalkulátor.

– Nem tartották lehetségesnek, mi?

– Úgy hiszem, ez a helyzet.

– Nem is fantáziáltak róla?

– Ami ezt illeti – felelte bizonytalanul Harlan –, úgy hiszem, hogy voltak efféle fantáziálások az úgynevezett fantasztikus irodalomban. Nem nagyon ismerem ezeket, de úgy hiszem, kedvenc témájuk volt annak az embernek a története, aki visszatér az Időben, hogy megölje saját nagyapját, amikor az még gyerek volt.

Sennor elégedettnek látszott.

– Pompás! Pompás! Mindenesetre ez az Időutazás alapvető paradoxonának a megfogalmazása, ha a Valóságot szilárdnak feltételezzük, ugye? És bátorkodom azt állítani, hogy az ön Primitívjei csak szilárd Valóságot feltételeztek. Igazam van?

Harlan késlekedett a válasszal. Nem tudta, Sennor hova akar kilyukadni, és mi a rejtett szándéka, és ez idegesítette, így felelt: – Nem ismerem a témát eléggé, uram. Úgy hiszem, fel kellett tételezniük az Idővágányok felcserélhetőségét vagy a létezés többféle síkjának a lehetőségét. Nem tudom.

Sennor alsó ajka előrebiggyedt.

– Biztos vagyok benne, hogy téved. Nyilván saját gondolatait magyarázta bele azokba a bizonytalan értelmű fejtegetésekbe, amelyeket tanulmányai során olvasott. Nem, az Időutazás valóságos tapasztalata nélkül az emberi agy képtelen felfogni a Valóság filozófiai bonyolultságát. Például miért van a Valóságnak inerciája? Pedig mindnyájan tudjuk, hogy van. Minden változásnak a maga folyamatában el kell érnie egy kritikus nagyságot, mielőtt a Változtatás, az igazi Változtatás megtörténhet. A Valóságnak még ezután is megvan az a tendenciája, hogy visszafelé törekszik eredeti helyzetébe.

Például tegyük fel, végbement egy Változtatás itt, az 575. Században. A Valóság növekvő hatásfokkal talán egészen a 600. Századig változik. A változás tovább is terjed, talán egészen a 650. Századig, de egyre csökkenő hatásfokkal. Azután azonban a Valóság változatlan marad. Mindnyájan ismerjük ezt a tényt, de tudja-e közülünk valaki, miért van így? Merő okoskodással arra a következtetésre juthatnánk, hogy a Századok múlásával a Valóságváltoztatás egyre nagyobb hullámokat vet, de mégsem így van.

Nézzünk egy másik példát, Harlan Technikus, azt hallom, minden helyzetben ragyogóan ki tudja választani a Minimálisan Szükséges Változtatást. De lefogadom, nem tudja megmagyarázni, miért dönt egyik vagy másik változat mellett.

Képzelje el, milyen gyámoltalanok a Primitívek. Mivel nem, értik meg a Valóság lényegét, azon aggodalmaskodnak, hogy egy ember megöli tulajdon nagyapját. Vegyünk egy sokkal valószínűbb és könnyebben elemezhető példát, és gondoljuk meg annak az embernek az esetét, aki Időutazása közben önmagával találkozik...

Harlan élesen közbeszólt: – Mi van azzal, aki önmagával találkozik?

Már az is súlyos udvariatlanság volt, hogy Harlan félbeszakított egy Kalkulátort, hangja azonban még csak fokozta a botrányt, és minden tekintet szemrehányóan szegeződött a Technikusra.

Sennor krákogott egyet, de fegyelmezetten folytatta, mint aki elhatározta, hogy udvarias lesz a szinte elviselhetetlen nehézségek ellenére is. Befejezte a félbeszakított mondatot, és ezzel kikerülte a közvetlen választ a tiszteletlenül nekiszegezett kérdésre: – ...És nézzük meg a négy lehetőségét ennek a helyzetnek. Nevezzük a bioidőben fiatalabb embert A-nak, a későbbit B-nek. Az első változat szerint nem találkozhatnak egymással, s nem tehetnek semmit, ami jelentősen hatna a másikra. Ebben az esetben gyakorlatilag nem találkoztak, s ezt a változatot figyelmen kívül hagyhatjuk, mint hétköznapi esetet.

Második változat: B, a későbbi egyed látja A-t, de A nem látja B-t. Itt sem várható komoly következmény. B olyan szituációban és tevékenységben látja A-t, amelyről már előzőleg is tudott. Ebben sincs semmi újdonság.

A harmadik és negyedik változat szerint A látja B-t, de B nem látja A-t, és az, amikor A és B látják egymást. Mindkét lehetőségben a veszélyes pont az, hogy A látja B-t, egy ember biológiai létezésének korábbi fázisából látja önmagát egy későbbi fázisban. Megjegyzendő: ezáltal megtudja, hogy életben lesz B életkorában. Tudja, hogy elég ideig fog élni ahhoz, hogy végrehajtsa azt a cselekedetet, amit most lát B-től. Mármost, ha valaki csak a legcsekélyebb mértékben is ismeri a jövőjét, felhasználhatja ezt a tudást, és éppen ezért a jövő megváltozik. Ebből az következik: a Valóságnak olyannyira meg kell változnia, hogy ne következzék be A és B találkozása, vagy legalábbis elkerüljék azt, hogy A meglássa B-t. De minthogy a Valóságban nem lehet megvizsgálni olyasmit, amit a Valóságváltoztatás megsemmisített, A sohasem találkozott B-vel. Hasonlóképpen az Időutazás minden látszólagos paradoxonában a Valóság mindig megváltozik, hogy elkerülje a paradoxont, s így jutunk arra a következtetésre, miszerint az Időutazásban nincsenek paradoxonok, és nem is lehetnek.

Sennor elégedettnek látszott önmagával és okfejtésével, de most Twissell emelkedett szólásra.

– Uraim, úgy hiszem, az idő sürget – mondta.

És az ebéd egészen váratlanul véget ért. Az albizottság öt tagja Harlan felé bólintva kisétált a szobából, mint akiknek kíváncsiságát kielégítették. Csupán Sennor nyújtott kezet, és toldotta meg a fejbiccentést egy mogorva "jó napot, fiatalember"-rel.

Harlan vegyes érzelmekkel figyelte távozásukat. Mi volt a célja ennek az ebédnek? Vajon miért hozták szóba az embert, aki találkozik önmagával? Noŷsról nem beszéltek. Csak azért gyűltek egybe, hogy őt szemügyre vegyék? Tetőtől talpig megvizsgálták, és most Twissellre bízzák a döntést?

Twissell visszatért az asztalhoz, amelyről már eltűnt az étel és az evőeszköz. Négyszemközt voltak, s mintegy ezt jelképezve új cigarettát forgatott az ujjai között.

– És most munkára fel, Harlan! – szólalt meg. – Nagy munka vár ránk.

De Harlan nem tudott, nem akart tovább várni.

– Mielőtt bármit is tennénk, mondanom kell valamit – jelentette ki.

Twissell meglepetten bámult rá. Fakó szemei körül szarkalábak húzódtak. Gondosan leveregette a cigaretta hamuját, és így szólt: – Persze, beszélj csak, ha akarsz, de először ülj le, fiú, ülj le.

Andrew Harlan Technikus nem ült le, az asztal mellett sétált fel s alá, s gondolatait igyekezett értelmes és érthető mondatokba foglalni. Laban Twissell Főkalkulátor, akinek feje olyan volt, mint egy összeaszalódott ranettalma, ide-oda forgolódott, hogy szemmel tarthassa Harlan ideges száguldását.

– Hetek óta tanulmányozom a matematika történetének filmjeit. Az 575. Század különféle Valóságainak a könyveit – kezdte Harlan. – A Valóságok nem érdekesek. A matematika nem változik. Fejlődésének rendje sem változik. Nem érdekes, hogyan változott a Valóság, a matematika története ugyanaz marad.

A matematikusok változnak, mások teszik a felfedezéseket, de a végeredmények... Mindenesetre megtömtem a fejemet a matematika történetével. Mit szól hozzá?

Twissell elkomorodva mondta: – Furcsa időtöltés egy Technikustól.

– De én nemcsak egyszerű Technikus vagyok – jelentette ki Harlan. – Nagyon jól tudja.

– Folytassa – mondta Twissell, és órájára pillantott. Ujjai szokatlanul idegesen játszottak a cigarettával.

– A 24. Században élt egy Vikkor Mallansohn nevű ember – folytatta Harlan. – Ez a Század, mint tudja, még a Primitív Korhoz tartozik. Ez a Mallansohn leginkább arról ismert, hogy először épített Időmezőt. Azaz ő találta fel a Halhatatlanságot, minthogy a Halhatatlanság nem egyéb egy roppant Időmezőnél, amely a közönséges Időt rövidre zárja, és mentes a közönséges Idő korlátaitól.

– Ezt még Növendék korodban tanultad, fiú.

– De azt nem tanultam, hogy Vikkor Mallansohn nem találhatta fel az Időmezőt a 24. Században. Sem senki más. Ennek a felfedezésnek akkor még nem volt meg a matematikai alapja. Lefébvre alapvető egyenletei még nem léteztek: nem is létezhettek egészen Jan Verdeer kutatásáig a 27. Században.

Twissell Főkalkulátor meglepetését csak egy dolog fejezhette ki: ha eldobta cigarettáját. Most is ezt tette. Még a mosolya is eltűnt.

Megkérdezte: – Tanultad a Lefébvre-egyenleteket, fiú?

– Nem. És nem is mondom, hogy értem. De ezek szükségesek az Időmezőhöz. Ennyit megtanultam. És ezeket az egyenleteket nem fedezték fel a 27. Század előtt. Ezt is tudom.

Twissell lehajolt a cigarettájáért, és elgondolkozva vizsgálgatta.

– És ha Mallansohn matematikai igazolás nélkül bukkant rá az Időmezőre? Ha tisztán tapasztalati felfedezés volt? Már sok ilyen előfordult.

– Én is gondoltam erre. De a mező felfedezése után három évszázadba telt, amíg kidolgozták elméleti alapjait, és közben Mallansohn Mezőjén nem találtak semmi tökéletesítenivalót. Ez nem lehet véletlen. Mallansohn tervrajza sokszorosan bizonyítja, hogy a Lefébvre-egyenleteket használta fel. Ha pedig ismerte vagy Verdeer munkája nélkül alkotta meg az egyenleteket, ami lehetetlen, akkor miért nem említi sehol sem?

– Úgy beszélsz – mondta Twissell –, mint valami matematikus. Kitől hallottad mindezt?

– Végignéztem a filmeket.

– Semmi egyéb?

– És gondolkodtam.

– Felsőbb matematikai képzettség nélkül? Tudod, fiú, évek óta figyellek, de nem sejtettem, hogy ilyen képességek szunnyadnak benned. Folytasd.

– A Halhatatlanságot nem lehetett létrehozni Mallansohn felfedezése, az Időmező nélkül. Mallansohn pedig nem tehette meg ezt a felfedezését olyan matematikai tudás nélkül, ami viszont csak a jövőben született meg. Ez egy. Közben pedig itt a Halhatatlanságban van egy Növendék, akit Halhatatlannak jelöltek ki a szabályzat ellenére, hiszen már túlkoros, és ráadásul nős. Ön matematikára oktatja, én pedig Primitív Szociológiára. Ez kettő.

– És aztán?

– Szerintem ön valamiképpen vissza akarja Coopert küldeni az Időbe, messze az alsó időbe, a Halhatatlanság alsó végállomásán is túl, vissza a 24. Századba. Ön azt akarja, hogy Cooper, a Növendék megtanítsa Mallansohnt a Lefébvre-egyenletekre. Tehát: az én helyzetem – tette hozzá fojtott szenvedéllyel Harlan –, mint a Primitív korszak szakértőjének és a helyzet ismerőjének, különleges elbánást követel. Egészen különleges elbánást.

– Az Időbe is! – mormolta Twissell.

– Ugye, igazam van? Csak az én segítségemmel zárul be a kör. Nélkülem... – Szándékosan nem fejezte be a mondatot.

– Nagyon közel jársz az igazsághoz – mondta Twissell. – De esküszöm, hogy semmi sem mutatott arra, hogy... – S mély töprengésbe merült, amelyben sem Harlan, sem a külvilág nem játszott szerepet.

Harlan gyorsan közbeszólt: – Csak közel járok az igazsághoz? Ez az igazság. – Nem tudta, miért volt olyan biztos mondanivalójának a lényegében, teljesen függetlenül attól, milyen kétségbeesetten akarta, hogy így is legyen.

– Nem, nem ez a teljes igazság – mondotta Twissell –, Cooper, a Növendék nem azért megy vissza a 24. Századba, hogy megtanítson valamit Mallansohnnak.

– Ezt nem hiszem.

– El kell hinned. Látnod kell az ügy fontosságát. A terv hátralevő részét a te segítségeddel szeretném megvalósítani. Tudod, Harlan, a kör teljesebb bezárásáról van szó, mint képzelnéd. Sokkal teljesebb bezárásáról, fiú. Brinsley Sheridan Cooper, a Növendék, maga Vikkor Mallansohn!

12 - A Halhatatlanság kezdete

Harlan azt hitte, hogy Twissell nem mondhat neki olyat, amivel meglepheti. Tévedett-. Csak annyit tudott kinyögni: – Mallansohn. Ő?...

Twissell már végigszívta a cigarettáját, másikat vett elő, és így szólt: – Igen, Cooper azonos lesz Mallansohnnal. Kíváncsi vagy Mallansohn életpályájára? Tessék. A 78. Században született, kis időt töltött a Halhatatlanságban, és meghalt a 24. Században.

Apró kezével könnyedén megérintette Harlan könyökét, és ráncos törpearcán ismét elömlött szokott mosolya.

– De gyere, fiú, a bioidő repül még a mi számunkra is, és ma még más dolgunk is van. Nem akarsz bejönni a szobámba?

Mutatta az utat. És Harlan követte, szinte észre sem véve, milyen ajtókon és mozgólépcsőkön mennek át.

Megpróbálta az új helyzethez igazítani saját problémáit és saját tervét. A tanácstalanság első pillanatai után visszanyerte cselekvőkészségét. Végül is mi változott? Csupán az ő fontossága és értéke nőtt meg a Halhatatlanság számára, ezért követeléseit biztosabban teljesítik, és egyre biztosabb, hogy Noŷst sikerül visszaszereznie.

Noŷs!

Az Időbe is, nem nyúlhatnak hozzá egy ujjal sem! Úgy tetszett, a lány az egyetlen valóságos része életének. Hozzá képest az egész Halhatatlanság csupán filmfantázia volt, ráadásul nem is olyan értékes.

Egyszer csak ott állt Twissell Kalkulátor irodájában, és nem emlékezett, hogy jutott ide az ebédlőből. Bár körülnézett, és próbálta az irodát valahogyan legalább a berendezés tömegénél fogva beilleszteni a Valóságba, de ez is a haszontalan álom egy másik részletének rémlett.

Twissell irodája tiszta és hosszú szoba volt. Az egyik falat teljesen beborították a kalkulációs mikro-gépegységek, amelyek így együtt a legnagyobb magánhasználatú Kibernetikus Agyként működtek a Halhatatlanságban. A szemközti falon a tájékoztató filmek zsúfolódtak össze. A két fal között szinte csak egy folyosó maradt, ahol íróasztal, két szék helyezkedett el, no meg a kódfejtő és vetítőkészülék meg egy ismeretlen rendeltetésű tárgy, amelynek Harlan csak akkor fejtette meg a titkát, amikor Twissell belenyomta a cigarettavéget.

A csikk nesztelenül lobbant egyet, és Twissell a tőle megszokott bűvészmozdulattal máris újabb cigarettát tartott a kezében.

– Térjünk a tárgyra – vélte Harlan, és kissé túl hangosan, túl erőszakosan kezdte: – A 482. Században van egy lány...

Twissell elkomorodott, fél kézzel legyintett egyet, mint aki valami kellemetlen dolgot akar elhessegetni.

– Tudom, tudom. Nem zavarjuk, és téged sem zavarunk. Minden jóra fordul. Majd én vigyázok rá.

– Úgy érti...

– Mondom, hogy ismerem a történetet. Ha ez zavart, akkor ne aggódj.

Harlan ostobán meredt az öregemberre. Mit jelent ez? Már annyiszor elgondolta, milyen nagy a hatalma, mégsem várta ennek ilyen nyilvánvaló bizonyítékát.De Twissell folytatta: – Hadd mondjak el neked egy történetet – kezdte olyan hangon, mintha egy újonc Növendékkel beszélgetne. – Nem gondoltam, hogy szükség lesz rá, s talán nem is szükséges, de a kutatásaidért és éleslátásodért megérdemled, hogy elmondjam. – Incselkedve tekintett Harlanra. – Tudod, szinte még most se hiszem el, hogy magad erejéből dolgoztad ki. – Aztán így folytatta: – Akit a Halhatatlanságban általában Vikkor Mallansohn néven ismernek, hátrahagyta életének a leírását. Nem éppen napló ez, nem is önéletrajz. Inkább a Halhatatlanokra hagyott útmutató, akiknek az eljövendő létezéséről meg volt győződve.

Egy Időálló széfben helyezte el, amelyet csak a Halhatatlanság Kalkulátorai nyithatnak ki, úgyhogy az írás Mallansohn halála után három évszázadig érintetlen maradt, amíg létre nem jött a Halhatatlanság, és Henry Wadsman Főkalkulátor, az egyik első nagy Halhatatlan ki nem nyitotta. Azóta a legszigorúbb biztonsági rendszabályokkal őrzik a Főkalkulátorok, így jutott el hozzám. Mallansohn-memoárként emlegetik. A memoár egy Brinsley Sheridan Cooper nevű férfi történetét örökíti meg, aki a 78. Században született, és huszonhárom éves korában került be Növendéknek a Halhatatlanságba. Alig egy évvel előtte megházasodott, de gyereke még nem született.

A Halhatatlanságban Coopert egy Kalkulátor tanította matematikára, név szerint Laban Twissell, Primitív Szociológiára pedig egy Technikus, név szerint Andrew Harlan. Amikor mindkét tudományágban elsajátította az alapokat és az időgépészetet, visszaküldték a 24. Századba, hogy átadjon bizonyos szükséges módszereket egy Primitív Korbeli tudósnak, akinek a neve Vikkor Mallansohn. Amikor Cooper visszaérkezett a 24. Századba, lassan próbált alkalmazkodni a társadalomhoz. Nagyon sokat köszönhetett Harlan Technikus ismereteinek és Twissell Kalkulátor részletes tanácsainak, aki meghökkentő éleslátással előre megjósolt bizonyos problémákat. Kétévi kutatás után Cooper megtalálta Vikkor Mallansohnt, aki különc magányban élt Kalifornia erdeiben. Emberkerülő volt, de nem mindennapi, merész koponyának számított. Cooper lassan megbarátkozott vele, hozzászoktatta ahhoz a gondolathoz, hogy a jövőből jött emberrel van dolga, aztán nekiültek, és tanítani kezdte a szükséges matematikai ismeretekre. Az idő múlásával Cooper is elsajátította Mallansohn szokásait, megtanulta az esetlen dízelmotoros generátor kezelését és más elektromos műszerekkel való bánást, s így függetlenítette mindkettőjüket az energiairányítástól. De lassan haladtak, és Cooper nem bizonyult jó tanárnak. Mallansohn egyre mogorvább, egyre csökönyösebb lett, s egy nap egészen váratlanul meghalt, belezuhant a vad hegyvidék egyik kanyonjába. Cooper hetekig búskomor volt, életműve összeomlott, s talán maga a Halhatatlanság is, s ekkor kétségbeesett lépésre szánta el magát. Nem jelentette Mallansohn halálát. Ehelyett a rendelkezésére álló anyagból hozzáfogott az Időmező megépítéséhez. A részletek nem érdekesek. Tengernyi lélekölő munka és próbálkozás után bemutatta generátorát a Kaliforniai Műszaki Egyetemnek, mint ahogy évekkel ezelőtt várta Mallansohntól. A történet végét ismered a tanulmányaidból. Tudod, milyen kétkedés meg visszautasítás várta, megfigyelés alatt tartották, megszökött, a generátor majdnem elpusztult, aztán egy büfében egy ismeretlen férfi segített rajta, akinek soha nem tudta meg a nevét, de aki most a Halhatatlanság egyik hőse, aztán Zimbalist professzor végül egy kísérlet során egy fehér egeret előre és hátra mozgatott az Időben. Nem akarlak ezzel untatni. Cooper a Vikkor Mallansohn nevet használta, mert ez kellően igazolta és hitelessé tette munkáját. A valódi Mallansohn holttestét soha nem találták meg. Élete hátralevő részében tovább tökéletesítette a generátort, és az Egyetem tudósaival együtt elkészítette a másodpéldányt is. Többet nem mert tenni. Nem taníthatta meg nekik a Lefébvre-egyenletet az elkövetkező három évszázad matematikatörténetének felvázolása nélkül. Nem fedhette fel, nem merte felfedni valódi származását. Nem mert többet tenni, mint amennyit tudomása szerint az igazi Mallansohn tett. A munkatársait elkeserítette, hogy ilyen remek eredményeket ér el, de képtelen az eredményeit megmagyarázni. Cooper maga is elkeseredett, mert előre látta és nem gyorsíthatta meg a folyamatot, látta, hogyan vezet a munkája lépésről lépésre Jan Verdeer klasszikus kísérleteihez, amiből aztán a nagy Antoine Lefébvre megalkotja a Valóság alapvető egyenleteit. És előre látta, hogyan jön majd létre a Halhatatlanság. Csak hosszú élete vége felé, amikor egyszer a Csendes-óceán partján figyelte a naplementét (részletesen leírja ezt az élményét a memoárjában), döbbent rá, hogy ő maga Vikkor Mallansohn, s nem a helyettese. Talán a név nem az övé, de az az ember, akit a történelem Mallansohn néven ismert, valójában Brinsley Sheridan Cooper. A gondolat s mindaz, ami belőle, következett, felvillanyozta, s abbeli igyekezetében, hogy minél jobban gyorsítsa a Halhatatlanság létrejöttét, s még tökéletesebbé tegye, megírta memoárját, és egy Időálló széfbe rejtette, háza egyik szobájában, így a kör bezárult. Cooper-Mallansohn elképzeléseit, amelyek a memoárírás közben vezették, természetesen nem vették figyelembe. Coopernek pontosan úgy kellett leélnie az életét, ahogyan leélte. A Primitív Valóság nem tűr semmiféle változtatást. Jelenleg a bioidőben Cooper, ezt te is jól tudod, nem tudja, mi vár rá. Azt hiszi, hogy csak tanítania kell Mallansohnt, és aztán majd visszatér. Még évekig ezt fogja hinni, amíg le nem ül és meg nem írja a memoárját. Azért akarta bezárni a kört az Időben, hogy a Valóság igazi jellegét megismertesse, és hogy felépüljön a Halhatatlanság, jóval megelőzve a természetes Időt. Az emberiség magától soha nem tudja meg az igazságot az Időről, mert más irányú műszaki fejlődése előbb-utóbb elkerülhetetlenné teszi az emberi nem öngyilkosságát.

Harlan csupa fül volt. Maga elé képzelte az Idő hatalmas körét, amely önmagában záródik, és pályája egy részén átszeli a Halhatatlanságot. Még soha nem volt olyan közel ahhoz, hogy elfeledkezzék Noŷsról.

– Akkor ön elejétől fogva mindent tudott – állapította meg –, mit kell tennie, nekem mit kell tennem, és mindent tudott, amit tettem.

Twissell mintha egészen belefeledkezett volna a mesélésbe, merengve bámulta a kékes dohányfüstöt. Lassan felocsúdott, öreg, bölcs szemét Harlanra emelte, és szemrehányóan mondta: – Nem, természetesen nem. A bioidő szerint is eltelt néhány évtized Coopernek a Halhatatlanságban való tartózkodása és a memoárírás között. Csak annyira és csak arra tudott visszaemlékezni, aminek a szemtanúja volt. Ezt nem szabad elfelejtened. – Twissell felsóhajtott, és a felfelé szálló füstöt bütykös ujjával apró örvényekké szabdalta szét. – Minden ment, mint a karikacsapás. Először engem találtak meg és hoztak a Halhatatlanságba. Sok-sok bioév múltával Főkalkulátor lettem, akkor megkaptam a memoárt, és én lettem a terv vezetője. Nekem kellett irányítanom a műveleteket, mert a memoár szerint is én vezettem. Újabb hosszú bioévek után te is megjelentél egy Valóságváltoztatásnál (gondosan figyeltük előző hasonmásaidat), azután pedig Cooper. Egyes részleteket a józanész szerint és a Kibernetikus Agy segítségével pótoltam. Például milyen óvatosan oktattuk ki Yarrow Oktatót, mert jelentős titkot nem bízhattunk rá. Milyen óvatosan ösztönöztük érdeklődésedet a Primitív Történelem iránt! Milyen óvatosan kellett visszatartanunk Coopert attól, hogy megtanulja azt, amit a memoár szerint nem tudott. – Twissell szomorúan mosolygott. – Sennor jól szórakozik ezeken. Az ok és következmény visszafordításának nevezi. Tudjuk az eredményt, és okot szerkesztünk hozzá. Szerencsére nem vagyok pókhálószövő, mint Sennor. Nagyon örültem, fiú, hogy ilyen kiváló Megfigyelő és Technikus voltál. A memoár ezt nem említi, hiszen Coopernek nem volt alkalma megfigyelni vagy értékelni a munkádat. Nekem ez nagyon kapóra jött. Közönséges feladat keretében sokkal lényegesebb dolgokra használhattak. Még Finge Kalkulátorral végzett legutóbbi munkád is kapóra jött. Cooper említ a memoárjában egy időszakot, amikor te távol voltál, s azalatt olyan sokat haladt a matematikai tanulmányaiban, hogy már alig várta a visszaérkezésedet. Egyszer azonban megrémítettél. Harlan nyomban közbeszólt: – Arra gondol, amikor Coopert magammal vittem a kabinban?

– Hogy találtad ki? – kérdezte Twissell.

– Az volt az egyetlen eset, amikor igazán dühös volt rám. Most már feltételezem, hogy valami nem egészen a Mallansohn-memoár szerint történt.

– Nem éppen. Csakhogy a memoárban egyetlen egyszer sem történt említés a kabinokról. Az volt a véleményem, hogy ha a Halhatatlanságnak ilyen fontos jelenségét nem említi, ez azt jelenti, hogy nemigen ismerte. Éppen ezért akartam Coopert minél távolabb tartani a kabinoktól. Nagyon felkavart, hogy magaddal vitted a felső időbe, de azután nem történt semmi. Minden úgy folytatódott, ahogy kellett. – Az idős Kalkulátor lassan megdörzsölte keze fejét a tenyerével, s a fiatal Technikusra bámult csodálkozó és kíváncsi tekintettel. – És te közben mindezt sejtetted. Ez egyszerűen lenyűgöző. Meg mertem volna esküdni rá, hogy ezeknek az adatoknak a birtokában egy jól felkészült Kalkulátor sem jutott volna a helyes következtetésre. Szinte hihetetlen teljesítmény egy Technikustól. – Előrehajolt, könnyedén megérintette Harlan térdét. – A Mallansohn-memoár természetesen semmit sem mond rólad Cooper távozása után.

– Értem – felelte Harlan.

– Hogy úgy mondjam, azt csinálhatunk veled, amit akarunk. Megkapó tehetségről tettél tanúságot, nem szabad elfecsérelnünk. Úgy vélem, többre vagy hivatott, mint a Technikusság. Most semmit sem ígérek, de úgy hiszem, azzal tisztában vagy, hogy a Kalkulátorság előtted áll.

Harlannak könnyű volt megőriznie arca komor mozdulatlanságát. Évek óta gyakorolta.

Újabb megvesztegetés – gondolta.

De a találgatások ideje lejárt. Kezdetben vad és hiányos sejtései azon a szokatlan és izgalmas éjszakán valami belső megvilágosodásra jutottak, és a könyvtári kutatások után ésszerűvé váltak. Most pedig, hogy Twissell elmondta ezt a történetet, bizonyossággá lettek. Csupán egy eltérés volt: hogy Cooper maga Mallansohn.

Ez csak megerősítette helyzetét, de ha tévedett egy tekintetben, tévedhetett másban is. Nem bízhat semmit a véletlenre. Ki kell küszöbölni a véletlent. Biztosra kell menni!

Higgadtan, szinte mellékesen mondta: – Óriási a felelősségem most, hogy tudom az igazságot.

– Valóban?

– Milyen labilis a helyzet! Tegyük fel, valami váratlan dolog történik, kénytelen vagyok távol lenni egy napig, amikor valami fontos dologra kellene megtanítanom Coopert.

– Nem értelek.

(Képzelődött, vagy az öreg, fáradt szemekben valóban a rémület szikrái villantak fel?) – Arra gondolok, hogy meg lehet-e szakítani a kört? Tisztázzuk ezt. Ha például egy, a fejemre mért váratlan ütés tétlenségre késztet egy ideig, amikor pedig a memoár szerint egészséges vagyok és tevékeny, akkor ez felborítja az egész tervet? Vagy tegyük fel, bizonyos okok miatt én önkényesen nem követem a memoárt. Akkor mi lesz?

– Mit forgatsz a fejedben?

– Nagyon logikus az egész. Egy gondatlan vagy rosszindulatú akcióval megszakíthatom a kört, és akkor mi történik? Szétesik a Halhatatlanság? Úgy látszik. De ha ez így van – tette hozzá Harlan higgadtan –, akkor ezt tudomásomra kell hozni, hogy óvatos legyek, és semmi olyasmit ne tegyek, ami bajt idézhet elő. Bár úgy képzelem, hogy ilyesmibe csak rendkívüli körülmények hajszolhatnának bele.

Twissell nevetett, de a kacaj üresen és hamisan csengett Harlan fülében.

– Ez tisztára akadémikus vita, fiú. Semmi efféle nem következik be, hiszen nem következett be. A bezárult kör nem szakad meg.

– Előfordulhat – kezdte Harlan. – A 482. Századból való lány...

– Biztonságban van – felelte Twissell. Türelmetlenül felpattant. – Vége-hossza nincs az efféle beszélgetéseknek, és elég sok logikai fejtegetést kell végighallgatnom a tervet végrehajtó albizottságban. De még nem mondtam el neked, eredetileg miért is hívattalak, s közben a bioidő egyre telik. Velem jönnél?

Harlan elégedett volt. A helyzet világos, és hatalma kétségtelen. Twissell tudta, hogy Harlan, ha akarja, azt mondja: "Semmi közöm ezentúl Cooperhez." Twissell tudta, hogy Harlan bármely pillanatban szétzúzhatja a Halhatatlanságot, ha felvilágosítja Coopert a memoárral kapcsolatban.

S tudta, hogy Harlan ezt már tegnap is megtehette volna. Twissell úgy gondolta, hogy túltelíti feladatának a fontosságával, de ha a Kalkulátor ezzel akarja ráncba szedni, akkor téved.

Nyíltan megfenyegette Twissellt, arra az esetre, ha Noŷsnak valami baja esnék. És a Főkalkulátor arckifejezése, amikor odavetette, hogy "Biztonságban van", mutatta, hogy tisztában van a veszély nagyságával.

Harlan felállt, és követte Twissellt.

Még sohasem járt abban a szobában, ahová most léptek. Tágas helyiség volt, és néhány közfalat is kiüthettek, hogy megnagyobbítsák. Szűk folyosó vezetett be, amelyet egy energiaernyő zárt le, és nem engedte be őket, amíg egy automata szerkezet aprólékosan végig nem tanulmányozta Twissell arcát.

A szoba legnagyobb részét egy majdnem a mennyezetig érő gömb töltötte meg. Nyitott ajtaján át látni lehetett négy alacsony lépcsőt, mely jól megvilágított emelvényre vezetett.

Hangok hallatszottak belülről, és ahogy Harlan megfigyelte, két láb is megjelent a nyílásban, és lefelé lépdelt. Egy férfi bukkant elő, s mögötte egy másik pár láb tűnt fel. Sennor jött elöl, az Időtanács tagja, mögötte pedig az ebéd egy másik résztvevője.

Twissell szemlátomást nem örült a megjelenésüknek. Hangja azonban fegyelmezetten csengett: – Az albizottság még most is itt van?

– Csak mi ketten – felelte kitérőén Sennor. – Rice és jómagam. Pompás készülék ez. Legalább olyan jól felszerelt, mint egy űrhajó.

A pocakos Rice megrökönyödötten pillantott fel, mint aki hozzászokott, hogy mindig igaza van, s mégis váratlanul a vesztes fél oldalán találja magát. Megsimogatta krumpliorrát, és így szólt: – Sennor az utóbbi időben egyre csak az űrutazáson töpreng.

Sennor tar feje csillogott a fényben.

– Sarkalatos kérdés, Twissell – mondta. – Magának is felteszem. Az űrutazás pozitív vagy negatív tényező a Valóságszámításokban?

– Értelmetlen kérdés – válaszolta ingerülten Twissell. – Az a kérdés, milyen űrutazásról van szó, milyen társadalomban és milyen körülmények között.

– Hogyan! Elvont síkon is lehet beszélni az űrutazásról.

– Csak azt lehet mondani róla, hogy önmagát korlátozó jelenség, kimeríti önmagát, és végül mindig kihal.

– Tehát haszontalan dolog – állapította meg elégedetten Sennor –, és éppen ezért negatív jelenség. Szerintem is.

– Szeretném felhívni a figyelmét, hogy Cooper csakhamar itt lesz – mondta Twissell. – Szükségünk van a teremre.

– Semmi akadálya. – Sennor belekarolt Rice-be, és kifelé indultak. Távozás közben is tanárosan magyarázott: – Kedves Rice, az emberiség szellemi erőfeszítései periodikusan az űrhajózásra összpontosulnak, amely pedig a dolog természetéből adódóan kudarcra van ítélve. Fel is írhatnám magának a mátrixszámokat, de biztos vagyok benne, hogy ez maga előtt is világos. Ha az emberi szellem az űrhajózásra összpontosítja a figyelmét, elhanyagolja a földi dolgok fejlesztését. Most készítek egy beadványt a Tanácshoz, hogy a Valóságváltoztatások során az űrutazási korokat egyszer s mindenkorra iktassák ki.

– Ezt nem lehet ilyen drasztikus módszerekkel elintézni – hallatszott Rice kappanhangja. – Az űrutazás értékes biztonsági szelep egyes civilizációkban.

Vegyük például a 290. Század 54. Valóságát, hogy csak kapásból idézzek. Ott most...

A hangok elhaltak, és Twissell megszólalt: – Furcsa ember ez a Sennor. Kétszer olyan okos, mint a Tanács bármelyik tagja, de minden értékét lerontják gyerekes lelkesedésrohamai.

– Úgy véli, hogy igaza van? – kérdezte Harlan. – Mármint az űrutazással kapcsolatban?

– Kétlem. Egyébként jobban ítélkezhetünk a kérdésben, ha Sennor majd benyújtja említett bizonyítékait. De nem teszi meg. Mielőtt ezt befejezné, majd valami újért lelkesedik, s akkor felhagy a régivel. De nem számít... – Twissell tenyérrel rácsapott a gömbre, úgyhogy az zengve visszhangzóit, aztán kikapta szájából a cigarettát, így szólt: – No, Technikus, kitalálod, mi ez?

Harlan válaszolt: – Túlméretezett kabinnak látszik. Teteje is van...

– Pontosan. Igazad van. Eltaláltad. Gyerünk be.

Harlan követte Twissellt a gömb belsejébe. Elég tágasnak látszott négy vagy öt ember részére, de a belseje teljesen sima volt... A padló sima, s a gömbölyű falat csak két ablak törte meg. Ez volt minden.

– És a műszerek? – érdeklődött Harlan.

– Távirányításúak – mondta Twissell. Megtapogatta a sima falat, és így folytatta: – Dupla falak.

A közötte levő teret önálló Időmező tölti ki. Ezt a szerkezetet nem kötik a kabinaknák, szabadon közlekedhet a Halhatatlanságba az alsó idő végállomásán is túl. Mallansohn memoárjának néhány értékes utalása alapján lehetett megtervezni és megépíteni. Gyere velem.

A műszerfülke a tágas helyiség egyik elkülönített sarkában volt. Harlan belépett, és komoran tekintett a hatalmas ablakrácsokra.

– Hallasz engem, fiú? – kérdezte Twissell.

Harlan megrezzent és körülnézett. Nem vette észre, hogy Twissell nem követi a fülkébe. Önkéntelenül az ablakhoz lépett, Twissell kívülről integetett neki.

– Tökéletesen hallom – mondta Harlan. – Kimenjek?

– Szó se lehet róla. Be vagy zárva.

Harlan az ajtóhoz ugrott, és gyomrát jeges görcs szorította össze. Twissell igazat mondott. Az Időbe is, mi történik itt?!

Twissell megszólalt: – Bizonyára megkönnyebbülsz, ha megtudod, hogy nem vagy többé felelős semmiért, fiú. Aggódtál a felelősséged miatt, különböző kérdéseket kutattál.

Úgy hiszem, tudom, mit akartál. Most már nem rajtad nyugszik a felelősség. Csakis rajtam. Sajnos itt kell tartanunk a műszerfülkében, minthogy Mallansohn memoárjában azt írja, hogy itt voltál, és te kezelted a műszereket. Cooper az ablakon keresztül látni fog, s ez éppen elég. Egyébként megkérnélek, hogy a végső kapcsolást az utasításaim szerint végezd el. De ha úgy érzed, hogy ez is túl nagy felelősség, nyugodj meg, és hagyd ránk. Ha valami oknál fogva képtelen lennél kezelni a kapcsolót, ő majd elvégzi helyetted. Egyébként a rádió-összeköttetést a műszerfülkével megszakítom. Te majd hallasz minket, de nem szólhatsz hozzánk. Éppen ezért nem kell attól tartanod, hogy holmi önkéntelen felkiáltással megszakíthatod a kört.

Harlan tehetetlenül bámult ki az ablakon.

– Cooper pillanatokon belül itt lesz – folytatta Twissell –, és utazása a Primitív Korba két bioóra múlva kezdődik. Utána pedig, fiú, a terv megvalósul, és mindketten szabadok leszünk.

Harlan a feltámadt lidérc uszályában vergődött. Twissell kijátszotta? Mindent azért tett, hogy őt szép csendesen becsalogassa a lezárt műszerfülkébe? Vagy pedig amikor megtudta, hogy Harlan tisztán látja tulajdon fontosságát, ördögi ravaszsággal rögtönözte a jelenetet, és a társalgással lefoglalta, dajkameséivel elaltatta érzelmeit, idevezette, odavezette, amíg az idő meg nem érett arra, hogy bezárja?

És az a gyors és könnyű beleegyezés Noŷs ügyében! Nem esik bántódása, mondta Twissell. Minden jóra fordul.

Hogyan is hihetett ebben! Ha nem akarták bántani a lányt, vagy elfogni, akkor miért állították fel a gátat a kabinaknában a 100 000. Századnál? Már ez is tökéletesen elárulhatta volna Twissell szándékát.

De mivel ő (a bolond!) meg akart mindenről bizonyosodni, hagyta magát, hogy vakon vezessék ezekben az utolsó bioórákban, becsalják és bezárják egy szobába, ahol már nincs rá szükség, még a kapcsolókart sem kell lenyomnia.

Egyetlen ütéssel megfosztották minden ütőkártyájától. Előnye szertefoszlott, Noŷst elvesztette, mindörökre. Nem aggódott amiatt, milyen büntetés vár rá. Noŷs mindörökre elveszett.

Arra nem gondolt, hogy a terv ilyen hamar befejeződik. És valójában ez okozta vereségét.

Tompán hallotta Twissell hangját: – Kikapcsolom a rádió-összeköttetést, fiú.

Harlan egyedül maradt, tehetetlenül, haszontalanul...

13 - Az alsó idő végállomásán

Brinsley Cooper belépett a terembe. Sovány arca kipirult a lelkesedéstől, s szinte fiatalos lett a felső ajkán csüngő tömött Mallansohn-bajusz ellenére.

(Harlan az ablakon át láthatta, és tisztán hallotta a hangját a rádión. "A Mallansohn-bajusz! – gondolta keserűen. – Hát persze!) Cooper Twissell felé fordult.

– Kalkulátor, mostanáig nem engedtek be.

– Jól tették – mondta Twissell. – Ez volt az utasításunk.

– Itt az idő? Útnak indulok?

– Nemsokára.

– És visszajövök? Látom még a Halhatatlanságot?

– Akármilyen peckesen jött be, hangjában csengett valami bizonytalanság.

(A műszerfülkében Harlan elkeseredetten verte ökölbe szorított kezével az acélhálós üvegablakot. Megpróbálta áttörni, csak hogy kikiálthasson: "Állj! Egyezzetek bele a feltételeimbe, mert különben..." De mi haszna?) Cooper körülnézett a teremben, s nem is vette észre, hogy Twissell nem felelt a kérdéseire. Pillantása Harlanra esett, aki a műszerfülke ablakában állt.

Lelkesen odaintett neki.

– Harlan Technikus! Jöjjön ki. Meg akarom szorítani a kezét, mielőtt útnak indulok.

Twissell közbeszólt: – De nem most, fiú, nem most. A műszereket kezeli.

Cooper elcsodálkozott: – Igazán? Tudja, nincs valami jó színben.

– Tájékoztattam a terv igazi lényegéről – válaszolta Twissell. – Attól tartok, ez elég ahhoz, hogy bárki is ideges legyen.

Cooper így válaszolt: – Az Időbe is, igaza van! Én már hetek óta tudom, és még most sem szoktam meg. – Nevetése szinte hisztérikus volt. – Még most se fogta fel ez a kemény koponyám, hogy itt én vagyok a főszereplő. Én... én egy kicsit be is gyulladtam.

– Cseppet sem kárhoztatlak érte.

– Tudja, főként a gyomrom. Ez testem legkevésbé boldog része.

– Igen, ez nagyon természetes dolog, és majd elmúlik – válaszolta Twissell. – Egyébként az indulási időd az Egységes Idők szerint már ki van tűzve, és még egy csomó tájékoztatást kell kapnod. Például még nem is láttad a kabint, amelyen útnak indulsz.

A következő két órában Harlan minden szavukat hallotta, akár látta őket, akár nem. Twissell kissé furcsa, fellengzős modorban oktatgatta Coopert, s Harlan azt is tudta, miért. Éppen azokról a dolgokról tájékoztatta Coopert, miket kell majd megemlítenie a Mallansohn-féle memoárban.

(A kör bezárul. A kör bezárul. És Harlan nem szakíthatja meg, egy végső, sámsoni erőfeszítéssel nem ronthatja szét ezt a templomot, a kör bezárul, a kör bezárul és bezárul.) – A közönséges kabinokat – hallotta Twissell hangját – vagy húzó és toló energiával működtetik egyszerre, ha egyáltalán használhatunk ilyen kifejezést az Időközi Energiával kapcsolatban. Ha X Századból Y Századba irányul az utazás a Halhatatlanságon belül, akkor az indulási és érkezési pont teljes energiát igényel. A mi esetünkben pedig a kabin indulási pontja fel van töltve energiával, de a célponton az energia nulla. Csakis tolni lehet a kabint, húzni nem. Éppen ezért sokkal több energiát használnál fel az indulásnál, mint a közönséges kabinok. Különleges erőátviteli egységeket kellett elhelyezni a kabinaknák mentén, hogy kellő koncentrációban adagolhassuk be a szupernóvából nyert energiát. Ez a különleges kabin, a műszerek, az energiatartalék, mind különleges szerkezetű. Több bioévtized alatt fésültük át az elmúlt Valóságokat a speciális ötvözetek és technológia összegyűjtése érdekében. A 222. Század 13. Valósága volt a kulcsfontosságú. Ott fejlesztették ki az Időágyút, s e nélkül ezt a kabint sem tudtuk volna elkészíteni. A 222. Század 13. Valósága.

Twissell különleges gonddal ejtette ki ezeket a szavakat.

("Jegyezd meg, Cooper! – gondolta Harlan. – Jegyezd meg, a 222. Század 13. Valósága, és írd bele a Mallansohn-memoárba, és akkor a Halhatatlanok tudni fogják, hol keressék, és tudni fogják, mit mondjanak neked, hogy feljegyezhesd a memoárban... A kör bezárul, bezárul....") Twissell folytatta: – A kabint természetesen nem próbáltuk ki az alsó idő végállomásán túl, de a Halhatatlanságon belül már több utazást tettünk vele. Meg vagyunk győződve, hogy kitűnően működik.

– Hát működhet másképp? – kérdezte Cooper. – Vagyis már odaérkeztem, különben Mallansohnnak nem sikerült volna felépítenie a Mezőt, de ő felépítette.

– Pontosan így van – helyeselt Twissell. – Egy jól védett és távoli helyre kerülsz, a ritkán lakott délnyugati részére az Észak-amellikai Egyesült Államoknak...

– Amerikai – javította ki Cooper.

– Akkor legyen amerikai. Ez a Század a 24. lesz, vagy legyünk századnyi pontosságúak, a 23,17. Század. Azt hiszem, nevezhetjük egyszerűen a 2317. évnek. A kabin, mint látod, elég nagy, nagyobb, mint amilyenre szükséged van. Most teleraktuk élelemmel, vízzel, védő és biztonsági felszereléssel. Majd találsz benne utasításokat, ami más számára persze érthetetlen lesz. Jól jegyezd meg már most: első feladatodként meg kell bizonyosodnod róla: az ottani lakosság nem fedez fel, mielőtt fel nem készülsz a fogadásukra. Lesz nálad energiafúró, amellyel könnyedén barlangot tudsz vájni a sziklákban. Gyorsan ki kell rakodnod a kabinból. Mindent úgy helyezünk el, hogy ez könnyen menjen.

("Ismétlés! Ismétlés! – gondolta Harlan. – Bizonyára már sokszor elmondták ezt neki, de még egyszer el kell ismételni, hogy be is kerüljön a memoárba. A kör bezárul, bezárul...") Twissell folytatta: – Tizenöt perc alatt ki kell rakodnod. Utána a kabin automatikusan visszatér a kiindulópontra, s magával hoz minden olyan eszközt, amit abban a Században még nem ismerhetnek. Megkapod ezek listáját. A kabin visszatérése után a magad erejére leszel utalva.

Cooper megkérdezte: – Ilyen gyorsan vissza kell térnie a kabinnak?

– A gyors visszatérés növeli a siker esélyeit – válaszolta Twissell.

("A kabinnak vissza kell térnie tizenöt perc múlva – gondolta Harlan –, mert tizenöt perc múlva visszatért. A kör...") Twissell sietve mondta: – Nem kockáztathatjuk meg, hogy a náluk érvényes fizetési eszközt hamisítsuk. Lesz nálad néhány aranyrög. A részletes utasítás szerint kell megindokolnod eredetét. Az őslakosokhoz hasonló ruhát viselsz, valami olyat, hogy ne légy feltűnő.

– Helyes – felelte Cooper.

– Most még a következőt jegyezd meg. Ne tégy egyetlen elsietett lépést sem. Ha szükséges, várj hetekig. Szellemileg is illeszkedj bele a korba. Harlan Technikus utasításai jó alapul szolgálnak, de nem elegendőek. A 24. Század elvei szerint készített rádióvevőd is lesz, ennek segítségével tájékozódhatsz az ott folyó eseményekről, és ami még fontosabb, tanulmányozhatod annak az időnek a tökéletes kiejtését és hanglejtését. Vedd ezt komolyan. Biztos vagyok benne, hogy Harlan kitűnően beszél angolul, de semmi sem helyettesíti a helyszíni tanulmányokat.

– És ha nem a kijelölt helyszínre érkezem? – kérdezte Cooper. – Például nem a 23,17.-be?

– Persze, ezt ellenőrizd, mégpedig nagyon gondosan. De sikerülni fog. Sikerülni fog.

("Sikerülni fog – gondolta Harlan –, mivel sikerült. A kör...") Cooper arcán nyilván kétkedés suhant át, mert Twissell így folytatta: – A célbiztonságot gondosan kidolgoztuk. Éppen most akartam kifejteni a módszereinket, most rá is térhetünk. Ezáltal Harlan is jobban megérti a műszerek működését.

(Harlan hirtelen elfordult az ablaktól, és a műszerfalra bámult. Az elkeseredés függönyének egyik sarka félrebillent. Mi lenne, ha...) Twissell tovább magyarázgatott Coopernek, mint valami okoskodó tanító, de Harlan csak fél füllel figyelt oda.

Twissell éppen ezt mondta: – Nyilvánvalóan igen nehéz volt megállapítani, hogy milyen messzire küldhetünk vissza valamilyen tárgyat a Primitív Korba, meghatározott energialökéssel. A legegyszerűbb módszer az lett volna, ha ezzel a kabinnal visszaküldünk valakit az alsó időbe, és közben gondosan ellenőrizzük az energiafogyasztást. Ebben az esetben azonban sok időt fecséreltünk volna el, amíg az ember a csillagászati eszközökkel százados pontossággal megállapítja a pontos Századot, vagy megfelelő információt szerez be a rádión keresztül. Ez lassú és veszélyes módszer lett volna, hiszen emberünket az őslakosok könnyen felfedezhették volna, s ez akkor katasztrofális lett volna a tervünk szempontjából. Ehelyett a következőket tettük: egy ismert tömegű radioaktív izotópot küldtünk vissza, a niobium 94-et, amely bétarészecskék kibocsátásával stabil izotóppá bomlik, a molibdeum 94-gyé. A felezési idő majdnem ötszáz Század. A tömeg eredeti sugárintenzitását tudtuk. Ez az intenzitás idővel csökken a jól ismert kinetikus törvény szerint, és ezt természetesen nagy pontossággal lemérhettük. Amikor a kabin eléri rendeltetési helyét a Primitív Korban, az izotópos ampulla kirepül a sziklák közé, és a kabin visszatér a Halhatatlanságba. Abban a biopillanatban, amikor ez a kilövés megtörténik, az ampulla párhuzamosan megjelenik minden eljövendő Időben, persze fokozatosan későbbi állapotban. A kilövés helyén, az 575. Században (a folyamatos Időben és nem a Halhatatlanságban) egy Technikus a kisugárzás alapján megkeresi az ampullát és kiveszi. A sugárzás intenzitását megmérjük. Tudjuk, mennyi ideje hever az ampulla a sziklák között, és kéttizedes pontosságig azt is tudjuk, milyen Századba érkezett a kabin. Több tucat ampullát küldtünk vissza különféle energia-összpontosítással, és így megkaptuk a kalibrációs görbét. Aztán a görbét is ellenőriztük, mégpedig olyan ampullákon, amelyeket nem a Primitív Korba küldtünk vissza, hanem a Halhatatlanság korai Századaiba, ahol lehetséges volt a közvetlen megfigyelés is. Természetesen voltak kudarcaink. Az első ampullák eltűntek, de aztán később beszámítottuk a késői Primitív Kor és az 575. Század közt fennálló lényeges, de nem döntő geológiai különbségeket. Aztán három ampulla soha nem került elő az 575. Századból. Valószínűleg a kilövő szerkezettel történhetett baj, és az ampullák túl mélyre fúródtak a kőzetbe. A kísérleteket akkor hagytuk abba, amikor a sugárzás mértéke olyannyira megnőtt, hogy az őslakosok felfedezhették volna, és kíváncsian kutatták volna, hogyan került annyi radioaktív hulladék abba a körzetbe. De elég kísérletet folytattunk ahhoz, hogy biztosak legyünk: küldhetünk vissza embert is a Primitív Század bármelyik századrészébe. Érti mindezt, Cooper?

– Tökéletesen, Twissell Kalkulátor – válaszolta Cooper. – Láttam a kalibrációs görbét, csak akkor még nem értettem, mi célból készült. Most már minden világos.

Harlan egyre növekvő érdeklődéssel hallgatta az elbeszélést. A századokat jelző skálát bámulta. A fényes skála fémből és porcelánból készült, és finom vonalak osztották századokra, tizedszázadokra és századszázadokra. Az ezüstös fém homályosan csillogott át a porcelán vonalakon, tökéletesen jelezve minden vonást. Közel hajolva Harlan leolvashatta az apró számokat, 17-től 27-ig. A skálamutatót a 23,17. jelzésen rögzítették.

Nem egy időmérőt látott már, és szinte gépiesen lenyomta a vezérlőkart. De az meg sem mozdult. A skálamutató a helyén maradt.

Majdnem felugrott, amikor Twissell hangja hirtelen őt szólította meg: – Harlan Technikus!

Elkiáltotta magát: – Igen, Kalkulátor! – de aztán eszébe jutott, hogy úgysem hallják. Az ablakhoz lépett és bólintott.

Twissell mintha Harlan gondolataiban olvasott volna, így szólt: – Az időmérőt beállítottuk a 23,17-68 célpontra. Nem kell szabályozni. Egyetlen feladatod: a kellő biopillanatban bekapcsolni az energiát. Az időmérő jobb oldalán van egy kronométer. Bólints, ha megtaláltad. Harlan bólintott.

– A kronométer a nullpontra fog visszaérkezni. Mínusz tizenöt másodperckor indítsd meg a sorkapcsolást. Ez nagyon egyszerű. Látod, hogyan gondolom?

Harlan ismét bólintott. Twissell folytatta: – A szinkronitás nem olyan fontos. Bekapcsolhatod a műszert mínusz tizennégy vagy mínusz tizenhárom másodperckor, vagy még mínusz öt másodpercnél is, de a biztonság kedvéért légy szíves, kezdd el mínusz tíz felett. Ha a sorkapcsolás megtörtént, egy szinkronautomata elvégzi a többit, és biztosítja, hogy a végső energialökés pontosan a zéró időben jelentkezzen. Megértetted?

Harlan újra csak bólintott. Többet is megértett, mint amit Twissell mondott. Ha ő nem kapcsolja be a műszereket mínusz tíz másodpercen belül, akkor megteszik nélküle.

Harlan szomorúan gondolta, hogy nincs szükség külső segítségre.

Twissell még hozzátette: – Harminc bioperc van hátra. Cooperrel most elmegyünk, és ellenőrizzük a rakományt.

Elmentek. Az ajtó bezárult mögöttük, és Harlan egyedül maradt a műszerekkel, az Idővel (amely lassan haladt visszafelé, a zéró felé), és már tudta, mit kell tennie.

Hátat fordított az ablaknak. Belenyúlt a zsebébe, és félig előhúzta az idegkorbácsot. Egész idő alatt nála volt. Keze kissé remegett.

Egy korábbi gondolata tért vissza: sámsoni erőfeszítéssel magára rántja a templomot!

Agyán fájdalmasan villant át a gondolat: vajon hány Halhatatlan hallott már Sámsonról? Hányan tudják, hogyan halt meg?

Már csak huszonöt perc volt hátra. Nem tudta biztosan, mennyi időt vesz igénybe a terve. Még abban sem volt bizonyos, hogy sikerülni fog.

De hát volt-e más választása? Nyirkos ujjai közül majdnem kicsúszott az idegkorbács, amikor kiakasztotta a fegyver agyát.

Lázasan és elmerülten tevékenykedett. Tervének az a következménye, hogy esetleg maga is áthalad a nemlétbe, eszébe se jutott, ezért nem is izgatta.

Mínusz egy perckor Harlan már ott állt a műszerfalnál.

Életem utolsó perce? – gondolta szinte kívülről szemlélve önmagát.

A szobából csak a vörös hajszálmutató visszafelé tartó mozgását látta, amely a múló pillanatokat számlálta.

Mínusz harminc másodperc.

Arra gondolt: "Nem fog fájni. Hiszen ez nem halál."

Csak Noŷsra akart gondolni.

Mínusz tizenöt másodperc.

Noŷs!

Harlan bal keze maga felé húzott egy kapcsolókart. Csak semmi sietség.

Mínusz tizenkét másodperc.

Most!

Az automatának most kell bekapcsolnia. A start zérónál következik be. Harlannak egyetlen mozdulatra volt ideje. A sámsoni erőfeszítésre!

Jobb keze megmozdult. Nem nézett a kezére.

Mínusz öt másodperc.

Noŷs!

Jobb keze ismét megmozdult (zéró!) görcsösen. Nem pillantott rá. Ez a nemlét?

Még nem. Még nem a nemlét.

Kibámult az ablakon. Meg se moccant. Az Idő telt, és ő nem érezte a múlását.

A terem üres volt. Az óriási, zárt kabin helyén nem volt semmi. A talapzatul szolgáló fémszerkezet üresen tátongott, erős karjait a levegőbe tárta.

Twissell furcsán eltörpült az üres barlangszerű csarnokban, s mint egy idegesen mozgó tárgy ide-oda szaladgált. Harlan egy pillanatig nézte, majd másfelé tekintett.

Aztán a kabin teljesen nesztelenül visszaérkezett a helyére. A hajszálmutató áthaladása a múltból a jelenbe a levegőnek egyetlen molekuláját sem rezdítette meg.

Twissellt eltakarta a kabin tömege, majd amikor megkerülte, ismét láthatóvá lett. Futott.

Kezének egyetlen mozdulata elég volt ahhoz, hogy működésbe hozza a műszerfülke ajtajának nyitószerkezetét. Berontott, és szinte lírai elragadtatással kiabálta: – Megtörtént! Megtörtént! Bezártuk a kört! – Lélegzetéből nem futotta többre. Harlan nem válaszolt.

Twissell kibámult az ablakon, és tenyerét rátapasztotta az üvegre. Harlan észrevette Twissell reszkető kezén a korával járó májfoltokat, és úgy tetszett, elméje nem elég erős, és nem képes többé különbséget tenni a jelentős és jelentéktelen közt, s a megfigyelt anyagot teljesen véletlen módon szűri meg.

Fáradtan gondolta: "Mit számít ez? Egyáltalán mit számít?"

Twissell megszólalt (Harlan alig hallotta a hangját): – Most már megmondhatom, hogy sokkal jobban aggódtam, mint amennyit bevallottam belőle. Sennor annak idején kijelentette, hogy ez az egész ügy lehetetlen. Azt állította, hogy valami majd közbejön, és nem sikerül... Mi történt?

Felfigyelt Harlan furcsa dünnyögésére.

Harlan a fejét rázta, és tompán odavetette: – Semmi.

Twissell nem firtatta és elfordult. Nem lehetett tudni, Harlanhoz beszéle vagy csak bele a levegőbe. Mintha a sokéves feszültséget vezetné le a szavaival.

– Sennor volt a nagy kételkedő – folytatta. – Vitatkoztunk vele, és próbáltuk meggyőzni. Felvonultattuk a matematikát, és bemutattuk a generációk kutatásának a gyümölcseit, a Halhatatlanságot megelőző bioidők eredményeit. Ő mindezt semmibe vette, és csak az önmagával találkozó ember paradoxonját hajtogatta. Hallottad a fejtegetését múltkor. Ez a vesszőparipája. Tudjuk a jövőnket, mondta Sennor. Én, Twissell, például tudtam, hogy megérem azt az időt, bár elég idős leszek, amíg Cooper megteszi utazását túl az alsó Időhatáron. Ismertem jövőmnek más részletét is, hogy miket kell tennem. Lehetetlen, mondogatta Sennor. A Valóságnak meg kell változnia, hogy korrigálja a tudásunkat, még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy a kör sohasem zárul be, és a Halhatatlanság soha nem jön létre. De hogy miért érvelt így, nem tudom. Talán őszintén hitte, talán csak holmi intellektuális játéknak tartotta, vagy talán csak el akart képeszteni bennünket népszerűtlen véleményével.

Ennek ellenére dolgoztunk a terven, és a memoár egyes részei kezdtek valóra válni. Például megtaláltuk Coopert, abban a Valóságban és abban a Században, ahogyan a memoár mondta. Már ez halomra döntötte Sennor érvelését, de ő nem zavartatta magát. Időközben valami más kezdte érdekelni. És mégis, és mégis! – nevetett halkan Twissell, szemmel láthatóan zavartan, s nem vette észre, hogy cigarettája a körmére ég. – Tudod, soha nem voltam teljesen nyugodt. Valami csakugyan közbejöhet. A Valóság, amelyben a Halhatatlanság létrejött, megváltozhat, hogy elkerülje azt, amit Sennor paradoxonnak nevez. Ha úgy változott volna meg a Valóság, hogy az új Valóságban már nem lett volna Halhatatlanság. Néha éjjel, amikor nem tudtam elaludni, szinte bebeszéltem magamnak, hogy valóban így van, de most mindenen túljutottunk, és kinevetem magamat, micsoda szenilis bolond voltam. Harlan halkan megszólalt: – Sennor Kalkulátornak igaza volt.

Twissell sarkon fordult.

– Micsoda?

– A terv kudarcot vallott. – Harlan agya lassan kitisztult (miért és hogyan, nem tudta). – A kör nem zárult be.

– Mit fecsegsz? – Twissell öreg keze meglepő erővel csattant Harlan vállán. – Beteg vagy, fiú! Az idegeid!

– Nem vagyok beteg. Csak mindent unok. Magát. Magamat. Nem vagyok beteg. Az időmérő. Nézze meg saját maga.

– Az időmérő? – Az időmérő hajszálmutatója a 27. Századon állt, pontosan a jobb oldali határán. – Mi történt? – Az öröm eltűnt az arcáról. Rettegés váltotta fel.

Harlan szakszerűen válaszolt: – Kiolvasztottam a zárószerkezetet, és kiszabadítottam az időkapcsoló kart.

– De hogyan?

– Volt nálam egy idegkorbács. Szétszereltem, s az energiáját, mint valami fáklyát, egyetlen fellobbanásra használtam. Ez maradt belőle. – Egy csomó fémhulladékot a sarokba rúgott.

Twissell még most sem fogta fel: – A 27. Században? Azt mondod, hogy Cooper a 27. Században?...

– Nem tudom, hol van – mondta ernyedten Harlan. – Lenyomtam az időkapcsolót, sokkal lejjebb, az alsó időbe, mint a 24. Század. Nem tudom, meddig.

Nem néztem oda. Aztán visszahúztam. Meg se néztem.

Twissell rábámult, arca elsápadt, betegesen sárga lett, és alsó ajka remegni kezdett.

– Nem tudom, hol van – mondta Harlan. – Beleveszett a Primitív Korba. A kör megszakadt. Azt hittem, minden véget ér, amikor leolvasztottam a kapcsolót. Nullponton. Persze ez szamárság. Még van időnk. A bioidőben elkövetkezik egy pillanat, amikor Cooper ráébred, hogy rossz Századba csöppent, amikor valamit nem úgy fog tenni, ahogyan a memoárban áll, amikor... – nem fejezte be a mondatot, és erőltetett, csikorgó nevetés szakadt fel belőle. – De mit számít ez? Csupán egy kis haladék, amíg Cooper végleg meg nem szakítja a kört. Őt úgysem lehet megállítani. Percek, órák, napok. Mit számít ez? Ha egyszer a haladék lejár, a Halhatatlanság megszűnik. Hallja? Ez lesz a Halhatatlanság halála.

14 - A régi bűn

– Miért tetted? Miért?

Twissell segélykérőén pillantott hol az időmérőre, hol a Technikusra, szeme tükrözte hangja kérdő kétségbeesését.

Harlan felemelte a fejét. Egyetlen szó volt a mondanivalója: – Noŷs!

Twissell megkérdezte: – Az a nő, akit a Halhatatlanságba vittél?

Harlan keserűen mosolygott, és nem válaszolt. .

Twissell így folytatta: – Mi köze van neki ehhez? Az Időbe is, fiú, nem értelek!

– Mit kell itt érteni? – tört ki Harlanból a szomorúság. – Miért tetteti a tudatlanságot? Volt egy asszonyom. Boldog voltam, és ő is boldog volt. Senkinek sem vétettünk. Noŷs nem létezett az új Valóságban. Mit számított volna ez bárkinek is?

Twissell hiába akart közbeszólni. Harlan már kiabált: – De hát a Halhatatlanságnak megvannak a maga törvényei, ugye? Ismerem mindet. Az ilyen kapcsolatokat engedélyezni kell, az ilyen kapcsolatokat ki kell kalkulálni, az ilyen kapcsolatokhoz rang is kell, ezek a kapcsolatok veszélyes dolgok. Milyen jövőt tervezett Noŷsnak, ha ez az ügy lezárul? Jegyet vesz neki egy katasztrófa előtt álló rakétára? Vagy egy kényelmes állást: a bölcs Kalkulátorok közös szeretője lehet? De most már nem fog semmiféle terveket kovácsolni, tudom.

Elkeseredetten fejezte be beszédét, Twissell pedig a videofonhoz sietett. Úgy látszik, a készülék ismét működött.

A Kalkulátor addig kiabált bele, amíg választ nem kapott. Akkor így szólt: – Itt Twissell beszél. A terembe senki nem léphet be. Senki. Senki. Érti?... Akkor ügyeljen erre. Az Időtanács tagjaira is vonatkozik. Elsősorban rájuk vonatkozik. – Visszafordult Harlan felé, és szórakozottan mondta: – Engedelmeskedni fognak, mert én vagyok a Tanács legidősebb tagja, és mert azt hiszik, hogy különc vagyok és félbolond. Mindig engednek nekem, mert azt hiszik, különc vagyok és félbolond. – Egy percig elmélkedő csendbe burkolózott. Aztán megkérdezte: – Te is azt gondolod, hogy bolond vagyok? – Arcát most Harlan egy ráncos majoméhoz tudta csak hasonlítani.

Harlan arra gondolt: "Az Időbe is, ez az ember őrült! Agyára ment a megrázkódtatás."

Önkéntelenül hátralépett, mintha egyszerre azt vette volna észre, hogy valami őrülttel zárták össze. Aztán feleszmélt. Még ha bolond is ez az ember, gyenge és öreg, s a bolondsága is hamar véget ér.

Hamar? Miért nem azonnal? Mi késlelteti a Halhatatlanság végét?

Twissell megszólalt halk, hízelgő hangon (most nem volt cigaretta az ujjai között, nem is nyúlt érte): – Nem válaszoltál. Te is azt gondolod, hogy bolond vagyok? Feltételezem, hogy azt gondolod. Bolond, akivel nem érdemes szóba állni. Ha barátodnak tartottál volna, nem pedig bogaras, szeszélyes és beszámíthatatlan öregembernek, akkor nyíltan beszéltél volna a kétségeidről. És akkor nem tetted volna ezt.

Harlan elkomorodott. Ez az ember azt hiszi, hogy ő, Harlan a bolond. Igen, azt hiszi.

Bosszúsan mondta: – Helyesen jártam el. Teljesen eszemen vagyok.

– Mondtam neked, hogy a lány biztonságban van, emlékszel?

– És én voltam olyan bolond, hogy el is hittem, de csak egy kis időre. Bolond voltam, amikor azt hittem, hogy a Tanács igazságosan bánik egy Technikussal.

– Ki mondta, hogy a Tanács tudott erről?

– Finge mindent tudott, és jelentést is tett róla a Tanácsnak.

– Ezt honnan veszed?

– Kiszedtem Finge-ből az idegkorbács segítségével. A korbács eltüntette a rangkülönbségeket.

– Ugyanez a korbács, amelyikkel ezt csináltad? – Twissell az időmérőre mutatott, amelynek a tárcsáján szinte fintorogtak a megolvadt fémcseppek.

– Igen.

– Ügyes kis korbács. – Aztán éles hangon hozzátette: – Tudod, miért vitte a Tanács elé, és miért nem intézte el saját maga?

– Mert gyűlölt engem, és biztosra akart menni, hogy elveszítsem a rangomat. Meg akarta kaparintani Noŷst.

Twissell felkiáltott: – Milyen naiv vagy! Ha kellett volna neki a lány, könnyen megszerezhette volna az engedélyt. Egy Technikus nem jelentett volna számára akadályt. Az az ember engem gyűlölt, fiú. (Még most se gyújtott rá. Furcsán festett cigaretta nélkül, és amikor dohányfoltos ujjával a mellére bökött, az ujjait szemérmetlenül meztelennek látta.) – Önt?

– Fiú, még nem ismered az Időtanács körül folyó politikai harcokat. Nem minden Kalkulátort jelölnek a Tanács tagjai közé. Finge vágyott a kinevezésre.

Nagyon becsvágyó, és rettenetesen be akart kerülni. Én megakadályoztam, mert érzelmileg labilisnak tartom. Az Időbe is, soha nem hittem volna, mennyire igazam van... Figyelj ide, fiú! Ő tudta, hogy te az én védencem vagy. Tanúja volt annak, hogy a megfigyelői munkáról átvittelek a kiváltságos Technikusok közé. Látta, hogy állandóan velem dolgozol. Hogy üthetne ki a nyeregből, és ingathatná meg legjobban a befolyásomat? Ha kedves Technikusomra rábizonyítja, hogy olyan szörnyű bűnt követett el a Halhatatlanság ellen, ami rám is rossz fényt vet. Ha kikényszeríthette volna az Időtanácstól a nyugalomba vonulásomat, mit gondolsz, ki lett volna az utódom?

Üres kezét az ajkához emelte, de amikor semmi sem történt, tanácstalanul nézett át az ujjai között.

"Nem olyan nyugodt, mint amilyennek tetteti magát – gondolta Harlan. – Nem is lehet nyugodt. De miért mondja el ezt a szamárságot, most, amikor a Halhatatlanság úgyis véget ér?

De miért nem ér véget már a Halhatatlanság? Most rögtön?" – sajdult bele a gondolat.

Twissell így szólt: – Amikor a múltkor Finge-hez engedtelek, félig-meddig sejtettem a veszélyt. De Mallansohn azt írja a memoárban, hogy nem voltál jelen az utolsó hónapban, és nem találtam semmi más természetes okot a távollétedre. Szerencsénkre Finge nem volt formában.

– Hogyhogy? – kérdezte fáradtan Harlan. Valójában nem nagyon figyelt oda, de könnyebb volt részt vennie a társalgásban, mint nem meghallani Twissell szavait.

Twissell azt mondta: – Finge azt a címet adta jelentésének: Andrew Harlan Technikus méltatlan viselkedése. Megjátszotta a hithű Halhatatlant, aki hűvös, részrehajlás nélküli és megingathatatlan. A Tanácsra bízta, hogy dühöngjön, és engem széttépjen. A szerencsétlen nem sejtette igazi jelentőségedet. Nem gondolt arra, hogy minden rád vonatkozó jelentést azonnal én kapok meg, ha az ügy különleges fontosságáról előre nem értesül a Tanács.

– Ezt nekem soha nem mondta el.

– Hogy tehettem volna? Féltem bármit is tenni, ami megzavarhatott volna a terv végrehajtásában. Megadtam neked minden lehetőséget, hogy a problémáiddal hozzám fordulj.

Minden lehetőséget? Harlan hitetlenkedve fintorgott, de aztán eszébe jutott Twissell fáradt arca a videofonon, amikor azt kérdezte, nem akar-e mondani neki valamit. Ez tegnap történt. Csak tegnap.

Harlan megrázta a fejét, de nem mert ránézni Twissellre.

Twissell meggyőző hangon folytatta: – Rögtön tudtam, hogy Finge szándékosan kerget bele abba a bizonyos... elhamarkodott lépésbe.

Harlan felkapta a fejét.

– Tudta?

– Meglepődsz? Tudtam, hogy Finge ki akarja törni a nyakamat. Már régóta ismerem. Vénember vagyok én, fiú. Ismerem ezeket a dolgokat. De nem egy mód van rá, hogy a gyanús Kalkulátort ellenőrizzük.

Vannak olyan védőműszerek, amelyeket kivontunk az Időből, de azért még nem tettük múzeumba. Néhányat csak a Tanács tagjai ismernek.

Harlan keserűen gondolt a 100 000. Századnál tapasztalt időgátra.

– A jelentésből, meg amit ettől függetlenül megtudtam, nem volt nehéz következtetni, mi történhetett.

Harlan váratlanul megkérdezte: – Finge gyanakodott, hogy ön kémkedik utána?

– Bizonyára. Nem lennék meglepve.

Harlan visszaemlékezett az első napokra, amelyeket Finge-dzsel töltött, és amikor Twissell először mutatta ki rendkívüli érdeklődését a fiatal Megfigyelő iránt. Finge semmit sem tudott a Mallansohn-tervről, de Twissell érdeklődése felkeltette a figyelmét. "Találkozott már valaha Twissell Főkalkulátorral?" – kérdezte egyszer tőle, s visszagondolva szinte hallotta Finge éles, nyugtalan hangját. Finge már akkor élt a gyanúperrel, hogy ő Twissell embere. Ellenségeskedése és gyűlölete még abból az időből származhat. Twissell tovább beszélt: – Ha akkor hozzám fordulsz...

– Önhöz? – vágott közbe Harlan. – És az Időtanács?

– Az egész Tanácsban csak én tudtam róla.

– Soha nem árulta el nekik? – próbált gúnyolódni Harlan.

– Soha.

Harlan úgy érezte, kiveri a hideg veríték. Szinte fulladozott. Hát már soha nem lesz vége ennek a lázálomnak? Ostoba, értelmetlen locsogás! De mi végett? Miért?

Miért nem ér már véget a Halhatatlanság? Miért nem keríti őket hatalmába a nemlét mocsoktalan békéje? Az Időbe is, talán valahol hibát követett el?

Twissell megkérdezte: – Nem hiszel nekem?

Harlan felcsattant: – Miért kellene hinnem? Az egész Tanács megbámult ma délben, vagy nem? Az ebédnél. Miért tették volna, ha nem tudnak a jelentésről? Jöttek, és megbámulták azt a félnótás fickót, aki megszegte a Halhatatlanság törvényeit, de akit még egy napig nem szabad bántani. Még egy nap, és a terv megvalósul. Jöttek, és kárörvendően várták a holnapot.

– Fiú, semmi ilyesmiről nem volt szó. Csak azért akartak látni, mert ők is emberek. A Tanács tagjai is emberek. Nem lehettek jelen a kabin indulásánál, hiszen nem említi őket a Mallansohn-memoár. Nem beszélhettek Cooperrel, mert a memoár erről sem beszél. Igen, csak kíváncsiak voltak, az Időbe is, fiú, nem hiszed, hogy kíváncsiak lehettek? Olyan közel mehettek hozzád, amilyen közel csak akartak, így hát meg is tették és megbámultak.

– Nem hiszek önnek.

– Pedig ez az igazság.

– Ez? És ebéd közben Sennor arról az emberről beszélt, aki találkozik önmagával. Nyilvánvalóan tudott az illegális kirándulásaimról a 482. Századba, és hogy majdnem találkoztam önmagammal. Csak így ingerelt, és ilyen agyafúrtan szórakozott a káromra.

Twissell elcsodálkozott: – Sennor? Sennor miatt aggódsz? Tudod, milyen szánalmas figura? A 803. Század az időotthona, azon kevés századok egyike, amelyben az emberi testet szándékosan eltorzítják a Század szépségideáljának megfelelően. Még kamaszkorában irtották ki a szőrzetét. Tudod, hogyan hat ez az emberre? Bizonyára tudod. A torzság elhatárolja elődeitől és utódaitól.

A 803. Századból csak keveseket választunk be magunk közé, éppen mert ennyire különböznek tőlünk, Halhatatlanoktól. Kockázatos közülük választani.

Sennor az egyetlen, aki valaha is bekerült a Tanácsba. Nem vetted észre, hogyan hat ez rá? Bizonyára tudod, mi a bizonytalanság. Gondoltál már arra valaha, hogy a Tanács egyik tagja nem érezheti magát biztonságban? Sennornak nemegyszer végig kellett hallgatnia a vitákat, hogy kiiktassuk-e a Valóságból azokat a tulajdonságokat, amelyek oly kirívóvá teszik őt is. És ha ezt végrehajtjuk, akkor az egész nemzedékében ő lesz talán az egyetlen, aki ilyen torz marad.

Egy napon ez is bekövetkezik. A filozófiába menekül, a beszélgetésekben erőszakos, és folytonosan népszerűtlen, el nem ismert nézeteket hangoztat. Jó példa erre kedvenc témája, az ember, aki találkozik önmagával. Már említettem, hogy nemegyszer a terv kudarcát is megjósolta, és minket, a Tanács tagjait akart bosszantani vele, nem téged. A témának nem volt semmi köze hozzád. Semmi!

Twissell belemelegedett a beszédbe. Indulatos szónoklatában úgy látszott, elfelejtkezett arról, hogy hol vannak, és a rájuk váró katasztrófáról, mert ismét visszaváltozott a Harlan számára oly ismerős, szapora taglejtésű, nyugtalan kis gnómmá. Még egy cigarettát is előhalászott a zsebéből, de mégsem gyújtott rá, szétmorzsolta.

De hirtelen megállt, megfordult, és Harlanra meredt, mintha csak most értette volna meg Harlan előbbi szavait.

– Hogyhogy majdnem találkoztál önmagaddal?

Harlan röviden előadta a kalandját, aztán megkérdezte: – Nem tudott erről?

– Nem.

Néhány pillanatig hallgattak, és a csendet a lázas Harlan szinte enyhülésként fogadta.

– Hát csak erről van szó? És ha találkoztál volna önmagáddal? – kérdezte Twissell.

– De nem találkoztam.

Twissell rá sem hederített: – Véletlen változatok mindig előfordulnak. Ha végtelen sok Valóság létezik, akkor nincs helye a determinizmusnak. Tegyük fel, hogy a Mallansohn-féle Valóságban, az előző körben...

– A körök örökké ismétlődnek? – kérdezte csodálkozva Harlan. Úgy látszik, még tudott csodálkozni.

– Azt gondoltad, hogy csak kétszer zárul be a kör? Azt hitted, a kettő valami mágikus szám? A véges bioidőben végtelen sok kör elfér. Mint ahogy a ceruzával végtelen sokszor körülrajzolhatsz egy kört, de mégis véges területet kerítesz be. Az előző körben nem találkoztál önmagaddal. A mostaniban a dolgok statisztikai bizonytalansága miatt lehetővé vált, hogy találkozz önmagáddal. A Valóságot meg kell változtatni, hogy ilyen találkozások ne fordulhassanak elő, és az új Valóságban Coopert nem a 24. Századba küldöd vissza, hanem...

Harlan felkiáltott: – Mire jó ez a fecsegés? Mit akar tőlem? Most már mindennek vége. Mindennek. Hagyjon magamra. Hagyjon magamra!

– Azt akarom, hogy te is megértsd, hibáztál. Azt akarom, hogy ébredj rá, mennyire helytelenül cselekedtél.

– Igazam volt. És ha hibáztam is! Már mindennek vége.

– Nincs vége. Csak egy kicsit figyelj ide. – Twissell mézesmázosan, aggodalmas udvariassággal beszélt, szinte duruzsolt. – Megkapod a lányt. Ezt megígértem. Nem esik semmi bántódása. Neked sem. Ezt ígérem. Személyesen garantálom.

Harlan tágra nyitott szemmel bámult rá.

– De hát már elkéstünk. Mi haszna van ennek?

– Nem késtünk el. A dolgok nem kijavíthatatlanok. A segítségeddel sikerülhet. Segítened kell. Be kell látnod, hogy hibáztál. Éppen ezt magyarázom. Csak akarnod kell, hogy meg nem történtté tedd, amit tettél.

Harlan megnyalta kicserepesedett ajkát kiszáradt nyelvével, és arra gondolt: ez az ember csakugyan megőrült. Az agya képtelen felfogni az igazságot... vagy talán a Tanács még tud valami mást is?

Tudnak-e valamit? Tudnak-e valamit? Megmásíthatják a Változtatás ítéletét? Megállíthatják az Időt, vagy visszafordíthatják?

– Bezárt a műszerfülkébe – állapította meg. – Lefegyverzett, amíg a terv meg nem valósul.

– Attól féltél, hogy valamit elronthatsz, hogy képtelen leszel végigcsinálni.

– Fenyegetésnek szántam, amit mondtam.

– Szó szerint értettem. Bocsáss meg. Segítened kell.

"Helyben vagyunk – gondolta Harlan. – A segítségemre van szükség. Őrült ez az ember? Vagy talán én bolondultam meg? Vagy van valami logika az őrületben is? Egyáltalán van értelem valamiben is?"

A Tanácsnak szüksége van az ő segítségére. E segítség érdekében mindent megígérnek neki. Noŷst. A Kalkulátorságot. Mi mindent meg nem ígérnek! És amikor segített rajtuk, mit kapott? Másodszor nem teszik lóvá.

– Nem! – mondta.

– Megkapod Noŷst.

– Azt akarja mondani, hogy a Tanács megszegi a Halhatatlanság törvényeit, ha a veszély elmúlt? Nem hiszek ebben. – "Hogyan múlhat el a veszély – kérdezte elméjének egy része. – Mire jó mindez?"

– A Tanács soha nem tudja meg.

– Ön fogja megszegni a törvényeket? Ön, az eszményi Halhatatlan? Ha a veszély elmúlik, ön is engedelmeskedik a törvénynek. Nem is tehet másként.

Twissell arcán vörös foltok gyulladtak ki. Az öreg arcáról eltűnt minden bölcsesség és erő. Csak valami furcsa bánat maradt.

– Én megtartom a szavamat, és megszegem a törvényt – mondta Twissell –, mégpedig olyan okból, amit nem is sejtesz. Nem tudom, mennyi idő múlva szűnik meg a Halhatatlanság. Talán órák, talán hónapok kérdése. De olyan sokáig reménykedtem, hogy észre téríthetlek, hogy még egy kis időt rászánok. Meghallgatsz? Kérlek.

Harlan habozott. Aztán, mint aki biztosan tudja, hogy úgyis minden mindegy, fáradtan mondta: – Beszéljen.

– Én is hallottam – kezdte Twissell –, hogy öregen születtem, hogy a bölcsességem a Kibernetikus Agyé, és amikor alszom, a pizsamám titkos zsebében van a kézi analizátorom, hogy az agyam páros kapcsolású végtelen mikrorelésorozat, és a vérem minden sejtje kalkulációs olajban úszó mikroszkopikus tér-idő lyukkártya.

Ezeket a históriákat mind hallottam, és úgy vélem, hogy kicsit büszke is lehetek rájuk. Talán én is hiszek bennük, Bolondos dolog egy öreg embertől, de az életet elviselhetőbbé teszi.

Meglep? Hogy elviselhetőbbé szeretném tenni az életemet? Én, Twissell Főkalkulátor, az Időtanács elnökségének a tagja?

Talán ezért dohányzom. Gondoltál már erre? Ennek is megvan az oka, tudod. A Halhatatlanság általában nem dohányzó társadalom, akárcsak az Idő társadalmainak a többsége. Jól meggondoltam, hidd el. Néha megfordul a fejemben, hogy ez lázadás a Halhatatlanság ellen. Valami kudarcot vallott nagyobb lázadás pótléka...

Nem, nem, nincs semmi bajom. Egy-két könnycsepp nem árt, és ez nem színlelés, hidd el. Csak hát már régen nem töprengtem ezen. Nem valami kellemes dolog ez.

Éppen úgy, mint nálad, természetesen nő volt a dologban. Ez nem véletlen. Majdnem elkerülhetetlen, ha jól meggondolod. Egy Halhatatlan, akinek a normális családi élet természetes örömeiről le kell mondania egy marék lyukkártyáért, hajlamos az efféle törvénysértésre. A Halhatatlanságnak ezért kell megtennie a szükséges elővigyázatossági rendszabályokat. És nyilvánvaló, hogy a Halhatatlanok előbb vagy utóbb éppen ezért hágják át egyszer-egyszer oly zseniális ügyességgel a rendszabályokat.

Emlékszem az asszonyra. Talán ostoba dolog ez részemről. Semmi másra nem emlékszem abból a bioidőből. Régi munkatársaim már csak nevek a jelentésekben: a Változtatások, amelyeket felülvizsgáltam – egy kivételével – már csak a Kibernetikus Agy memóriarekeszeiben nyugvó epizódok. De őrá emlékszem, méghozzá jól. Te talán megértesz engem.

A kapcsolatot évekig kérvényeztem, és amikor elnyertem a segédkalkulátori címet, őt osztották ki nekem. Ugyanennek az 575. Századnak a lánya volt. Az engedélyezés előtt természetesen nem láttam. Művelt és bájos volt. Nem gyönyörű, nem is csinos, de amikor fiatal voltam (igen, voltam én is fiatal, ne higgy a legendáknak), engem se lehetett szépnek mondani. Jól illettünk egymáshoz, és ha Halandó vagyok, büszke lettem volna, ha ő lehet a feleségem.

Ezt meg is mondtam neki nemegyszer. Azt hiszem, hízelgett neki. De én tudom, hogy ez volt az igazság. Nem minden Halhatatlan ilyen szerencsés, akinek a Kalkuláció osztja ki az asszonyát.

Természetesen abban a Valóságban neki fiatalon meg kellett halnia, és egyik hasonmását se lehetett megszerezni. Először belenyugodtam a dologba. Voltaképpen rövid élete tette lehetővé, hogy velem élhet, s ugyanakkor nem hat károsan a Valóságra.

Most már szégyellem, hogy akkor örültem is neki, amiért nem él sokáig. De ez csak kezdetben volt így. Csak kezdetben.

Olyan gyakran meglátogattam, ahogyan a tér-idő engedély csak lehetővé tette. Minden percet kihasználtam, nem ettem, nem aludtam, ha kellett, és a munkámat is szégyentelenül elhanyagoltam. Kedvessége túlszárnyalta minden várakozásomat: beleszerettem. Nagyon kevés tapasztalatom van e téren, és az ilyesmit igen bizonytalan dolog megérteni az Időben végzett Megfigyelés alapján. Megítélésem szerint mindenesetre szerelmes voltam.

Az érzelmi és fizikai szükséglet kielégítéséből valami egészen más lett. És elkerülhetetlen halálát akkor már nem kényelmes megoldásnak tekintettem, hanem ránk váró szerencsétlenségnek. Megcsináltam a lány Sorstervét. Nem mentem a Sorstervező részleghez. Én magam készítettem el. Ne is csodálkozz ezen. Szabálysértést követtem el, de ez még semmi ahhoz, amit később tettem.

Igen, én Laban Twissell, Főkalkulátor.

Háromszor jött és múlt el a bioideje, hogy csekély beavatkozással megváltoztathattam volna a lány személyes Valóságát. Természetesen tudtam, hogy a Tanács semmiféle magánjellegű Változtatást nem hagyott volna jóvá. És mégis úgy éreztem, hogy én magam személy szerint leszek felelős a haláláért. Ez az érzés indokolta későbbi tetteimet.

Teherbe esett. Semmit sem tettem, pedig tehettem volna. Én dolgoztam ki a Sorstervét, én módosítottam, hogy a velem való kapcsolata is benne legyen, s tudtam, hogy a terhességének nagy a valószínűsége. Tudod, vagy nem, a Halandó nők minden elővigyázatosság ellenére is teherbe eshetnek a Halhatatlanoktól. Előfordulhat. Minthogy azonban a Halhatatlanoknak nem engedélyeznek gyereket, az ilyen terhességeket fájdalommentesen és biztonságosan megszakítják. Sokféle módszer van erre.

A Sorsterv jelezte, hogy még a szülés előtt meghal, így hát semmiféle elővigyázatossági rendszabályt nem alkalmaztam. A lány örült a terhességének, s azt akartam, hogy örüljön, így aztán csak tétlenül néztem, és próbáltam mosolyogni, amikor lelkendezve újságolta, már mozog a magzat.

És akkor valami történt. Koraszülés...

Nem csodálkozom, hogy így nézel rám. Gyerekem volt. Valóságos gyerek, az enyém. Nem találsz még egy Halhatatlant, aki elmondhatja ezt magáról. Ez már több mint szabálysértés. Főbenjáró bűn... de ez még mind semmi.

Nem számítottam erre. A szülésben és a vele kapcsolatos problémákban igen járatlan voltam.

Rémülten néztem meg ismét a Sorstervet, és megtaláltam benne az élő gyereket, egy kis valószínűségi alternatívában, ami elkerülte a figyelmemet. Gyakorlott Sorstervező nem siklott volna át rajta, s azzal okoztam a bajt, hogy túlbecsültem a képességeimet.

De mitévő legyek most?

Nem ölhettem meg a gyereket. Az anyának még két hete volt hátra. Hadd maradjon vele a gyerek addig, döntöttem. Két hét boldogságot kérni, nem égbekiáltó bűn.

Az anya meghalt, mint ahogyan előre tudtam, s úgy, ahogyan előre tudtam. Ott ültem, amíg csak a tér-idő engedély szerint tehettem, s azon bánkódtam, hogy már egy éve tétlenül vártam a halálát. S aztán a karomban tartottam a fiunkat... Igen, életben hagytam! Miért förmedsz rám? Te ítélsz el?

Nem tudhatod, milyen érzés a karodban tartani saját életednek egy parányi atomját. Lehet, hogy az agyam Kibernetikus Agy, és az ereimben tér-idő engedélyek oldata kering, de ismerem ezt az érzést.

Életben hagytam. Elkövettem ezt a bűnt is. Elhelyeztem egy nevelőintézetben, és ha csak tehettem, meglátogattam (a bioidővel egyeztetett időközökben), hogy rendezzem fizetési kötelezettségeimet, és ellenőrizzem a fiú növekedését.

Két év telt el így. Rendszeresen ellenőriztem a fiú Sorstervét (most már hozzászoktam, hogy megszegem ezt a tilalmat), és nagyon örültem, hogy semmi nem mutatott káros hatást az akkori Valóságra 0,0001 valószínűségi határ felett. A gyerek megtanult járni, és gügyögött is már néhány szót. De senki sem tanította arra, hogy apának nevezzen engem. Nem tudom, mi volt a nevelőintézetek Halandóinak az elképzelése velem kapcsolatban. Elfogadták a pénzt, de nem szóltak egy szót sem.

Aztán két év múltán az Időtanács elé került egy Változtatás terve, amely az 575. Század egy részét is érintette. Akkoriban léptettek elő Segédkalkulátorrá, s rám bízták a Változtatást. Ez volt az első önálló feladatom.

Büszke voltam persze, de aggódtam is. A fiam betolakodó volt ebben a Valóságban. Nem várhattam, hogy az új Valóságban hasonmásai lesznek. A nemlétbe való átmenetele elszomorított.

Kidolgoztam a Változtatást, és még büszke is voltam hibátlan munkámra. Ez volt az első. De engedtem a kísértésnek. Mégpedig könnyen, mivel már nagyon kitanultam.

Tapasztalt bűnöző lettem, megrögzött gonosztevő. Új Sorstervet készítettem a fiamnak az új Valóságban, s előre tudtam, mit találok.

Az evés, alvás nélkül huszonnégy órára bezárkóztam az irodámba, küszködtem a kész Sorstervvel, elkeseredett erőfeszítéssel próbáltam benne hibát találni. Hibátlan volt.

Másnap nem mutattam be a megoldást, s a megközelítés durva módszereivel kidolgoztam egy tér-idő engedélyt (ennek a Valóságnak mégsem kellett túl sokáig tartania), és beléptem az Időbe, jóval harminc évvel fiam születése után.

Harmincnégy éves volt, éppen olyan idős, mint én. Mint távoli rokon mutatkoztam be neki, felhasználtam azt a körülményt, hogy jól ismertem anyja családját. Semmit sem tudott az apjáról, nem is emlékezett azokra az alkalmakra, amikor gyerekkorában meglátogattam.

Repülőgépmérnök volt. Az 575. Század a légi utazás egy féltucatnyi módját próbálta ki (mint a jelenlegi Valóság is), s a fiam boldog, sikeres tagja volt a társadalomnak. Szerelmi házasságot kötött, de nem akartak gyereket. A lány nem is ment volna férjhez abban a Valóságban, ahol a fiam nem létezett. Ezt kezdettől fogva tudtam. Tudtam, hogy ennek nem lesz semmi káros hatása a Valóságra. Máskülönben nem vettem volna a szívemre, hogy életben hagyom a fiamat. Ennyire mégsem vagyok elvetemült.

Egy napot töltöttem vele. Tartózkodóan beszélgettem, udvariasan mosolyogtam, és hűvösen elbúcsúztam, amikor a tér-idő engedélyem előírta. De közben állandóan figyeltem, magamba szívtam minden mozdulatát, megteltem velük, s megpróbáltam legalább egy napig kívül élni a Valóságon, amely egy nap múlva (a bioidő szerint) már nem létezett.

Hogy szerettem volna meglátogatni a feleségemet is az Időnek abban a kis szakaszában, amikor még élt, de minden rendelkezésemre álló másodpercet elhasználtam. Még észrevétlenül sem merészeltem belépni az Időbe, hogy egy pillantást vessek rá.

Visszatértem a Halhatatlanságba, s egy szörnyű éjszakán át viaskodtam hiába az ellen, aminek be kellett következnie. Másnap reggel benyújtottam a kalkulációmat a változtatási javaslatommal együtt.

Twissell suttogóra fogta a hangját, s most elhallgatott. Görnyedten ült, tekintetét a padlóra szegezte, s ujjai lassan egymásba fonódtak, majd szétnyíltak a görcsös szorításból.

Harlan hiába várta az öregember következő mondatát. Megköszörülte a torkát. Azon kapta magát, hogy sajnálja ezt az embert, sajnálja a sok elkövetett bűne ellenére. Megszólalt: – Ez minden?

Twissell suttogva felelte: – Nem, a legrosszabb... a legrosszabb... a fiamnak volt hasonmása. Az új Valóságban létezett, négyéves kora óta béna az alsó teste. Negyvenkét éve ágyban fekvő beteg, olyan körülmények között, amelyek nem tették lehetővé, hogy a 900. Század idegregeneráló eljárását alkalmazzam, sőt még véget sem tudtam vetni az életének, hogy ne szenvedjen tovább. Ez az új Valóság még most is létezik. A fiam is ott él, a Század megfelelő pontján. És ezt nekem köszönheti.

Én és a Kibernetikus Agy találtuk ki neki ezt az új életet, és az én parancsszavamra hajtották végre a Változtatást. Rengeteg bűnt követtem el az ő érdekében és az anyjáért, de úgy érzem, hogy ez az utolsó tettem, bár tökéletes összhangban volt a Halhatatlanságnak tett eskümmel, a legnagyobb bűnöm, ez maga a bűn.

Erre nem lehetett mit mondani, és Harlan hallgatott.

– Most már érted – folytatta Twissell –, miért vettem úgy a szívemre a történetedet, és miért nem bánom, ha megtartod a leányt. Nem sértené a Halhatatlanságot, s bizonyos értelemben vezeklés lesz a bűnömért.

Harlan most már hitt neki. Gondolt egy nagyot, és hitt Twissellnek.

Térdre borult, ökölbe szorított kezét a halántékához emelte. Előrehajtotta fejét, s lassan ingatta, mintha vad elkeseredés járná át.

Elutasította a Halhatatlanságot, és elveszítette Noŷst, pedig sámsoni erőfeszítése nélkül is megmenthette volna az egyiket, és megtarthatta volna a másikat.

15 - Kutatás a Primitív Korban

Twissell megrázta Harlan vállát. Az öregember sürgetően szólongatta: – Harlan! Harlan! Az Időbe is, ember!

Harlan lassan emelkedett ki a kétségbeesésből.

– Most mit kell tennünk?

– Mindenesetre nem ezt. Nem kell kétségbeesni. Először is figyelj rám. Próbáld meg, és ne technikusi szemmel nézd a Halhatatlanságot, hanem mintha Kalkulátor volnál, így sokkal összetettebb a kép. Ha valamit megváltoztatsz az Időben, és Valóságot változtatsz, a Változás nyomban bekövetkezhet. Miért?

Harlan bágyadtan válaszolt: – Mert a módosítás elkerülhetetlenné tette a Változtatást?

– Vajon valóban így van? Visszamehetsz, és megsemmisítheted a módosítást, vagy nem?

– Lehet. Bár én sohasem tettem. Nem is hallottam, hogy valaki megtette volna.

– Igaz. Általában nincs is szándékunkban megsemmisíteni a módosítást, tehát minden lezajlik a terv szerint. De itt valami másról van szó. Egy akaratlan módosításról. Coopert rossz Századba küldted vissza, és én most nagyon szeretném megsemmisíteni ezt a módosítást, és visszahozni ide Coopert.

– Az Időbe is, hogyan?

– Még nem tudom, de kell lennie valami lehetőségnek. Ha nem volna, akkor a módosítás visszafordíthatatlan lenne, s a Változtatás nyomban bekövetkezne. De a Változtatás még most se zajlott le. Még most is a Mallansohn-féle memoár Valóságában élünk. Ez azt jelenti, hogy a módosítást meg lehet és meg is fogjuk semmisíteni.

– Hogyan? – Harlan úgy érezte, hogy a lázálom ismét elkapja, és megpörgeti, még sötétebben, még fenyegetőbben.

– Lennie kell valami módszernek, hogy ismét bezárjuk a kört az Időben, és képességeinket tekintve nagy a valószínűsége annak, hogy megtaláljuk. Bármely pillanatban, ha te vagy én hibásan döntünk, vagy a kör bezárásának a valószínűsége a kritikus tömeg alá esik, eltűnik a Halhatatlanság. Érted?

Harlan nem nagyon értette. De nem is nagyon igyekezett megérteni. Lassan feltápászkodott, és a székhez botorkált.

– Gondolja, hogy vissza tudjuk hozni Coopert?

– És aztán a helyes Századba küldjük, igen. Kapd el abban a pillanatban, amikor kilép a kabinból, és akkor még eljuthat a helyére, a 24. Századba, alig néhány bioóra, legfeljebb egy bionap alatt. Természetesen ez is módosítás lenne, de kétségtelenül nem olyan nagy. A Valóság meginog, fiú, de nem dől össze.

– De hogyan találjuk meg Coopert?

– Tudjuk, hogy van rá mód, mert különben a Halhatatlanság már nem létezne. S hogy mi a módja... hát ezért van rád szükségem, ezért nyertelek meg. Szakértője vagy a Primitív Kornak. Szerinted mit kell tenni?

– Nem tudom – nyögött fel Harlan.

– De tudod – állította Twissell.

Az öregember hangjából hirtelen eltűnt minden öregség és fáradtság. Szemében ott csillogott a csata tüze, és cigarettáját lándzsaként tartotta. Még Harlan eltompult érzékei is észlelték, hogy Twissell örül, mert sikerült csatába vinnie.

– Próbáljuk összeállítani az események menetét – mondta Twissell. – Itt az emelőkar. Ott állsz mellette, várod a jelzést. Megkapod. Elindítod a sorkapcsolást, és ugyanabban a pillanatban lenyomod az energiakart az alsó időbe. Milyen mélyre?

– Nem tudom, mondtam már. Nem tudom.

– Te nem tudod, de az izmaid tudják. Állj ide, és fogd meg a kapcsolókart. Szedd össze magad. Gyere csak, fiú! Várod a jelzést. Gyűlölsz engem. Gyűlölöd a Tanácsot. Gyűlölöd a Halhatatlanságot. Vérzik a szíved Noŷsért. Gondolatban térj vissza ehhez a pillanathoz. Érezd azt, amit akkor éreztél. Most ismét elindítom az órát. Egy percet adok neked, fiú, idézd fel az érzéseidet, és kényszerítsd vissza őket a thalamusodba. Aztán a zéró közeledtekor jobb kezeddel nyomd le a kapcsolókart, mint az előbb. Aztán vedd el onnan a kezed. Vissza ne rántsd a kart! Készen vagy?

– Nem hiszem, hogy meg tudom tenni.

– Nem hiszed... az Időbe is, nincs más választásod! Van rá valami más mód, hogy visszaszerezd a lányt?

Nem volt más mód. Harlan visszakényszerítette magát a műszerekhez, és akkor az érzések ismét megrohanták. Nem kellett felidéznie. A mozdulatok felidézték. A vörös hajszálmutató ismét nekiindult.

Közönyösen gondolta: "Életem utolsó perce?"

Mínusz harminc másodperc.

"Nem fog fájni – gondolta. – Ez nem a halál."

Megpróbált csak Noŷsra gondolni.

Mínusz tizenöt másodperc.

Noŷs!

Bal keze a kapcsoló felé nyúlt.

Mínusz tizenkét másodperc.

Most!

Jobb keze megmozdult.

Mínusz öt másodperc.

Noŷs!

Jobb keze megmozdult (zéró!) görcsösen.

Harlan zihálva visszaugrott.

Twissell előrelépett, és a tárcsára bámult.

– Huszadik század – mondta. – Tizenkilenc harmincnyolc, hogy pontos legyek.

Harlan elfulladó hangon szólalt meg: – Nem tudom. Megpróbáltam ugyanazt érezni, de ez mégis más volt. Tudtam, mit csinálok, és ez már megváltoztatta.

– Tudom, tudom – felelte Twissell. – Lehet, hogy teljesen hibás. Legyen ez az első megközelítés. – Egy pillanatig hallgatott, valamit számolt, egy zsebanalizátort vett elő félig a tokjából, de meg se nézte és visszadugta. – Az Időbe ezekkel a tizedesekkel!

Mondjuk, 0,99 a valószínűsége, hogy a 20. Század második negyedébe küldted vissza Coopert. Valahová 19,25 és 19,50 közé. Így van?

– Nem tudom.

– Rendben van, akkor figyelj ide! Ha úgy döntök, hogy a Primitív Kornak csak erre a szakaszára koncentrálom a kutatásokat, és tévedtem, akkor elveszítem az eshetőségét annak, hogy az Időben bezárom a kört, és a Halhatatlanság eltűnik. Maga a döntés lesz a döntő fontosságú, a Minimálisan Szükséges Változtatás, az MSZV, hogy létrejöjjön a Változtatás.Most eldöntöm. Eldöntöm, határozottan...

Harlan aggódva nézett körül, mintha a Valóság egyszerre olyan törékennyé vált volna, hogy egy hirtelen fejrezzenésre is összeomolhatna.

– Én tökéletesen bízom a Halhatatlanságban.

(Twissell józan viselkedése annyira hatott rá, hogy a saját hangját is biztosnak hallotta.) – Tehát a Halhatatlanság továbbra is létezik – mondta Twissell száraz, gyakorlatias hangon –, tehát helyesen döntöttünk. Most egyelőre nincs több tennivalónk. Menjünk vissza az irodámba, ide pedig beengedjük a Tanács albizottságát, ha ez örömöt szerez nekik. Nekik elég, ha annyit tudnak, hogy a terv sikeresen befejeződött. És ha nem, akkor soha nem tudják meg. De mi sem.

Twissell a cigarettáját nézegette, majd így szólt: – Most az a kérdés: Mit csinál majd Cooper, ha rossz Században találja magát?

– Nem tudom.

– Egy dolog nyilvánvaló. Világos fejű fickó, értelmes, van fantáziája, ugye?

– Ha egyszer ő Mallansohn.

– Pontosan így van. És már el is töprengett azon, mi lenne, ha nem sikerülne a dolog. Utoljára azt kérdezte: És mi lesz, ha nem jó helyre érkezem? Emlékszel?

– És aztán? – Harlan nem tudta, hová akar kilyukadni Twissell.

– Gondolatban már felkészült arra, hogy rossz helyre érkezik az Időben. Valamit tenni fog. Megpróbál nyomokat hagyni hátra a számunkra. Ne felejtsd el, élete egy részét mint Halhatatlan töltötte. Ez nagyon fontos. – Twissell füstkarikákat fújt ki, egyik ujjával átszúrta, s aztán figyelte, hogyan kanyarog és kavarog. – Megszokta az Időn át való hírközlést.

Nemigen fog beletörődni abba, hogy hajótörést szenvedett az Időben. Tudni fogja, hogy mi keressük.

Harlan így válaszolt: – Nincsenek kabinjai, a 20. Században nincs Halhatatlanság, hogyan tud hát összeköttetést teremteni velünk?

– Veled, Technikus, veled. Használd csak az egyes számot. Te vagy a Primitív Kor szakértője. Te tanítottad Coopernek a Primitív Kort. Egyedül te vagy képes megtalálni a nyomait.

– Milyen nyomokat, Kalkulátor?

Twissell csalafinta öreg arca rámeredt Harlanra, ráncai szinte világítottak.

– Coopert ott akartuk hagyni a Primitív Korszakban. Nincs felette a bioidő védőpajzsa. Egész élete beleszövődik a régi Időbe, és ott is marad, amíg meg nem semmisítjük a módosítást. Éppen így beleszövődik az Időbe minden olyan tárgy, jel vagy üzenet, amelyet hátrahagyhat a számunkra. Bizonyára használtatok különleges forrásokat tanulás közben. Dokumentumokat, archív anyagot, filmeket, műalkotásokat, katalógusokat. Úgy gondolom, abból az Időből merített elsődleges forrásokat.

– Értem.

– És együtt tanulmányoztátok őket.

– Igen.

– Volt valami kedvenc témád, amiről Cooper tudja, hogy jobban ismered, úgyhogy rögtön felfedeznéd, ha benne önmagára hívná fel a figyelmet?

– Most már tudom, hová akar kilyukadni – mondta Harlan. Elgondolkozott.

– Nos? – kérdezte türelmetlenül Twissell.

– A képes újságjaim, minden bizonnyal. A képes újságok a korai 20. század jellemző jelenségei voltak.

Az egyiknek megvannak a majdnem teljes évfolyamai a 20. Század elejétől egészen a 22. Századig.

– Pompás. No és szerinted Coopernek módjában áll felhasználni ezeket az újságokat az üzenetközvetítésre? Ne felejtsd el, Cooper tudja, hogy olvasgatod ezeket az újságokat, jól ismered, és eligazodsz köztük.

– Nem tudom. – Harlan a fejét rázta. – A képes újság mesterséges stílust teremtett. Inkább válogatott a hírek közül, s nem foglalta össze őket, teljesen kiszámíthatatlan volt. Nehéz, sőt lehetetlen volt arra számítani, hogy valami a kívánt formában jelenik meg. Cooper megjelenése nem lesz feltűnő, és még így sem biztos, hogy megjelenik az újságokban. De tegyük fel, bejut a szerkesztőségi állományba, ami igen valószínűtlen, akkor sem számíthat rá, hogy a különböző szerkesztőkön átjut a szövegezése. Nem tudom, Kalkulátor.

– Az Időbe is, gondolkodj! Koncentrálj a képes újságokra. A 20. Században vagy, te vagy Cooper, s mindazt tudod, amit ő. Te tanítottad a fiút, Harlan.

Te csiszoltad a gondolkodását. Most vajon mihez kezd? Hogyan érheti el, hogy kinyomtathassa, amit akar, mégpedig a pontos szövegezéssel?

Harlan szeme kerekre nyílt.

– Hirdetés!

– Micsoda?

– Hirdetés. Fizetett közlemény, amelyet kötelesek pontosan megjelentetni. Néhányszor megbeszéltük ezt Cooperrel.

– Ó, igen. A 186. Században is csinálnak ilyesmit – jegyezte meg Twissell.

– De nem úgy, mint a 20.-ban. A 20. Század ebben a tekintetben a virágkor. A kulturális környezet...

– Most nézzük a hirdetést – vetette közbe sietősen Twissell. – Milyen lehet Cooper hirdetése?

– Azt én is szeretném tudni.

Twissell a cigaretta égő hegyét bámulta, mintha onnan akarna ihletet meríteni.

– Nem beszélhet nyíltan. Nem hirdetheti: "Cooper a 78. Századból a 20. Századba került, és hívja a Halhatatlanságot..."

– Miért ne?

– Lehetetlen. A 20. Század tudtára adni ismereteinket még károsabb lenne a Mallansohn-körre nézve, mintha mi intézkedünk tévesen. Mi azonban még most is itt vagyunk, tehát Cooper a Primitív Kor jelenlegi Valóságában egyetlen hibás lépést sem tett.

– Azonfelül – mondta Harlan elterelve a beszélgetést a körbe topogástól, ami úgy látszik, egyáltalán nem zavarta Twissellt – a képes újságok nem is igen közölnek olyasmit, ami őrültségnek látszik, vagy amit nem értenek. Szélhámosságot gyanítanának, vagy valami más törvénytelenséget, és nem akarnának belekeveredni, így tehát Cooper az üzenetében nem használhatja az Idők Egységes Nyelvét.

– Valami igen elmés ötletnek kell lennie – jegyezte meg Twissell. – Nyilván jelbeszédre volt szüksége. Olyan hirdetést kellett közöltetnie, amely a Primitív Kor embereinek látszólag teljesen normális. Teljesen normális! És ugyanakkor számunkra nyilvánvaló, mert tudjuk, hogy mit keresünk. Teljesen nyilvánvaló! Az első pillantásra nyilvánvaló, minthogy számtaIan más cikk között kell felfigyelnünk rá. Milyen nagy lehet szerinted, Harlan? Költségesek a hirdetések?

– Úgy hiszem, elég költségesek.

– Cooper nem szórhatja a pénzt. Ráadásul nehogy gyanút keltsen, kisalakúnak is kell lennie. Gondolkozz, milyen nagy lehet a hirdetés?

Harlan a kezével mutatta.

– Egy fél hasáb?

– Hasáb?

– Ezek nyomtatott lapok. Papírra nyomják. A szöveg hasábokra oszlott.

– Ó, igen. Az irodalmat és a filmet már nem tudom szétválasztani... Igen. Pompás, megvan az első megközelítő adatunk. Egy félhasábos hirdetést kell keresnünk, amely gyakorlatilag az első pillantásra értésünkre adja, hogy feladója egy másik Századból érkezett (természetesen a felső időből), de mégis normális hirdetést, amelyet a Század egyetlen embere sem tarthat gyanúsnak.

– És ha nem találom meg?

– Megtalálod. A Halhatatlanság létezik, ugye? És amíg létezik, helyes nyomon járunk. Mondd csak, nem emlékszel egy ilyen hirdetésre, amit együtt néztetek? Valamire, ami ha csak egy pillanatra is, feltűnő volt, szokatlan vagy hibás?

– Nem.

– Nem kívánom, hogy azonnal válaszolj. Gondolkozz vagy öt percig.

– Nincs értelme. Amikor a képes újságokat tanulmányoztam Cooperrel, ő még nem volt a 20. Században.

– Kérlek, fiú. Használd a fejedet. Amikor Coopert a 20. Századba küldted, módosítást hajtottál végre.

Ez még nem Változtatás, nem visszavonhatatlan módosítás. De végbement egy változás, kis "v" betűvel, vagy ahogy a Kalkulációban nevezik, mikrováltoztatás. Abban a pillanatban, amikor Coopert a 20. Századba irányítottad, a hirdetés megjelent a lap megfelelő számában. A te Valóságod mikrováltoztatást szenvedett el, mivel most nagyobb a valószínűsége annak, hogy a hirdetés oldalát megnézed, mint az előző Valóságban. Érted?

Harlant ismét megzavarta az a könnyedség, amellyel Twissell keresztülcsörtetett az időlogika dzsungelén, az Idő "paradoxonjain". A fejét rázta.

– Semmi ilyesmire nem emlékszem.

– Rendben van, milyen kartotékrendszeren tartod ezeket az évfolyamokat?

– Külön könyvtárt építettem a Kettes Szinten. Kihasználtam Cooper kiváltságos helyzetét.

– Pompás! – mondta Twissell. – Menjünk oda, most, azonnal!

Harlan csak figyelte Twissellt, amint kíváncsian nézegeti a könyvtár régi, bekötött könyveit, s végül egyet leemel. Olyan régiek voltak, hogy a törékeny papírt különleges eljárással kellett megóvni, s a lapok recsegtek Twissell nem eléggé finom ujjai között.

Harlan összerezzent. Máskor elparancsolta volna Twissellt a polcoktól, hiába Főkalkulátor.

Az öregember pergette a zizegő lapokat, és ősi szavakat próbálgatott.

– Ez az angol nyelv, amiről a nyelvészek mindig fecsegnek, ugye? – kérdezte, és megkopogtatott egy oldalt.

– Igen, angol – mormolta Harlan.

Twissell visszarakta a kötetet, – Nehézkes és esetlen.

Harlan vállat vont. A Halhatatlanság legtöbb Századában már filmkönyvek voltak forgalomban. Sok helyütt azonban a molekuláris rögzítés is elterjedt. De a nyomtatásról és a papírról is hallottak.

– A könyvnyomtatás nem igényel olyan műszaki befektetést, mint a filmek – állapította meg.

Twissell megvakarta az állat.

– Igaz. Nos, hozzálátunk?

Levett egy másik kötetet a polcról, találomra felütötte, és merően bámulni kezdett egy lapot.

"Vajon valóban azt gondolja – tűnődött Harlan –, hogy a véletlen rávezeti a megoldásra?"

A sejtése igaznak bizonyult: mert Twissell, amikor észrevette Harlan csodálkozó tekintetét, elvörösödött, és visszatette a könyvet.

Harlan leemelte a 19,25 Század első kötetét, és módszeresen nekilátott átlapozni. Csak a jobb keze meg a szeme mozgott. Testének többi része feszült figyelembe merevedett.

Harlan úgy érezte, már egy aeon is eltelt, mire felkelt, és dörmögve újabb kötetet szedett elő. Ilyenkor kávé, szendvics vagy valami más címen szakította meg a munkáját.

Súlyosan felsóhajtva megjegyezte: – Felesleges itt maradnia.

– Zavarlak? – kérdezte Twissell.

– Nem.

– Akkor maradok – mormogta Twissell. S közben a polcokhoz sétált, gyámoltalanul bámulta a könyvek kötését. Cigarettái időnként a körmére égtek, de ő ügyet sem vetett rá.

Véget ért az első bionap.

Keveset és rosszul aludtak. Reggel, két kötet között Twissell az utolsó korty kávéján elmerengett: – Néha csodálkozom, miért nem köszöntem le a kalkulátori tisztségből, azután, hogy... tudod...

Harlan bólintott.

– Szerettem volna megtenni – folytatta az öregember. – Szerettem volna megtenni. Biohónapokig kétségbeesetten reménykedtem, hogy semmiféle Változtatással nem lesz dolgom. Egészen belebetegedtem.

Kételkedem benne, hogy igazságosak-e a Változtatások. Furcsa, hogyan hatnak az érzelmek az emberre.

Te ismered a Primitív Kor történelmét, Harlan. Tudod, milyen volt a valóságban. A Valóság vakon sodródott a Maximális Valószínűség vonala mentén. És ha a Maximális Valószínűség járványt jelentett, vagy tízszázadnyi rabszolga-gazdálkodást, műszaki csődöt vagy esetleg egy... egy... mi is lenne igazán rossz... vagy egy atomháborút, ha ez egyszer lehetséges volt, akkor, az Időbe is, megtörtént. Semmi sem tartóztathatta fel. Mióta a Halhatatlanság létezik, az ilyesmit meg lehet akadályozni. A 28. Századtól felfelé ilyesmi már nem fordulhat elő. Az Időbe is, a Valóságunkat olyan magas jóléti szintre emeltük, ami felülmúlja a Primitív Kor képzeletét, s ennek a színvonalnak a Halhatatlanság beavatkozása nélkül valóban igen kevés valószínűsége volna.

"Hová akar kilyukadni? Még gyorsabb munkára akar ösztönözni? – gondolta Harlan szégyenkezve. – Én megteszem, ami tőlem telik."

Twissell így folytatta: – Ha most elszalasztjuk ezt a lehetőséget, a Halhatatlanság eltűnik, valószínűleg végig az egész bioidőben. És a Valóság egyetlen hatalmas Változással visszaugrik a Maximális Valószínűséghez, s abban biztos vagyok, hogy ez egyet jelent az atomháborúval, az emberiség kihalásával.

– Megnézném a következő kötetet – mondta Harlan.

A következő szünetnél Twissell gyámoltalanul megjegyezte: – Még rengeteg van hátra. Nincs valami gyorsabb módszer?

– Mondjon egyet – válaszolta Harlan. – Én azt hiszem, hogy minden egyes oldalt meg kell néznem.

És az oldal minden részét. Hogyan haladhatnék gyorsabban?

És módszeresen tovább forgatta a lapokat.

– Egyébként – jegyezte meg – a betűk már ugrálnak a szemem előtt, és ez annak a jele, hogy ideje aludnunk.

Véget ért a második bionap. A kutatás harmadik bionapján, délelőtt 10.22-kor Harlan csöndes ámulattal meredt az egyik oldalra, és így szólt: – Megvan!

Twissell nem fogta fel a mondat értelmét.

– Micsoda? – kérdezte.

Harlan felpillantott, arcán meglepetés tükröződött.

– Tudja, nem hittem. Az Időbe is, soha nem hittem benne igazán, még akkor sem, amikor összevissza fecsegett a képes újságokról meg hirdetésekről.

Twissell csak most kapcsolt: – Megtaláltad!

Odaugrott Harlanhoz, és remegő ujjakkal a kötet felé kapott. Harlan elrántotta előle, és becsapta a kötetet.

– Egy pillanat. Maga nem találja meg, még akkor sem, ha megmutatom az oldalt.

– Mit csináltál? – kiáltott Twissell. – Nem találod meg ismét.

– De megtalálom. Tudom, hol van. De először...

– Mit először?

Harlan így folytatta: – Van itt még valami, Twissell Kalkulátor. Azt mondta, hogy visszakapom Noŷst. Akkor hát hozza ide. Hadd lássam.

Twissell Harlanra meredt, ritkás ősz haja szétzilálódott.

– Tréfálsz?

– Nem – felelte élesen Harlan. – Nem tréfálok. Megígérte, hogy elintézi... Maga tréfál! Noŷsnak meg nekem találkoznunk kell. Megígérte.

– Igen, megígértem. Ebben megállapodtunk.

– Akkor kerítse elő nekem, élve, egészségesen és sértetlenül.

– Nem értelek. Nem én rejtettem el. Senki sem rejtette el. Még most is ott van, ahol Finge jelentései szerint előrement a felső időbe. Senki sem bántotta. Az Időbe is, mondtam, hogy biztonságban van!

Harlan az öregemberre meredt, és egyszeriben izgatott lett. Elfúlva mondta: – Ne játsszon a szavakkal. Rendben van, Noŷs változatlanul ott van, de mi hasznom nekem ebből? Szüntesse meg az időgátat a 100 000. Századnál...

– Micsodát?

– A gátat. A kabin nem tudja áttörni.

– Ezt sohasem említetted! – tört ki Twissell.

– Nem mondtam? – kérdezte éles meglepetéssel Harlan. Valóban nem említette volna? Pedig gyakran gondolt rá. Soha nem szólt róla egy szót sem?

Sehogyan sem tudott visszaemlékezni. Ismét elfogta a düh.

– Rendben van. De most mondom: szüntesse meg a gátat!

– Ez lehetetlen. Gát a kabin útjában? Időgát?

– Csak nem azt akarja állítani, hogy nem maga emelte ott a gátat?

– Pedig nem én csináltam. Az Időre esküszöm!

– Akkor, akkor... – Harlan elsápadt. – Akkor a Tanács műve. Akkor mindenről tudnak, és magától függetlenül intézkedtek. De akkor esküszöm az Időre és a Valóságra, nézhetnek a hirdetés meg Cooper után, meg Mallansohn és a Halhatatlanság után. Úgysem találják meg. Egyiket sem.

– Várj csak, várj! – Twissell elkeseredetten megragadta Harlan könyökét. – Szedd össze magadat! Gondolkozz, fiú, gondolkozz! A Tanács semmiféle gátat nem létesített.

– A gát létezik.

– De nem építhettek ilyen gátat. Senki sem. Elvi lehetetlenség.

– Akkor nem tud mindenről. A gát létezik.

– Többet tudok, mint a Tanács együttvéve, és állítom, hogy ez lehetetlen.

– A gát létezik.

– És ha...

Harlan kissé magához tért, és olyan rémületet vett észre Twissell szemében, amilyet még akkor sem tapasztalt, amikor arról értesült, hogy Cooper rossz Századba került, és a Halhatatlanságot a végpusztulás fenyegeti.

16 - A Rejtett Századok

Andrew Harlan üres tekintettel figyelte a sürgő-forgó embereket. Ügyet sem vetettek rá, hiszen Technikus volt. Máskor valamivel kevésbé udvariasan nézett volna el a fejük felett, mert a Karbantartáshoz tartoztak.

De most megfigyelte és nagy kínjában szinte irigyelte őket.

Az Intertemporális Szállítási Osztály személyzetéhez tartoztak: acélszürke egyenruhában, váll-lapjukon fekete alapon vörös, kétfejű nyíl. Bonyolult energiamező-berendezésekkel próbálták ki a kabinmotorokat és a kabinakna mentén fekvő hiperszabadság-fokozatokat. Harlan úgy vélte, nem sokat konyíthattak a temporális gépészet elméletéhez, de nyilvánvalóan nagy volt a gyakorlati tudásuk.

Harlan nem sokat tanult a Karbantartásról Növendék korában. Vagy hogy pontosabbak legyünk, nem nagyon kívánt róla bármit is megtanulni. Azok a Növendékek, akik a vizsgákon nem feleltek meg, átkerültek a Karbantartókhoz. Az Általános Szakmába jutni, ahogyan szemérmesen nevezték, egyenértékű volt a kudarccal, és minden Növendék önkéntelenül kerülte még a gondolatát is.

De most, amint munka közben figyelte a Karbantartó embereit, úgy tetszett neki, hogy nyugodtan, szakértelemmel dolgoznak, és a lehetőségekhez mérten boldogok.

Miért ne volnának boldogok? Tízszer annyian vannak, mint a Specialisták, az "igazi Halhatatlanok". Megvan a maguk társasága, a lakószintjeik és a saját szórakozásuk. Munkájuk a bionapnak csak egy bizonyos hányadát foglalja le, és semmiféle társadalmi nyomás nem nehezedik rájuk, hogy szabad idejüket is a foglalkozásuknak szenteljék. Ráérnek olvasni, mint ahogy egyetlen Specialista sem, és a különböző Valóságokból kiszűrt filmdramatizálásokat is megnézhetik.

Végül is valószínűleg ők a teljesebb egyéniségek. A Specialisták élete hajszolt, megviselt és mesterkélt a Karbantartók édes és egyszerű életével szemben.

A Karbantartók alkotják a Halhatatlanság alapját. Furcsa, hogy ez a nyilvánvaló tény előbb nem ötlött az eszébe. Ellenőrzik az Időből történő élelemés vízszállításokat, megsemmisítik a hulladékot, és felügyelnek az energiaszolgáltatásra. A Halhatatlanság gépezete az ő munkájuk nyomán működik simán. Ha egy napon valamennyi Specialista elpatkol, a Karbantartás tovább üzemeltetheti az egész Halhatatlanságot. De ha a Karbantartók eltűnnek, a Specialistáknak el kell hagyniuk a Halhatatlanságot, vagy nyomorúságosán elpusztulnak.

Sajnálják-e a Karbantartók, hogy elveszítették időotthonukat, a családot, a gyerekeiket? Elegendő ellenérték volt-e, hogy nem kellett félniük a szegénységtől, betegségtől, és elég karpótlás volt-e a Valóságváltoztatás? Megkérdezték-e a véleményüket valaha is bármilyen kérdésben? Harlan most úgy érezte, társadalmi reformer tüze ég benne.

Twissell Főkalkulátor törte meg Harlan gondolatainak a füzérét, majdnem futva rontott be, s még fáradtabbnak látszott, mint távozásakor, amikor a Karbantartók munkához láttak.

"Hogy bírja? – gondolta Harlan. – Mégiscsak öregember."

Twissell gyors madárpillantással körülnézett, és az emberek tisztelettudó vigyázzba merevedtek.

– Hogy állunk a kabinaknákkal? – kérdezte Twissell.

Az egyik férfi válaszolt: – Semmi baj nincs, uram. A pályák szabadok, az energiamezők üzemben vannak.

– Mindent ellenőrzött?

– Igen, uram. A Részleg felső idejének a végállomásáig.

Twissell elengedte a férfit: – Akkor távozhat.

Nem lehetett félreérteni: ez parancs volt. Az emberek udvariasan meghajoltak, sarkon fordultak, és fürgén kisiettek.

Twissell és Harlan egyedül maradt a kabinaknában.

Twissell odafordult Harlanhoz.

– Maradj itt, kérlek.

Harlan a fejét rázta.

– Mennem kell.

– Hát nem érted? – kérlelte Twissell. – Ha valami történik velem, te tudni fogod, hogyan kell megtalálni Coopert. De ha veled történik valami baj, mit kezdhetek én vagy akármelyik más Halhatatlan, valamennyi Halhatatlan együttvéve?

Harlan csak a fejét rázta.

Twissell cigarettát tett a szájába, így szólt: – Sennor gyanakszik. A legutóbbi két bionapon többször is felhívott. Tudni szeretné, miért vonulok félre. Ha felfedezi, hogy felülvizsgáltattam a kabinpályákat... Mennem kell, Harlan, nem késlekedhetem.

– Én sem akarok késlekedni. Készen vagyok.

– Ragaszkodsz az úthoz?

– Ha nincs meg az időgát, akkor semmi veszély nem fenyeget. És még ha megvan is, én már ott voltam egyszer, és visszajöttem. Mitől fél, Kalkulátor?

– Feleslegesen semmit sem akarok kockáztatni.

– Akkor használja híres logikáját, Kalkulátor. Határozza el, hogy magával tartok. Ha a Halhatatlanság a döntés után is létezni fog, akkor ez azt jelenti, hogy a kört még be lehet zárni. Tehát túléljük az utazást.

Ha azonban a döntés hibás, a Halhatatlanság átmegy a nemlétezésbe, de akkor is eltűnik, ha nem kísérem el ezen az úton, mert Noŷs nélkül nem keresem meg Coopert. Erre esküszöm.

– Magam hozom vissza neked – ígérte Twissell.

– Ha minden ilyen egyszerű és biztonságos, akkor én is nyugodtan nekivághatok.

Twissellt szemlátomást kínozta a bizonytalanság. Mogorván válaszolta: – Rendben van, menjünk!

És a Halhatatlanság továbbra is létezett.

Twissell akkor is riadtan pillogott, mikor beléptek a kabinba. Az időméter suhanó számaira meredt. Még a sokkal nagyobb egységeket mérő skála is, amely a Kiloszázadokat mutatta, és amelyet a Karbantartók külön erre az útra építettek be, még az is percenként kattogott.

– Nem kellett volna eljönnöd – szólalt meg Twissell.

Harlan vállat vont.

– Miért nem?

– Zavar. Nincs semmi logikus magyarázata. Ócska babona a részemről. Mégis nyugtalan vagyok miatta.

– Kezét szorosan összekulcsolta.

– Nem értem – mondta Harlan.

Úgy látszott, Twissell szívesen fecseg, mintha az ördögöt akarná kiűzni magából.

– Talán a következő dolgon lemérheted. A Primitív Kor szakértője vagy. Mennyi ideig élt az emberiség a Primitív Korban?

– Tízezer Századig – válaszolta Harlan. – Esetleg tizenötezerig.

– Helyes. Kezdetben majomszerű teremtmény volt, a végén pedig Homo sapiens, így van?

– Ezt mindenki tudja, így volt.

– Akkor azt is tudnia kell mindenkinek, hogy ez a fejlődés aránylag rövid idő alatt zajlott le. Tizenötezer Század a majomtól a Homo sapiensig.

– És aztán?

– Én például a 30 000-es Századokból származom...

(Harlan akaratlanul is összerezzent. Nem tudta, hol volt Twissell időotthona, sőt senkit sem ismert, aki tudta volna.) – A 30 000-es Századokból származom – ismételte meg Twissell –, te pedig a 95.-ből. Otthonunk között a távolság kétszer akkora, mint amennyi ideig az ember a Primitív Korban élt, és mégis mi a különbség közöttünk? Nekem négy foggal kevesebb nőtt ki, mint neked, és nincs vakbelem. És ezzel véget is érnek az anatómiai különbségek. Az anyagcserénk majdnem teljesen megegyezik. A legnagyobb különbség közöttünk az, hogy a te szervezeted képes szintetizálni a szteroid sejtmagvakat, az enyém pedig képtelen, és éppen ezért az étrendembe koleszterint kell beiktatni, neked ez felesleges. Gyerekem is született egy 575. századbeli asszonytól. Az emberi faj alig változott.

Harlant nem nagyon érdekelte a téma. Még soha nem vonta kétségbe, hogy az emberi faj minden Században változatlan. Ez is egyike volt azoknak a kérdéseknek, amelyeket mindenki töprengés nélkül érvényesnek fogadott el. Így szólt: – Vannak olyan fajok, amelyek millió és millió Századig éltek változatlanul.

– Nem sok. De ez nem változtat azon, hogy az emberiség fejlődése furcsa módon akkor szakadt meg, amikor létrejött a Halhatatlanság. Véletlen volna? Efféle kérdéseket nálunk kevesen feszegetnek, csak néhányan, mint például Sennor, de én soha nem voltam Sennor. Soha nem hittem, hogy a filozófiai spekuláció célravezető. Ha a kérdést a Kibernetikus Agy képtelen kiszámítani, a Kalkulátornak bűn erre fecsérelni az idejét. Fiatalkoromban ennek ellenére néha arra gondoltam...

– Mire? – Harlannak átvillant az agyán: "Úgy látszik, mégis érdemes odafigyelni."

– Néha arra gondoltam, milyen lehetett a Halhatatlanság, amikor létrejött. Csupán néhány Századra terjedt ki a 30. és 40. Század között, és szinte majdnem teljesen a kereskedelemre korlátozódott. A letarolt területek újraerdősítése volt az érdeke, a termőtalaj, ivóvíz és finomvegyszerek ide-oda szállítása. Egyszerű idők voltak azok. De aztán felfedeztük a Valóságváltoztatást. Henry Wadsman Főkalkulátor a tőle megszokott hűhóval megelőzött egy háborút, mert elrontotta az egyik kongresszusi tag autójának a fékjét. Ettől kezdve a súlypont egyre inkább a Valóságváltoztatásra helyeződött át. Miért? Harlan így felelt: – Az ok nyilvánvaló. Az emberiség jóléte.

– Igen, igen. Normális körülmények között én is így vélekedem. De a lázálmaimról beszélek. Hátha létezik egy másik ok is, egy ki nem mondott, tudatalatti ok is? Ha az ember képes a végtelen távolságú jövőbe utazni, akkor olyan emberekkel is találkozhat, akik annyira felülmúlják őt, mint ő a majmot. Miért ne?

– Talán. De az ember ember...

– ...még a 70 000. Században is. Igen, ezt tudom.

De nincs ez összefüggésben a mi Valóságváltoztatásainkkal? Kiiktattuk a szokatlant. Még Sennor szőrtelen időotthontársainak a létezése is állandóan kérdéses, pedig ők aztán igazán ártalmatlanok. És hátha minden becsületességük és minden tisztességük ellenére is azért állítottuk meg az emberiség fejlődését, mert nem akarunk találkozni egy fejlettebb emberrel?

Ezek a szavak nem csiholtak ki Harlanból szikrákat.

– Ha megállítottuk, megállítottuk. Mit számít ez?

– De ha a felsőbbrendű emberek mégis léteznek, ám olyan Időtávolságban, ahová nem tudunk eljutni?

Csupán a 70 000. Századig tartjuk ellenőrzésünk alatt az Időt. Azon túl vannak a Rejtett Századok. Miért rejtettek? Azért, mert a fejlettebb ember nem akar velünk megismerkedni, és nem enged be a saját Idejébe? Miért nem derítjük fel a Rejtett Századokat?

Mert nem akarunk velük megismerkedni, és az első kudarc után nem is tettünk újabb kísérletet. Nem azt mondom, hogy ez tudatos törekvés, de akár tudatos, akár tudatalatti, mégiscsak ez vezérel bennünket.

– Így vagy úgy – mondta kedvetlenül Harlan –, nem tudunk közel férkőzni hozzájuk, s ők sem hozzánk. Éljünk, és hagyjuk élni őket.

Twissellt meghökkentette ez a mondat.

– Éljünk, és hagyjuk élni őket. De mi nem ezt tesszük! Változtatásokat hajtunk végre. Az időbeli enyhülés törvénye alapján a Változtatások néhány Század után elülnek. Emlékezhetsz rá, Sennor vetette fel ezt a problémát, mint az Idő egyik megoldatlan kérdését annál a közös ebédnél. Inkább azt mondhatta volna, hogy mindez statisztikai kérdés. Egyik Változtatás több Századra hat, mint a másik. Elméletileg az igazi Változtatás végtelen sok Századra hathat: százra, ezerre, százezerre. A Rejtett Századok fejlett emberei nyilván tudják ezt. Tegyük fel: nyugtalanítja őket annak a lehetősége, hogy egy napon a Változtatás elérkezhet egészen a 200 000. Századig.

– Kár ilyesmivel izgatnia magát – mondta Harlan, mint akit sokkal nagyobb gondok gyötörnek.

– Mégis, tegyük fel – folytatta suttogva Twissell –, hogy mindaddig nyugodtak voltak, amíg üresen hagytuk a Rejtett Századok Szektorait. Tehát nem voltunk agresszívak. Tegyük fel, hogy ezt a fegyverszünetet, vagy nevezzük bárminek, megtörtük, és valaki a 70000. Századon túl a felső időben akart letelepedni. Tegyük fel, hogy ők ezt az első komoly inváziónak vették. Ők távol tudnak tartani minket attól az Időtől, amelyben élnek, minthogy a tudományuk sokkal előrehaladottabb a miénknél... Tegyük fel, hogy megtehetik, ami nekünk lehetetlennek rémlik, és gátat tudnak emelni a kabinaknákban, elzárva minket...

Most aztán Harlan rémülten ugrott talpra.

– Ők fogták el Noŷst?

– Nem tudom. Csak fennhangon töprengek. Lehet, hogy nincs is ott semmiféle gát. Lehet, hogy a kabinoddal volt valami baj...

– Ott volt a gát! – kiáltotta Harlan. – Mi más magyarázat lehet? Miért nem mondta el ezt előbb?

– Még most sem hiszem – nyögte Twissell. – Még most sem. Egy szót sem kellett volna szólnom bolondos fantaziálgatásomról. Az aggodalmamról, Cooperről, semmiről... De várj csak egypár percig.

A tempométerre mutatott. A skála szerint a 95 000. és a 96 000. Század közt jártak.

Twissell igazított a műszereken, és a kabin lelassult. Túljutottak a 99 000. Századon. A nagy skálamutató megállt. Most már az egyes Századokat jelezte a mutató.

99726... 99 727... 99728...

– Mihez kezdjünk majd? – mormogta Harlan.

Twissell megrázta a fejét, és a mozdulatot egyaránt lehetett a türelem és a remény vagy tehetetlenség kifejezésének tartani.

99851... 99852... 99853...

Harlan felkészült a pillanatra, amikor nekicsapódnak a gátnak, s elkeseredetten gondolta: A Halhatatlanságot kell megmenteni ahhoz, hogy felkészüljenek a Rejtett Századok lakói elleni küzdelemre? De hogyan szerzi vissza Noŷst? Minél előbb vissza kell mennie az 575. Századba, és ott mindent elkövetni...

99938... 99939... 99940...

Harlan visszafojtotta a lélegzetét. Twissell tovább fékezte a kabint. A kabin alig vánszorgott. Tökéletesen engedelmeskedett az irányításnak.

99984... 99985... 99986...

– Most, most, most – suttogta Harlan, s nem is volt tudatában annak, hogy mondott valamit.

99998... 99999... 100000... 100001... 100002...

A számok tovább növekedtek, és a két ember bénult csendben figyelte.

Twissell felkiáltott: – Nincs időgát!

– Pedig volt. Volt! – mondta Harlan, aztán kínlódva hozzátette: – Talán elvitték Noŷst, s most már nincs szükségük a gátra!

111 394. Század!

Harlan kiugrott a kabinból, és elkiáltotta magát: – Noŷs! Noŷs!

Az üres Szektor falairól öblösen görögtek vissza a hangok.

Twissell sokkal megfontoltabban mászott ki a kabinból, és odaszólt a fiatalembernek: – Várj csak, Harlan...

Hasztalanul. Harlan végigrohant a folyosón, a Szektornak abba a részébe, ahol kis otthonukat berendezték.

Átvillant agyán a lehetőség, hogy találkoznak a Twissell említette "fejlettebb emberekkel", s hátán végigfutott a hideg, de aztán ismét egyetlen gondja az volt, hogy megtalálja Noŷst.

– Noŷs!

És egyetlen pillanat alatt, olyan gyorsan, hogy Harlan még fel sem eszmélt, Noŷs már a karjában termett, átölelte, és arca a vállán volt, és fekete haja az állánál.

– Andrew – kérdezte a lány Harlan ölelésétől elfúló hangon –, hol voltál? Napok óta nem láttalak, és már félni kezdtem.

Harlan kissé távolabb tartotta magától, és mohó lelkesedéssel szemlélte: – Jól vagy?

– Én jól vagyok. Azt hittem, valami történt veled. Azt hittem... – Szava elakadt, szeme rémülettel telt meg, és azt suttogta: – Andrew!

Harlan sarkon fordult. Csak Twissell közeledett lihegve.

Noŷst kissé megnyugtatta Harlan arckifejezése. Sokkal csendesebben kérdezte: – Ismered, Andrew? Nincs semmi baj?

– Semmi – válaszolta Harlan. – Ő a főnököm, Laban Twissell Főkalkulátor. Tud rólad.

Twissell lassan közeledett feléjük.

– Segítek rajtad, gyermekem. Mindkettőtöknek segítek. A Technikusnak megígértem, ha ugyan hisz nekem.

– Bocsásson meg, Kalkulátor – mondta hűvösen s egyáltalán nem bűnbánóan Harlan.

– Megbocsátok – felelte Twissell. Kinyújtotta a kezét, és megfogta a lány vonakodó kezét. – Mondd, lányom, jól érezted itt magadat?

– Aggódtam.

– Senki nem járt itt, mióta Harlan elment?

– Senki, uram.

– Egyáltalán senki? Semmi?

A lány a fejét rázta. Fekete szeme Harlan tekintetét kereste.

– Miért kérdezi?

– Semmi, lányom. Bolondos rémkép. Gyere, visszaviszünk az 575. Századba.

Visszafelé a kabinban Andrew Harlan fokról fokra gondterheltebb és hallgatagabb lett. Nem pillantott fel, amikor áthaladtak a 100 000. Századon, le az alsó időbe, és Twissell nem titkolta megkönnyebbült sóhaját, mintha azt gyanította volna, hogy kelepcébe csalják őket a felső időben.

Harlan akkor se moccant, amikor Noŷs keze belesimult a kezébe, és a viszonzó szorítás is szinte gépies volt.

Noŷs külön szobában aludt, és Twissell türelmetlensége a fehérizzás tetőfokára hágott.

– A hirdetés, fiú. A lány itt van. Én teljesítettem az ígéretemet.

Harlan továbbra is gondterhelten, hallgatagon forgatta az asztalon heverő folyóiratkötet lapjait. Megtalálta a keresett oldalt.

– Elég egyszerű – mondta –, de angolul van. Felolvasom, aztán majd lefordítom.

Az aránylag kis hirdetés a harmincadik oldal felső sarkában volt. Egy szabálytalan vonalas rajz előterében a következő állt nyomtatott nagybetűkkel:

ALKUSZOK

TŐZSDEÜGYNÖKÖK

OLCSÓ

MEGBÍZÁSA

Alatta kisebb betűkkel: Beruházási hírek. Postafiók 14. Denver, Colorado.

Twissell feszülten figyelte Harlan fordítását, és szemlátomást csalódott. Megkérdezte: – Mi az a tőzsde? Mit akar ezzel mondani?

– Az értéktőzsdén fektették be a magántőkét – felelte türelmetlenül Harlan. – De nem erről van itt szó. Nem látja, milyen rajz van a hirdetés hátterében?

– Dehogynem! Egy atombomba-robbanás gombafelhője. Ez kelti fel a figyelmet. És aztán?

Harlan rárivallt: – Az Időbe is, Kalkulátor, mi történt magával? Nézze csak a lap megjelenési időpontját!

Rábökött az oldal tetejére, kissé balra az oldalszámtól. 1932. március 28. És így folytatta: – Ezt aligha kell lefordítani. A számok angolul is olyanok, mint az Egységesen, és maga is el tudja olvasni a 19,32-t. Nem tudja, hogy akkor még egyetlen ember sem látott gombafelhőt? Senki sem tudta volna ilyen pontosan reprodukálni, kivéve, ha...

– Várj csak! Hiszen ez csak néhány vonás – mondta Twissell, igyekezve megőrizni lelki egyensúlyát. – Hátha csak véletlenül hasonlít a gombafelhőhöz?

– Úgy gondolja? Nézze csak még egyszer a szövegezést. – Harlan ujja szinte átbökte a papírt a kurta sorok kezdeténél: – Alkuszok... Tőzsdeügynökök... Olcsó... Megbízása. A kezdőbetűk összeolvasva kiadják az ATOM-ot. Ez is véletlen? Nem veszi észre, Kalkulátor, hogy ez a hirdetés megfelel minden követelményünknek? Rögtön szemet szúrt. Cooper tudta, hogy nem siklom keresztül efféle anakronizmuson. Közben pedig semmit sem jelent a 19,32 emberének. Akkor ez bizonyosan Cooper. Az ő üzenete. Megvan a századSzázad, sőt a pontos dátum is. Itt a postacíme. Csupán utána kell menni, és én vagyok az egyetlen, aki eleget tudok a Primitív Korról, hogy ezt megtehessem.

– És vissza is mégy? – Twissell arcán elömlött a megkönnyebbültség és a boldogság.

– Visszamegyek... egyetlen feltétellel.

Twissell érzelmei váratlanul visszacsaptak.

– Ismét feltételek?

– Ugyanaz a feltétel. Egyetlen új feltételt sem szabok. Noŷsnak biztonságban kell lennie. Velem kell jönnie. Nem hagyom itt egyedül.

– Még most sem bízol bennem? Mivel csaptalak be? Mi zavarhat még?

– Egyetlen dolog, Kalkulátor – mondta komolyan Harlan. – Még csak egy dolog! A 100 000. Századnál ott volt a gát. Miért? Csupán ez aggaszt még.

17 - A kör bezárul?

A gondolat nem hagyta békén. Ahogyan teltek-múltak a felkészülés napjai, a gondolat egyre jobban befészkelte magát az agyába. Először Twisselltől, majd Noŷstól választotta el. Amikor felvirradt az indulás napja, csak alig ébredt ennek tudatára.

Mindössze halványan érdeklődött, amikor Twissell visszaérkezett a Tanács albizottságának üléséről: – Nos, hogy zajlott le?

Twissell kimerülten felelte: – Nem éppen ez volt életem legkellemesebb beszélgetése.

Először úgy látszott, Harlan megelégszik ezzel a felelettel, de mégis megtörte a pillanatnyi szünetet.

– Remélem, nem szólt a... – mormogta.

– Nem, nem – volt az ingerült válasz. – Nem szóltam egy szót sem a lányról meg arról, hogy neked köszönhető Cooper eltájolása. Szerencsétlen tévedés volt, műszaki hiba. Minden felelősséget magamra vettem.

Harlan amúgy is megterhelt lelkiismerete most mégis megszólalt: – Nem fogják megdicsérni ezért.

– Mit tehetnek? Mielőtt nekem esnek, meg kell várniuk, hogy a hibát kijavítsuk. Ha kudarcot vallunk, egyikünkön sem lehet segíteni, de nem is árthatunk egymásnak. Ha a vállalkozás sikerül, talán maga a siker ténye megment. Ha meg nem... – Az öregember vállat vont. – Úgy tervezem, hogy ezek után visszavonulok a Halhatatlanság ügyeinek az intézésétől. – Még félig sem szívta cigarettáját, eloltotta és elnyomta a hamutartóban. Felsóhajtott: – A legszívesebben nem avattam volna be őket a dologba, de nem volt más választásom, máskülönben nem használhattam volna a különleges kabint az alsó Időhatáron túl.

Harlan elfordult. Agya szakadatlanul ugyanazt a gondolatot morzsolgatta. Hallotta, hogy Twissell mond még valamit, de a Főkalkulátornak meg kellett ismételni kérdését, amíg Harlan kibökte: – Bocsánat, nem értettem.

– Azt kérdezem, a lány készen van-e. Már tudja, mi vár rá?

– Igen. Mindent elmondtam neki.

– Hogyan fogadta?

– Mit?... Ó, igen, ahogy vártam. Nem fél.

– Már alig három bioóránk van hátra.

– Tudom.

Más közölnivalója nem volt. Harlan ismét egyedül maradt gondolataival, és sajgó élességgel döbbent rá, mit kell tennie.

Amikor végeztek a berakodással és a műszerek ellenőrzésével, Noŷs és Harlan útiruhában jelent meg, amely megközelítően úgy festett, mint a korai 20. Század vidéki ruházata.

Harlan javaslatát Noŷs kissé módosította, arra való hivatkozással, hogy a nők jobban értenek az öltözködéshez, és több a szépérzékük. A képes újság hirdetéseiből gondosan kiválasztott néhány ruhát, és aprólékosan végignézte a különböző Századokból importált holmikat.

Időnként odafordult Harlanhoz: – Mi a véleményed?

Harlan csak a vállát vonogatta.

– Ha ez ösztönös tudomány, akkor a te dolgod.

– Ez rossz jel, Andrew – jegyezte meg könnyedén Noŷs, de ebben volt valami mesterkéltség. – Túlságosan engedékeny vagy. Mi bajod van? Alig ismerni rád. Napok óta bánt valami.

– Jól vagyok – válaszolta egykedvűen Harlan.

Amikor Twissell megpillantotta őket a 20. Század őslakosainak az öltözékében, megpróbált kedélyeskedni.

– Az Időbe is! – mondta. – Micsoda ronda ruhák voltak a Primitív Korban, és mégsem sikerült elrejteni a szépségedet... kedvesem.

Noŷs barátságosan rámosolygott, Harlan pedig, aki érzéketlenül állt ott mellette, kénytelen volt elismerni, hogy van valami igazság Twissell régimódi bókjában. A ruha úgy fedte be Noŷst, hogy nem emelte ki kellőképpen a szépségét. A kozmetikája csupán néhány kusza színfoltra szorítkozott a száján, az arcán és szemöldökének pocsék utánzására. Csodaszép haját (és ez volt a legborzalmasabb) könyörtelenül levágta. És mégis gyönyörű volt.

Harlan lassanként kezdte megszokni kényelmetlen övét, a szűk hónaljat, a bevágó nadrágszárat, a durva szövésű ruha egérszürke színtelenségét. Számára nem volt újdonság, hogy egy másik Század ruháiba kell bújnia.

– Voltaképpen szerettem volna a kabinba kézi irányítású műszereket is beépíttetni, ahogyan megállapodtunk, de kiderült, hogy lehetetlen – közölte Twissell. – A mérnököknek elég nagy energiaforrás kell ahhoz, hogy irányítsák az Időbe való kivetést, s ilyen energiaforrás nincs a Halhatatlanságon kívül. Csak annyit képesek megtenni, hogy fenntartják az időbeli feszültséget, amíg a Primitív Korban vagytok. De azért felszereltünk egy visszatérő kapcsolókart.

Bevezette őket a kabinba, és a felhalmozott készletek között botorkálva rámutatott a sima belső falból előmeredő fémkarra.

– Közönséges kapcsoló – mondta. – A kabin nem tér vissza automatikusan a Halhatatlanságba, hanem meghatározatlan ideig a Primitív Korban marad. De ha a kart a visszatérés állapotába helyezed, visszajöhettek. Aztán jön a második út, és remélem, az utolsó...

– Második út? – érdeklődött rögtön Noŷs.

– Nem magyaráztam el neked mindent – mondta Harlan. – Figyelj csak rám. Az első utazás alkalmával csupán Cooper megérkezésének pontos idejét kell megállapítanunk. Nem tudjuk, milyen időeltérés van a megérkezése és a hirdetés feladása között. A postafiók útján megkeressük, és ha lehetséges, percnyi pontossággal megtudjuk megérkezésének idejét. Akkor aztán visszatérhetünk ahhoz az időponthoz, illetve hozzáadva még tizenöt percet, amíg Cooper kabinja visszaérkezett...

Twissell közbeszólt: – Hiszen tudja, a kabin nem tartózkodhat két különböző bioidőben ugyanazon a helyen, ugyanabban az időben. – És megpróbált mosolyogni.

Noŷs elgondolkozott Twissell közbevetésén.

– Értem – felelte, de nem valami határozottan.

Twissell tovább magyarázott Noŷsnak: – Ha Coopert a megérkezésének a pillanatában elcsípjük, megszüntetünk minden mikrováltoztatást. Az atombomba-hirdetés ismét eltűnik, és Cooper csupán annyit fog tudni, hogy a kabin eltűnt, ahogyan ezt elmagyarázták neki, és váratlanul ismét megjelent. Nem fogja megtudni, hogy rossz Századba került, és senki nem is fogja megmondani neki. Csupán annyit közlünk vele, hogy néhány fontos utasítást nem adtunk meg neki (majd ki kell találnunk, mit mondjunk), és csak abban reménykedhetünk, hogy annyira jelentéktelennek tekinti az ügyet, hogy a memoárjában nem említi meg: kétszer küldték vissza.

Noŷs felhúzta kiszedett szemöldökét.

– Ez nagyon komplikált.

– Igen. Sajnos.

Twissell a kezét dörgölte, és úgy nézett rájuk, mintha kétségek gyötörnék. Majd felegyenesedett, előhalászott egy újabb cigarettát, és szinte hetykén mondta: – És most, fiú, jó szerencsét! – Kurtán kezet szorított vele, bólintott Noŷsnak, és kilépett a kabinból.

– Már indulunk? – kérdezte Noŷs, amikor egyedül maradt Harlannal.

– Néhány perc múlva – felelte Harlan.

Noŷsra sandított. A lány a szemébe nézett, és bátran mosolygott. Egy pillanatra Harlannak visszatért a régi jókedve. "Érzelem ez, és nem értelem – hessegette el nyomban –, ösztön és nem gondolat." Elfordult.

Az utazást észre sem vették, vagy alig vették észre: olyan volt, mint egy közönséges kabinút. Félúton valami belső rándulást éreztek: nyilván akkor haladtak át az alsó Időhatáron, de az is lehet, hogy csak képzeletük játszott velük. Alig lehetett érezni.

Aztán már a Primitív Korban jártak, s kiléptek a lemenő nap sugaraiban fürdő sziklás, néptelen világba. Kissé hűvösödő enyhe szél fújt, és csend volt.

Az egymásra dőlt csupasz és hatalmas sziklákat tompa szivárványszínűre festette a vas-, réz-és krómszennyeződés. A kietlen táj, az élettelen környék nyomasztotta, szinte összezsugorította Harlant. A Halhatatlanság nem anyagi természetű világ lévén, nem volt napja, és a levegőt is importálta. Saját időotthonáról már csak homályos emlékei maradtak. Megfigyelése a különböző Századokban csupán az emberekre és a városaikra szorítkozott. Ilyen élménye soha nem volt.

Noŷs megérintette a karját.

– Andrew, fázom.

Harlan megrezzent, és a lány felé fordult.

– Nem kellene felállítanunk a Radiátort? – kérdezte Noŷs.

– De igen – válaszolta Harlan –, Cooper barlangjában.

– Tudod, merre van?

– Itt, a szomszédban – felelte kurtán.

Biztos volt benne. A memoár pontosan közölte a barlang helyét, és Coopert is pontosan idetájolták.

Növendék kora óta nem kételkedett abban, hogy az Időutazások tájolása pontos. Visszaemlékezett, milyen komolyan faggatta Yarrow Oktatót: – De a Föld a Nap körül kering, a Nap pedig a Galaxis középpontja körül, és a Galaxis is kering. Ha a Föld egy bizonyos pontjáról elindulok, és száz évet visszafelé haladok, az alsó időbe, akkor üres térbe kerülök, mert a Föld csak száz év múlva került arra a helyre. (Akkortájt még "száz évet" mondott a Század helyett.) Yarrow Oktató így vágott vissza: – Nem szabad elkülöníteni a Teret és Időt. Az Időben haladva a Föld mozgásához alkalmazkodsz. Vagy azt hiszed, hogy a madár kirepül az űrbe, mert a Föld a Nap körül kering másodpercenként tizennyolc mérföldes sebességgel, és kiszalad a madár alól?

Kockázatos dolog a párhuzam, de Harlan nyomósabb érveket is talált, és most, szinte példa nélkül álló utazása után magabiztosan indult el, és egyáltalán nem csodálkozott, hogy a barlang bejáratát pontosan ott találta, ahová irányították.

Félrekaparta az álcázásul szolgáló szemetet, köveket, és belépett.

Sebészkésként használva lámpája éles sugarát, kitapogatta odabent a sötétséget. Végigfuttatta a fényt centiméterről centiméterre a falakon, mennyezeten, földön.

Noŷs szorosan a nyomában haladt, és suttogva kérdezte: – Mit keresel?

– Valamit. Bármit – válaszolta Harlan.

Ezt a valamit, ezt a bármit a barlang végében meg is találta. Egy lapos kő, mint valami levélnehezék, zöldes papírokat takart.

Harlan félrelökte a követ, és végigpergette ujja közt a papírokat.

– Mi ez? – kérdezte Noŷs.

– Bankjegyek. Fizetési eszköz. Pénz.

– Tudtad, hogy itt vannak?

– Semmit sem tudtam. Csak reméltem.

Csupán Twissell fordított logikáját alkalmazta, az eredményből számította ki az okot. A Halhatatlanság továbbra is létezett, tehát Coopernek helyesen kellett döntenie. Ha kiszámította, hogy a hirdetés elvezeti Harlant a helyes Időbe, akkor a barlangot is felhasználhatta újabb kapcsolatként.

És ez több volt, mint amennyit remélt. Az utazási előkészületek alatt Harlan nemegyszer gondolt arra, hogy ha aranyrudakkal beállít bármely városba, csak gyanú és késlekedés forrása lesz.

Cooper nyilván túljutott ezeken az akadályokon, de Coopernek volt ideje bőven. Harlan átszámolta a pénzcsomót. Nem olyan egyszerű dolog ennyi pénzt összegyűjteni. Ez a fickó jól csinálta a dolgát, bámulatosan jól. És a kör nemsokára bezárul!

A lenyugvó nap vörösödő fényében a készleteket áthordták a barlangba. Magát a kabint diffúzfénytörésű hártyával vonták be, amely eltakarta még a legkíváncsibb tekintetek elől is, s ezek ellen Harlannak szükség esetén ott volt a sugárpisztolya. A Radiátort beállították a barlangba, a lámpát egy hasadékba erősítették, így aztán meleg lett és világos.

Odakint hűvös márciusi éjszaka volt.

Noŷs gondterhelten bámult a Radiátor lassan forgó parabolatükrébe.

– Andrew, mi a terved? – szólalt meg.

– Holnap reggel – felelte Harlan – felkeresem a legközelebbi várost. Tudom, hol van, legalábbis, hogy hol kell lennie. (Majd gondolatban visszaállította a "van"-t. Nem lesz itt semmi baj. Twissell logikája ismét bevált.) – Veled mehetek, ugye?

Harlan a fejét rázta.

– Először is nem ismered a nyelvet, és az út a nélkül is elég nehéz lesz.

Noŷs kissé furcsán festett archaikus rövid hajával, és a szemében felvillanó hirtelen harag láttán Harlan zavartan elfordult.

– Nem vagyok bolond, Andrew – mondta Noŷs. – Alig szólsz hozzám. Nem nézel rám. Mi történt veled? Időotthonod erkölcse kerített hatalmába? Vagy úgy érzed; hogy elárultad a Halhatatlanságot, és ezért engem kárhoztatsz? Úgy érzed, megrontottalak? Mi történt veled?

– Nem tudod, mit érzek – válaszolta Harlan.

A lány így kérlelte: – Akkor próbáld körülírni. Megteheted. Soha nem lesz erre ilyen jó alkalom. Szerelmes vagy? Belém?

Nem teheted, nem akarhatod, hogy engem állíts oda mindenért bűnbakul. Miért hoztál magaddal? Áruld el. Miért nem hagytál a Halhatatlanságban, ha már itt nincs szükséged rám, és már látni is alig bírsz.

– Veszély fenyeget – mormogta Harlan.

– Ugyan kérlek!

– Több mint veszély. Lázálom. Twissell Kalkulátor lázálma – mondta Harlan. – Amikor a múltkor oly rémülten igyekeztünk hozzád a Rejtett Századokba, elárulta, mit gondol azokról a Századokról. Azt találta ki, hogy a messze jövőben az ember különlegesen fejlett változata, új faj él, esetleg magasabb rendű emberek, akik a felső időben, a Rejtett Századokban zárkóztak el tőlünk, s elhatározták, hogy véget vetnek a mi Valóságváltoztatásainknak. Szerinte ők emelték a gátat a 100 000. Századnál. Amikor aztán rád találtunk, Twissell felhagyott a képzelődéssel. Úgy vélte, soha nem is volt ott gát. Ismét a fontosabb kérdéssel kezdett foglalkozni: hogyan lehet megmenteni a Halhatatlanságot. De látod, engem megfertőzött ez a lázálom. Én tapasztaltam az időgátat, tehát tudom, hogy valóban létezett. Twissell szerint nem a Halhatatlanok építették, mert elméletileg lehetetlen. Talán a Halhatatlanok elméleti tudása nem terjed odáig. Az időgát megvolt. Valaki felépítette. Vagy valami. Természetesen – folytatta elgondolkozva – Twissellnek nem mindenben volt igaza. Úgy vélte, hogy az embernek fejlődnie kell, de ez nem így van. A Paleontológia nem érdekli a Halhatatlanokat, de a késő Primitív Korszakot nagyon érdekelte, úgyhogy valamit én is értek hozzá. A következőket tudom: a faj csak az új környezet kényszerítő hatására fejlődik. Állandó környezetben a faj sok millió Századig változatlan maradhat. A Primitív Ember gyorsan fejlődött, mert a környezete zord és változó volt. Ám amikor az emberiség megtanulta, hogyan változtassa meg a környezetét, kellemes és állandó környezetet teremtett, úgyhogy természetesen megállt a fejlődésében.

– Nem tudom, miről beszélsz – mondta továbbra is szigorúan Noŷs –, de nem rólunk, én magunkról szeretnék hallani valamit.

Harlan megpróbált nyugalmat erőltetni az arcára.

– Miért volt időgát a 100 000. Századnál? – folytatta. – Milyen célt szolgált? Nem esett bántódásod. Akkor hát miért létesült? Azt kérdeztem magamtól: mit okozott a jelenléte, ami nem történt volna meg, ha nincs ott a gát?

Egy kis szünetet tartott, esetlen és súlyos bőrcipőire meredt. Arra gondolt, hogy milyen kényelmes lenne, ha éjszakára levethetné, de nem most, nem most...

Így szólt: – Csupán egy válasz volt erre a kérdésre. Az időgát miatt rohantam vissza az idegkorbácsért, és a dühtől félőrülten nekitámadtam Fingenek. Az időgát tüzelt fel, hogy a Halhatatlanság kockáztatása árán is visszaszerezzelek, és kudarc esetén megsemmisítsem a Halhatatlanságot. Érted már?

Noŷs rémülten és hitetlenkedve nézett rá.

– Úgy gondolod, a távoli jövő emberei akarták, hogy így cselekedj? Ők tervezték ki az egészet?

– Igen. Ne nézz rám így. Igen! Hát nem érted, hogy ez egészen megváltoztatja a dolgokat? Amíg a magam akaratából csinálok valamit, én vállalom az anyagi és erkölcsi következményeket. De hogy bolonddá tettek, becsaptak, felhasználták az érzelmeimet, mintha egyszerűen számítógép volnék, amelybe elég befűzni a kódszalagot...

Harlan hirtelen ráébredt, hogy kiabál, és elhallgatott. Néhány pillanat múlva megszólalt: – Ezt nem bírom elviselni. Mindazt meg kell semmisítenem, amit mint bábfigura tettem. Csak akkor nyugszom meg ismét.

Talán akkor megnyugodhat. Valami személytelen diadal közeledtét érezhette, amely a mögötte és előtte álló egyéni tragédiától teljesen független. A kör nemsokára bezárul!

Noŷs tétován kinyújtotta a kezét, de Harlan hidegen elutasította. Nem volt szüksége a lány rokonszenvére.

– Mindent megszerveztek – folytatta. – Találkozásunkat. Mindent. Kianalizálták érzelmi állapotomat. Nyilvánvaló. Akció és reakció. Nyomd meg ezt a gombot, s az ember ezt teszi. Nyomd meg a másik gombot, és az ember azt teszi.

Harlan akadozva beszélt, mélységesen szégyellte magát. Meg-megrázta a fejét, mintha a múltak rémét rázná le, akár a kutya a vizet, ha kijön a folyóból.

– Kezdetben csak egyet nem értettem. Hogyan találtam ki, hogy Coopert visszaküldték a Primitív Korba? Ez olyan képtelenség volt. Nem volt semmi támpontom. Twissell sem értette, hogyan találtam ki. Nemegyszer álmélkodott azon, miképpen fedeztem fel, hiszen nem sokat konyítok a matematikához.

És mégis rájöttem. Mégpedig először azon a bizonyos éjszakán. Te aludtál, de én ébren voltam. Az volt az érzésem, hogy valamire vissza kell emlékeznem: valami jelre, valami gondolatra, valamire, amire az este izgalmában és felindulásában felfigyeltem.

Sokáig gondolkodtam, s az agyam egyszerre megvilágosodott: Cooper jelentősége és az, hogy helyzetemnél fogva megsemmisíthetem a matematika történetét, de az már valójában felesleges volt. Már mindent tudtam. Bizonyos voltam benne. Hogyan? Hogyan?

Noŷs feszülten figyelte Harlant. Most már nem is próbálta megsimogatni.

– Azt akarod mondani, hogy ez is a Rejtett Századok embereinek a műve? Ők sugallták ezt neked, és ők irányították a tetteidet?

– Igen, igen. És még nem végeztek. Még van tennivalójuk. A kört be lehet zárni, de még nem zárult be.

– Hogyan csinálhatnak bármit is? Hiszen nincsenek itt.

– Nincsenek? – Harlan tompa hangjára Noŷs elsápadt.

– Láthatatlan szuperlények? – suttogta a lány.

– Nem szuperlények. Nem láthatatlanok. Mondtam már, hogy az ember azóta nem fejlődött, mióta formálja a környezetét. A Rejtett Századok embere Homo sapiens. Közönséges emberek.

– Vagyis nincsenek itt.

Harlan szomorúan felelte: – De te itt vagy, Noŷs.

– Igen. És te is itt vagy. Csak mi ketten vagyunk itt.

– Te meg én – hagyta rá Harlan. – Csak mi ketten.

A Rejtett Századok asszonya és én... Ne színészkedj tovább, Noŷs, nagyon kérlek.

Noŷs rémülten meredt Harlanra.

– Mit mondasz, Andrew?

– Amit mondanom kell. De te mit mondtál azon az estén, amikor a mentás italt adtad? Egyre csak beszéltél hozzám. Lágy, behízelgő szavak... Semmit sem hallottam, a tudatom nem emlékszik rá, de emlékszem lágyan suttogó hangodra. Miről beszéltél? Cooper utazásáról az alsó időbe. A Halhatatlanság összezúzásáról egyetlen sámsoni erőfeszítéssel. Igaz?

– Azt sem tudom, mi a sámsoni erőfeszítés – válaszolta Noŷs.

– Könnyen kitalálhatod, Noŷs. Mondd csak, mikor léptél be a 482. Századba? Kinek a helyét foglaltad el? Vagy csak úgy behatoltál? A 2456. Század egyik szakértőjével kiszámíttattam a Sorstervedet.

Az új Valóságban egyáltalán nem szerepeltél. Még hasonmásod sem. Furcsának látszott egy ilyen kis Változtatásnál, de nem lehetetlen. És a Sorstervező mondott nekem akkor valamit, amit csak a fülemmel hallottam, de az értelmemmel nem fogtam fel. Furcsa, hogy egyáltalán megjegyeztem a szavait. Talán már akkor is furcsán hangzottak, de túlságosan tele voltam... veled, nem figyeltem fel rá. Azt mondta a Sorstervező: "A megadott vektorok kombinációja alapján nem is nagyon értem, hogyan létezhetett a régi Valóságban." Igaza volt. Nem illettél bele a régi Valóságba. Betolakodó voltál, a távoli jövőből jöttél, s csak játszottál velem és Finge-dzsel, hogy az ujjad köré csavarhass minket.

– Andrew... – mondta Noŷs követelőzően.

– Minden egybevág, ha nem vagyok vak. Az a társadalomtörténeti könyv a lakásodon. Először meglepődtem. De neked szükséged volt rá, hogy a Század asszonya szerepét megtanulhasd. És még valami.

Emlékszel első kirándulásunkra a Rejtett Századokba? Te állítottad meg a kabint a 111 394. Században.

Pontosan és szakértelemmel. Mikor tanultad meg a kabin irányítását? Ha az volnál, akinek látszol, akkor az lett volna az első kabinutazásod. És miért éppen a 111 394. Században állítottad meg? Az az időotthonod?

Noŷs szelíden megkérdezte: – Miért hoztál engem a Primitív Korba, Andrew?

Harlan váratlanul kiabálni kezdett: – Hogy megmentsem a Halhatatlanságot! Nem is tudom, milyen károkat okozhattál volna. De itt tehetetlen vagy, mert én ismerlek. Valld be, hogy igazat mondtam. Valld be!

Őrjöngve felugrott, és felemelte a kezét. Noŷs meg se rebbent. Végtelenül nyugodt volt. Mintha meleg, gyönyörű viaszból mintázták volna. Harlan karja lehanyatlott.

– Valld be!

– Még okfejtésed után is ilyen bizonytalan vagy? – nézett rá Noŷs. – Mit számít az, hogy bevallom-e vagy sem?

Harlan úgy érezte, haragja ismét felkorbácsolódik.

– Valld be, hogy legalább ne érezzék aztán semmi lelkiismeret-furdalást! Egyáltalán ne érezzék!

– Lelkiismeret-furdalást?

– Igen, Noŷs, mert itt van nálam a sugárpisztoly, és meg akarlak ölni.

18 - A Végtelenség kezdete

Zsibbadt bizonytalanság töltötte el Harlant. Tétovaság fogta el. A sugárpisztolyt a kezében szorongatta. Noŷsra irányította.

De miért nem szól semmit a lány? Miért ilyen közönyös?

Hogyan ölhetné meg?

Hogyan hagyhatná életben?

Rekedten megszólalt: – Miért hallgatsz?

Noŷs megmozdult, de csupán a kezét helyezte el az ölében, hogy kényelmesebben, elengedettebben, hanyagabbul üljön. Hangja alig volt emberi hanghoz hasonlítható. Farkasszemet nézett a sugárpisztollyal, s magabiztosság, szinte misztikus erő sugárzott belőle.

– Nem ölhetsz meg a Halhatatlanság védelmében – szólalt meg. – Ha ez volna a kívánságod, akkor leüthetnél, összekötözhetnél erősen, itt hagyhatnál a barlangban, és nekivághatnál a hajnalnak. Vagy megkérhetted volna Twissell Kalkulátort, hogy tartson magánzárkában, amíg te a Primitív Korban jársz.

Vagy pedig pirkadatkor magaddal vihetnél, és otthagyhatnál a sivatagban. Ha csak a gyilkosság elégít ki, ez azért van, mert azt hiszed, elárultalak, parancsra szédítettelek bele a szerelembe először, hogy aztán később belecsaljalak az árulásba. Sértett hiúságod követeli az ölést, és nem az igazságos bosszú, ahogyan állítod.

Harlanon látszott, hogy gyötrődik.

– A Rejtett Századokból jöttél? Mondd meg.

Noŷs így válaszolt: – Igen. Most aztán lelősz?

Harlan ujja megremegett a sugárpisztoly ravaszán. Még habozott. Valami belső érzés még fellebbezett Noŷsért, és felvonultatta meddő szerelmének és vágyakozásának a maradékait. Elkeseredette Noŷs, mert ő eldobta magától? Hazudott-e, kacérkodik-e a halállal? Kétségbeesésében tetszeleg-e a bolondos hősnő szerepében, mert Harlan nem hisz neki?

– Nem!

A 289. Század édeskés irodalmi hagyományai szerint alkotott könyvfilmben így lehetett volna, de nem Noŷs esetében. Nem olyan fából faragták, hogy a hűtlen szerető kezéből fogadja el a halált, egy letört, hervadozó liliom boldog mazochizmusával.

Akkor talán nem hiszi el, hogy Harlan meg tudná ölni? Még most is csábos erejében bízik, s bizonyos abban, hogy ez az érzelem megbénítja Harlant, lefegyverzi és megszégyeníti?

Ez érzékenyen érintette. Ujja szorosabban fonódott a fegyver ravaszára.

Ismét Noŷs beszélt: – Habozol? Talán a védekezésemet várod?

– Miféle védekezést? – próbált gúnyos lenni Harlan, de valójában örült a haladéknak. Ismét kitolódott a pillanat, amikor meg kell pillantania a lány véres holttestét, vagy azt, ami testéből megmarad, és tudnia kell, hogy ő, saját kezűleg tette ezt a gyönyörű Noŷsszal.

Mentséget keresett a késlekedésre. Lázasan gondolta: "Hadd beszéljen! Hadd mondja el, mit tud a Rejtett Századokról! Annál biztosabb lesz a Halhatatlanság védelme!"

A szilárd politika látszatát kölcsönözte várakozásának ez a gondolat, s egy pillanatra olyan nyugodtan tudott szembenézni a lánnyal, ahogy a lány ővele.

Noŷs nyilván olvasott a férfi gondolataiban.

– Tudni akarsz valamit a Rejtett Századokról? – szólalt meg. – Könnyű lesz felhasználni a védekezéshez. Szeretnéd tudni például, miért néptelenedett el a Föld a 150 000. Század után? Érdekel?

Harlan nem akart sem könyörögni, sem alkudozni. Nála volt a sugárpisztoly. Eltökélte, hogy erős lesz. Rárivallt: – Beszélj! – És belepirult abba, hogy a lány könnyedén elmosolyodott.

– Századom, és ebben igazad van, a 111 394. Század már akkor tudott a Halhatatlanság létezéséről, mielőtt az a bioidőben elérte a távoli felső időt, még a 10 000. Század előtt – magyarázta Noŷs. – Mi is végeztünk Időutazásokat, de egészen más elgondolások alapján, és inkább szemléltük az Időt, mintsem anyagot szállítottunk ide-oda. Egyébként csak a múltunkkal foglalkoztunk, az alsó időnkkel. Közvetett úton szereztünk tudomást a Halhatatlanságról. Először is kiszámítottuk a Valóságok Integráljait, és először a saját Valóságunkat próbáltuk ki. Ámultán tapasztaltuk, hogy Valóságunknak igen alacsony a valószínűségi foka. Ez aggasztott bennünket. Miért ilyen valószínűtlen a Valóság?... Nem figyelsz ide, Andrew! Érdekel ez téged egyáltalán?

Noŷs változatlan nyájassággal ejtette ki Harlan nevét, mint az elmúlt hetekben. Ennek most sértenie kellett volna a férfi fülét, és cinikus hitetlenségével feldühítenie. De nem így történt.

Harlan elkeseredetten szólt rá: – Folytasd, és fejezd be gyorsan, te némber!

A lány nyájas Andrew-ját próbálta így egyensúlyozni a "némber" fojtott dühével, de Noŷs sápadtan ismét csak mosolygott, így szólt: – Végigkutattuk visszafelé az Időt, és rábukkantunk a növekvő Halhatatlanságra. Azonnal nyilvánvaló lett számunkra, hogy a bioidő egy másik pontján kell lennie (nekünk is megvan erre a kifejezésünk) egy másik Valóságnak. A maximális valószínűségű másik Valóságot elneveztük Alapállapotnak. Valamikor az Alapállapot vett körül bennünket vagy legalábbis hasonmásainkat. Akkoriban nem ismertük az Alapállapot igazi jellegét. Nem ismerhettük. Azt viszont tudtuk, hogy a Halhatatlanság Változtatásai következtében, a statisztikai valószínűségek alapján az Alapállapot meg fog változni egészen a mi Századunkig és azon túl is. Hozzáláttunk az Alapállapot jellegének a felderítéséhez, semlegesíteni akartuk a lehetséges rossz hatásokat. Először felállítottunk egy izolált zónát, amit te Rejtett Századoknak nevezel, amely a Halhatatlanokat a 70 000. Század alsó időhatárán tartotta. Ez a zárópajzs csupán a végrehajtott Változtatásoktól óv meg bennünket, leszámítva bizonyos kis százalékot. A rendszer nem volt tökéletesen biztonságos, de időt nyertünk vele. A következő lépésünk már nem állt összhangban kultúránkkal és erkölcseinkkel. Megvizsgáltuk a jövőnket, a felső időnket. Tanulmányoztuk az akkor létező Valóságban élő ember sorsát, hogy összevethessük az Alapállapottal. Valahol a 125 000. Század táján az emberiség megoldotta a csillagközi utazás problémáját. Megtanulták, hogy lehet áthidalni a hipervilágtért. Az emberiség végre eljutott a csillagokig.

Harlan növekvő figyelemmel hallgatta a lány jól átgondolt szavait. Mi ebben az igazság? Mennyi benne a jól kiszámított félrevezetési szándék? Igyekezett a bűvöletet megtörni, megakasztani a lány mondatainak sima áramlását. Megszólalt: – És amikor elérhették a csillagokat, a Földről a csillagokra költöztek. Tudósaink már régen sejtették ezt.

– Akkor tudósaitok rosszul sejtették. Az ember csakugyan megpróbált elköltözni a Földről. Sajnos nem vagyunk egyedül a Galaxisban. Vannak csillagok, vannak bolygók, tudod. Sőt más értelmes lények is. Olyan ősi fajta nincs egy sem, legalábbis ebben a Galaxisban, mint az emberiség, de a 125 000. Századig az ember a Földön maradt, s a fiatalabb elmék közben utolérték, túlhaladták, kifejlesztették a csillagközi hajózást, és gyarmatosították a Galaxist.

Amikor kijutottunk a világtérbe, a jelek már mutatták: Foglalt! Tilos az átjárás! Takarodjatok! Az emberiség visszavonta felderítő csápjait, és otthon maradt. Most már tudta, mi a Föld: börtön, amelyet a végtelen szabadság vesz körül... És az emberiség kihalt.

Harlan így szólt: – Egy csapásra kihalt? Badarság.

– Nem azonnal. Ezer meg ezer Század telt bele. Voltak hullámhegyek, hullámvölgyek, de kiveszett a szándék, a termékenység, és a reménytelenséget nem tudták legyűrni. Lassan csökkent a szaporodás, és végül bekövetkezett a kihalás. A te Halhatatlanságod tette ezt.

Harlan most már merészen védelmezhette a Halhatatlanságot, még hevesebben, mert az előbb oly élesen támadta, így szólt: – Engedjetek be a Rejtett Századokba, és helyrehozzuk ezt is. Ahova eljutottunk, ott eddig mindig sikerült megteremtenünk a legfőbb jót.

– A legfőbb jót? – kérdezte Noŷs gúnyosan. – Mi az a legfőbb jó? A gépeitek mondják meg. A Kibernetikus Agy. De ki programozza be a gépeket, és ki mondja meg, hogy mit mérlegeljenek? A gépek nem oldják meg okosabban a feladatokat, csak gyorsabban. Csak gyorsabban! Akkor mit tartanak hát a Halhatatlanok jónak? Majd én megmondom. A biztonságot és óvatosságot. Mindent, ami mérsékelt. Csak semmi túlzást! Semmiféle kockázatot a siker százszázalékos valószínűsége nélkül.

Harlan hallgatott. Váratlan erővel eszébe ötlöttek Twissell szavai a kabinban, amikor a Rejtett Századok fejlettebb emberéről volt szó. Azt mondta: "Kiiktattuk a szokatlant."

Hát nem ez történt?

– Igen – mondta Noŷs –, látom, hogy elgondolkoztál. Gondolkozz csak ezen: mért kísérli meg az ember a most létező Valóságban újra meg újra az űrutazást, és miért vall mindig kudarcot? Nyilván minden űrutazásakor tud a megelőző kudarcokról. És miért próbálja meg újra meg újra?

– Ezt nem tanulmányoztam eléggé – válaszolta Harlan. Mégis kínos volt arra gondolni, hogy hiába építették fel a Mars-gyarmatokat újra meg újra, mindig elpusztultak. Eszébe jutott, milyen különös vonzalommal viseltettek még a Halhatatlanok is az űrutazás iránt. Hallotta, amint a 2456. Századból származó Kantor Voy Szociológus felsóhajtott, amikor kiiktattak egy-egy elektrogravitációs űrutazást valamelyik Századból: "Milyen gyönyörű volt!" És Nérón Feruque, a Sorstervező, aki keserűen szitkozódott, és hogy könnyítsen magán, a rákellenes szérum elosztásáért kezdte gúnyolni a Halhatatlanságot.

Valóban van-e olyan ösztönös vágyakozás az értelmes lényekben, hogy elérjék a csillagokat, s kiszabaduljanak a gravitáció börtönéből? Valóban belső kényszere, hogy az ember újra meg újra kifejlessze a csillagközi hajózást, s újra meg újra nekivágjon a csillagrendszerek halott világainak, amelyekben csupán a Föld a lakható? Vajon a kudarc s az emberek kényszerű visszatérése börtönotthonukba okozta azokat a társadalmi bajokat, amelyekkel a Halhatatlanságnak újra meg újra harcba kellett szállnia? Harlan a kábítószerekre gondolt, amelyeket az emberek mindig a sikertelen elektrogravitációs űrutazások korában használnak.

– A Valóság sikertelenségeinek az elsimításával a Halhatatlanság kiirtja a győzelmeket is – folytatta Noŷs. – Pedig az emberiség csupán a nagy próbatételek leküzdésével emelkedhet a csúcsok felé. Csak a veszély és nyugtalan bizonytalanság készteti újabb és dicsőségesebb hódításokra. Meg tudod ezt érteni?

Meg tudod érteni azt, hogy ha elhárítjátok az ember útjában álló akadályokat, nyomorúságot, a biztosabb és a jobb megoldást veszitek el tőle, amit csak a nehézségek legyőzése árán és nem a megkerülésével talál meg.

– A többség java a legfőbb jó... – kezdte ügyetlenül Harlan.

Noŷs közbeszólt: – És ha Halhatatlanság soha nem jött volna létre?

– Mi lett volna?

– Én majd megmondom neked. A temporális géptervezésbe ölt energiát nukleáris kutatásra fordították volna. A Halhatatlanságot nem fedezték volna fel, csak a csillagközi hajózást. Az ember több mint százezer Századdal előbb érte volna el a csillagokat, mint a jelenlegi Valóságban. A csillagok még lakatlanok lettek volna, és az emberiség megvethette volna a lábát a Galaxisban. Mi lettünk volna az elsők.

– És mi lett volna ennek a haszna? – kérdezte makacsul Harlan. – Boldogabbak lettünk volna?

– Kit értesz azon, hogy "mi"? Az ember nemcsak egyetlen világ lett volna, hanem millió és billió világ.

Birtokunkba vettük volna a végtelent. Mindegyik világnak meglett volna a története, az értékrendje, lehetősége, hogy a maga módján a maga környezetében keresse a boldogságot. Sokféle boldogság van, sokféle jó, a változatosság végtelen... Ez az emberiség Alapállapota.

– Ez csak feltételezés – felelte Harlan, és már haragudott önmagára, amiért őt is elragadta a Noŷs festette jövő képe. – Honnan tudod, mindez hogy alakult volna?

Noŷs így válaszolt: – Te megmosolygod a Halandókat, akik csupán egyetlen Valóságot ismernek. Mi megmosolyogjuk a Halhatatlanokat, akik azt hiszik, hogy több Valóság létezik, de egy időben csupán egy.

– Mit fecsegsz itt összevissza?

– Mi nem szándékszunk megváltoztatni a Valóságokat. Csak szemléljük őket. Nem Valóságos állapotukban is látjuk őket.

– Egy soha-soha nem létező szellemországot, ahol a "lett volna" bújócskázik a "talánnal"?

– Ha gúnyolódsz, akkor is így van.

– És mindezt hogy éritek el?

Kis szünet után felelt Noŷs: – Hogy tudnám én ezt kifejteni, Andrew? Engem úgy neveltek, hogy bizonyos dolgokat megtudjak, de valójában nem értem az egészet, éppen úgy nem, mint te. Meg tudod magyarázni a Kibernetikus Agy működését? Pedig tudod, hogy létezik és működik.

Harlan elpirult.

– No és aztán?

– Megtanultuk – folytatta Noŷs –, hogyan lehet szemlélni a Valóságokat, és úgy találtuk, hogy az Alapállapotot olyannak ismertük meg, amilyennek leírtam. Megtaláltuk azt a Változtatást is, amely szétrombolta az Alapállapotot. És ez nem a Halhatatlanság Változtatása volt, hanem maga a Halhatatlanság létrehozása – létezésének ténye. Minden olyan rendszer, mint a Halhatatlanság, amely megengedi az embernek, hogy saját maga válassza meg a jövőjét, azzal fog végződni, hogy a biztonságot és a középszert választja, és az ilyen Valóságban a csillagokat nem lehet elérni. A Halhatatlanság puszta léte kizárja a Galaktikus Birodalom létrehozását. Először a Halhatatlanságot kell megszüntetni.

Végtelen számú Valóság létezik. És minden Valóságnak végtelen nagyszámú variációja is van. Például a Halhatatlanságot tartalmazó Valóságok száma is végtelen: az olyan Valóságoké is végtelen, amelyekben a Halhatatlanság nem létezik, az olyanoké is végtelen, ahol a Halhatatlanság létezik, de megszüntették. Az én népem azonban azt választotta ki a végtelen sok csoport közül, amely engem is magában foglalt.

Nekem ebbe nem volt beleszólásom. Éppúgy oktattak a szakmámra, mint ahogy Twissell és te felkészítetted Coopert. Ám azoknak a Valóságoknak a száma, amelyekben közreműködtem a Halhatatlanság szétrombolásában, szinte végtelen sok volt. Öt Valóság közül választhattam, amelyek a legkevésbé látszottak bonyolultnak. Én ezt választottam, amely téged is tartalmazott, az egyetlen Valóságot, amely téged is magában foglalt.

– Miért választottad ezt? – kérdezte Harlan.

Noŷs elfordult.

– Mert szerettelek. Jóval azelőtt szerettelek, hogy találkoztunk volna.

Harlan megrendült. A lány olyan őszintén mondta mindezt, önmarcangoló gondolat volt csak, hogy: "Színészkedik..."

– Ez nevetséges – állapította meg.

– Valóban? Végig tanulmányoztam a rendelkezésemre álló Valóságokat. Megvizsgáltam azt is, amelyben visszamentem a 482. Századba, találkoztam Finge-dzsel, aztán veled. Ez volt az egyetlen olyan Valóság, amelyben rám találtál és szerettél, amelyben elvittél a Halhatatlanságba és messze a felső időbe, az én Századomba, ez volt az egyetlen olyan Valóság, amelyben rossz helyre irányítottad Coopert, és amelyben mi ketten visszatértünk a Primitív Korba.

És ott éltük le hátralevő napjainkat. Láttam, milyen boldogan éltünk együtt, és mennyire szerettük egymást. Ez egyáltalán nem nevetséges. Ezt a változatot választottam, úgy hogy szerelmünk igaz lehessen.

Harlan csak ezt hajtogatta: – Mindez hazugság. Hazugság. Hogyan is várhatod, hogy higgyek neked? – Elhallgatott, majd hirtelen hozzátette: – Várj csak! Azt mondod, hogy mindezt tudtad jó előre? Mindazt, ami történni fog?

– Igen.

– Akkor nyilvánvaló a hazugságod. Azt is tudnod kellett, hogy most sugárpisztoly lesz a kezemben. Azt is tudnod kellett, hogy minden kiderül rólad. És ehhez mit szólsz?

Noŷs csendesen felsóhajtott: – Már mondtam neked, hogy minden Valóságnak rengeteg variációja lehetséges. Bármilyen pontosan tájoljuk be magunkat az adott Valóságra, mindig számolnunk kell a végtelen sok hasonló Valósággal is.

Vannak homályos pontok. Minél élesebb a tájolás, annál kevesebb a homály, de tökéletes élességet lehetetlen elérni. A kevesebb hibát, a véletlen lehetőségek alacsonyabb valószínűségét el lehet érni, de ez soha nem egyenlő a nullával. Egyetlen homályos pont rontotta el a dolgot.

– Mégpedig?

– Vissza kellett jönnöd a jövőbe, miután leszerelték az időgátat a 100 000. Századnál, és te vissza is jöttél. De egyedül kellett volna érkezned. Ezért ijedtem meg annyira, amikor Twissell Kalkulátort megláttam.

Harlan kétségbeesett. "Milyen ügyesen csűri-csavarja!"

– Még jobban megijedtem volna – folytatta Noŷs –, ha azonnal megértem ennek a variációnak minden veszélyét. Ha egyedül érkezel, visszahoztál volna a Primitív Korba, mint ahogy meg is tetted. És akkor az emberiség iránti szeretetből, az irántam érzett szerelemből nem bolygattad volna Coopert. A kör megszakad, a Halhatatlanságnak vége szakad, és mi boldogan élünk. De te Twissell-lel együtt jelentél meg, és ez véletlen variáció volt. Útközben Twissell elmondta neked, miért fél a Rejtett Századoktól, és ezzel olyan vágányra irányított téged, amely azzal végződött, hogy végül már az én jó szándékomban is kételkedtél. Ezzel a sugárpisztollyal végződött...

Andrew, ez az igazság. Lelőhetsz. Most már semmi sem tarthat vissza.

Harlannak fájt a keze, olyan görcsösen szorította a sugárpisztolyt. Zavartan a másik kezébe vette. Noŷs meséjében nincs egyetlen hibás pont sem? Hol volt már a szilárd elhatározás, amit attól remélt, ha megtudja Noŷs igazi származását? Jobban gyötörték a kétségek, mint valaha, és a hajnal egyre közeledett.

Így szólt: – Miért kellett kétszer is megkísérelni, hogy véget vessetek a Halhatatlanságnak? Miért nem lehetett egyszerre elpusztítani úgy, hogy Coopert a 20. Századba küldtem vissza? Akkor minden egyszerre véget ért volna, s nem volna a bizonytalanságnak ez az agóniája.

– Azért – felelte Noŷs –, mert nem elég végezni ezzel a Halhatatlansággal. Csökkentenünk kell a Halhatatlanság megvalósításának mindenféle valószínűségét, mégpedig olyan közel a nullához, amilyen közel csak lehet. Van itt valami, amit el kell intéznünk a Primitív Korban. Egy kis Változtatás, egy apróság. Tudod, mi az a Minimálisan Szükséges Változtatás. Csupán egy levél, amelyet az Itáliának nevezett félszigetre kell küldeni, itt a 20. Században. Most 19,32 van. Ha elküldöm a levelet néhány század-Századon belül, egy férfi új kísérletekbe fog, neutronokkal fogja bombázni az urániumot. Harlan elborzadt: – Meg akarod változtatni a Primitív Történelmet?

– Igen. Ez a szándékunk. Az új Valóságban, a végleges Valóságban az első nukleáris robbantás nem a 30. Században következik be, hanem már 1945-ben.

– Tudod, milyen veszélyekkel jár ez? Fel tudod mérni, mit jelent ez?

– Tisztában vagyunk a veszéllyel. Megtekintettük a Valóságok változatait. Nagy a valószínűsége, de ez természetesen nem bizonyosság, hogy a Föld radioaktív romhalmazzá válik, de előbb még...

– És azt hiszed, hogy ez felhatalmaz benneteket erre?

– A Galaxis Birodalom igen. Az Alapállapot valószínűségének a megnövelése.

– És még te vádolod a Halhatatlanokat azzal, hogy beavatkoznak...

– Vádoljuk őket, mert állandóan beavatkoznak az emberiség életébe, hogy a biztonságos otthonban és börtönben tartsák. Mi is beavatkozunk, de egyszer, egyetlenegyszer, hogy idő előtt felfedezzék a nukleáris erőket, és így soha, soha ne hozhassák létre a Halhatatlanságot!

– Nem! – válaszolta elkeseredetten Harlan. – Létre fog jönni a Halhatatlanság.

– Ha így döntesz. Tőled függ. Ha azt akarod, hogy elmebetegek diktálják az emberiség jövőjét...

– Elmebetegek! – tört ki Harlan.

– Nem azok? Te ismered őket. Gondolkozz!

Harlan elszörnyedve meredt Noŷsra, de elgondolkozott. Visszaemlékezett a Növendékekre, akik megtudták, mi is a Valóság, és Latourette Növendékre, aki öngyilkosságot kísérelt meg. Latourette életben maradt, hogy Halhatatlan legyen, és senki sem tudta, milyen sérüléseket hordoz a lelkében, de azért végezte a Valóságváltoztatásokat.

Visszaemlékezett a Halhatatlanság kasztrendszerére, az abnormis életre, amely a bűntudatot a Technikusok elleni haraggá és gyűlöletté növelte. Visszaemlékezett a Kalkulátorokra, akik egymás ellen fenekedtek, Finge intrikáira Twissell ellen, és Twissell kémkedésére Finge ellen. Visszaemlékezett Sennorra, aki tar fejét azzal feledtette, hogy harcolt minden Halhatatlan ellen.

Önmagára gondolt.

Aztán Twissellre, a nagy Twissellre, aki szintén megszegte a Halhatatlanság törvényét.

Most úgy érezte, mindig is ilyennek ismerte a Halhatatlanságot. Máskülönben miért is akarta volna szétrombolni? De teljesen soha nem merte bevallani még önmagának sem, soha nem állt vele ennyire szemtől szemben, mint most.

Most tisztán látta a Halhatatlanságot, az egyre mélyülő őrületet, a gyötrődő poklot, az abnormális indítékokat, az elkeseredett életeket, amelyeket erőszakosan kiszakítottak környezetükből.

Tétován pillantott Noŷsra. A lány szelíden folytatta: – Érted most már? Gyere ki a barlangból.

És Harlan megbűvölten követte, lenyűgözte az új nézőpont teljessége. És a sugárpisztoly most először tért el a Noŷs szívéhez vezető vonalról.

A hajnal már szürke csíkokat rajzolt az égre, és a hatalmas kabin fenyegető árnyékként magasodott a barlang szájánál. Az Időmező hártyája elmosta és bizonytalanná tette a körvonalait. Noŷs megszólalt: – Ez itt a Föld. Nem halhatatlan és egyedüli otthona az emberiségnek, hanem egy végtelen kaland kiindulópontja. Csupán el kell határoznod magadat.

Minden tőled függ. Téged, engem és a barlang tartalmát bioidő-mező védi a Változtatástól, Cooper eltűnik a hirdetésével együtt, a Halhatatlanságnak is vége lesz, az én Századomnak is, de mi életben maradunk, gyerekeink lesznek, unokáink, és az emberiség fennmarad, hogy elérje a csillagokat.

Harlan a lány felé fordult, és Noŷs rámosolygott. Ismét a régi Noŷs állt előtte, és az ő szíve is úgy dobogott érte, mint azelőtt.

Még nem ébredt rá arra, hogy már döntött, de aztán váratlanul a derengés szétterült az egész égen, s a kabin eltűnt előlük.

Noŷs lassan Harlanhoz simult, és a férfi tudta, hogy a kabin eltűnésével véget ért, véglegesen meghalt a Halhatatlanság.

...És megkezdődött a Végtelenség.

Nemezis

Prológus

A férfi ott alt a szobában, egyedül, a világtól elzárva.

Odakint csak a csillagok ragyogtak. Közöttük azaz egy is a maga kis bolygórendszerével. Tisztán látta lelki szemeivel, tisztábban, mintha átlátszóvá tenné az ablakot és élő valóságában is megpillantaná.

Egy apró csillag rózsásvörös színű, a vér és a pusztulás színe, erre utal a neve is.

Nemezis! Nemezis, az isteni megtorlás istennője.

Eszébe jutott az a történet, amelyet valamikor még fiatal korában hallott, egy világméretű özönvízről regélő legenda, amely elsodorta a föld színéről a bűneiben elfajzott emberiséget, és csak egyetlen családot hagyott életben, hogy újrakezdjen mindent.

Ezúttal nincs özönvíz. Csak a Nemezis.

Az emberiség elfajulása megismétlődött, és megérdemli az isteni ítéletet. De nem özönvíz fogja elpusztítani Ez túlságosan egyszerű lenne.

De még akik megmenekülnek is – hová mehetnének? Miért van az, hogy nem érez semmi sajnálatot? Az emberiség nem folytathatja a régi módon. Vagy talán amiatt sajnálkozna, hogy a lassú és keserves halál helyett a sokkal gyorsabb véget választotta?

Itt, a Nemezis körül egy bolygó kering. A bolygó körül egy hold. A hold körül pedig a Rotor.

Abban a valahai özönvízben néhány ember egy bárkában talált menedéket. Arról, hogy milyen is lehetett az a bárka, csak homályos elképzelése volt, a Rotor azonban megfelelt annak Ez is biztonságot nyújt az emberek egy válogatott csoportjának belőlük egy sokkal jobb világ fog felépülni.

A régi világ számára azonban – ott van a Nemezis!

Újból maga elé képzelte. A vörös törpe csillagot, amint kérlelhetetlenül halad a maga útján. Őt és a bolygóit nem fenyegeti semmi. Nem úgy a Földet.

Vigyázz, Föld, a Nemezis úton van feléd!

A Nemezis, az Isteni Megtorlás!

1 - Marlene

1.

Marlene alig múlt egyéves, amikor utoljára látta a Naprendszert. Természetesen semmire sem emlékezett.

Olvasni persze sokat olvasott róla, ám olvasmányai egyszer sem keltették benne azt az érzést, hogy a Naprendszer valaha is része lett volna az ő életének vagy az ő élete annak.

Élete tizenöt évét a Rotoron töltötte. Mindig úgy gondolt rá, mint valami nagy világra. Igaz is, hiszen nyolc kilométer az átmérője. Mióta betöltötte a tizedik évét, azóta ha teheti, mindig szerét ejti, legalább egyszer egy hónapban, hogy testgyakorlás céljából körbejárja az egészet, rá-rátérve néha az alacsony gravitációjú ösvényekre, hogy lebeghessen egy kicsit. Ebben mindig nagy örömét lelte. Lebegett vagy járt, a Rotor csak folytatta vég nélküli útját a rajta lévő épületekkel, parkokkal, gazdaságokkal és persze az emberekkel.

Egy egész napja ráment erre, az anyja azonban nem bánta. Mert szerinte a Rotor teljesen veszélytelen. "Nem úgy, mint a Föld" – szokta volt mondogatni, azt azonban nem árulta el, hogy a Föld miért veszélyes: "Csak" – ütötte el a kérdést.

Marlene az embereket kedvelte a legkevésbé. Úgy mondják, a legutóbbi népszámlálás szerint hatvan ezren vannak a Rotoron. Túl sok. A soknál is több. Csupa hamis arc. Marlene gyűlölte azt a sok hamis arcot, jól tudván, hogy egész más rejtezik mögöttük. És még csak szóvá sem teheti ezt. Néhányszor megpróbálta, amikor még fiatalabb volt, az anyja azonban ilyenkor dühösen ráparancsolt, hogy meg ne próbáljon még egyszer ilyesmit mondani.

Ahogy fölcseperedett, egyre tisztábban látta ezt a hamisságot, csakhogy ekkor már egyre kevésbé törődött vele. Elfogadta az embereket olyanoknak, amilyenek, és igyekezett minél több időt eltölteni önmagával és a saját gondolataival.

Az utóbbi időben gondolatban sokat foglalkozott az Erythróval, azzal a bolygóval, amely körül csaknem egész életében ott keringett. Maga sem tudta, miért foglalkoztatja úgy ez a bolygó, csak azt vette észre, hogy a leglehetetlenebb időben fogja magát, és ellibeg a megfigyelőtoronyhoz, és csak bámul rá mohón, égve a vágytól, hogy bárcsak ott lehetne, ott, az Erythrón.

Az anyja ilyenkor zsémbesen faggatta, hogy mi vonzót talál ezen a meddő, élettelen bolygón, ő azonban maga sem tudta a választ. Fogalma sem volt róla. "Csak szeretnék ott lenni" – felelte ilyenkor.

Most is azt bámulta itt, egyedül a megfigyelőtoronyban. A rotoriak nemigen járnak ide. Már beteltek a látvánnyal, vélte Marlene, meg aztán valahogy nem is érdekelte őket annyira az Erythro, mint őt.

Ott van, ni, félig világosban, félig sötétben. Homályosan emlékezett rá, hogy évekkel azelőtt, még mint karonülő kisgyermeknek fölhívták rá a figyelmét, amint lassan beúszott a látótérbe, és minden alkalommal nagyobbnak látszott, ahogy a Rotor egyre közelebb került hozzá. Hány éve is már annak?

Így volt e valóban? Hiszen akkor már a negyedik évében járt, így hát emlékeznie kell rá.

Most azonban ezt az emléket – akár valóságos, akár nem – növekvő mértékben elnyomta egy újabb fölismerés, hogy milyen hatalmas is valójában egy igazi bolygó. Az Erythro átmérője meghaladja a tizenkétezer kilométert – mi ehhez képest az ő nyolc kilométerük! Föl sem tudta fogni ezt a méretet. A képernyőn egyáltalán nem látszott olyan nagynak, és Marlene képtelen volt elképzelni, hogy ott áll a felszínén és több száz – vagy talán több ezer – kilométerre is ellát a szeme. Csak azt tudta, hogy szeretne ott állni. Méghozzá nagyon.

Aurinelt nem érdekelte az Erythro, s ez csalódást keltett a lányban. Azzal védekezett, hogy egyéb dolgokkal is törődnie kell, például azzal, hogy fölkészüljön a főiskolára. Már tizenhét és fél éves. Marlene pedig épp hogy elmúlt tizenöt. Ez nem nagy különbség, gondolta dacosan, hiszen a lányok gyorsabban fejlődnek.

Legalábbis így kellene lennie. Végignézett magán, és a megszokott utálattal és csalódottsággal állapította meg, hogy rövid, csutak termetével még mindig gyermeknek vélhetik.

Ismét az Erythróra pillantott, a pompás nagy tányér megvilágított fele lágyvörös fényben izzott. Nagysága szerint akár bolygó is lehetne, holott tisztában volt vele, hogy tulajdonképpen csak egy hold. A Megas körül kering, és a (nála jóval nagyobb) Megas a bolygó valójában, jóllehet az Erythrót is csak így hívta mindenki. Ketten együtt, a Megas és az Erythro, no meg a Rotor keringenek aztán a Nemezis csillag körül.

– Marlene! – hallotta a kislány a hívást a háta mögül, és a hangban fölismerte Aurinelt. Az utóbbi időben egyre inkább feszélyezte a fiú társasága, és zavarba jött, ha ennek az okára gondolt. Tetszett neki, ahogy a nevét kiejtette. Szabályosan, három szótagként – Mar-lé-ne, az r-et kissé megropogtatva. Már puszta hallatára is melegség öntötte el.

– Szia, Aurinel – rebegte a fiú felé fordulva, és mindent megtett, hogy ne piruljon el.

A fiú szélesen elvigyorodott.

– Az Erythrót bámulod, ugye?

A lány nem válaszolt. Mi mást is csinálna? Mindenki ismerte a bolygó iránti odaadását...

– Hogy kerülsz ide? ("Mondd, hogy engem kerestél" – gondolta magában.) – Anyád küldött – felelte Aurinel.

– ("Vagy úgy!") Minek?

– Azt mondta, hogy rossz hangulatban vagy, és valahányszor elfog az önsajnálat, feljössz ide, és arra kért, hogy keresselek meg, mert minél több időt töltesz itt fönn; annál harapósabb leszel. Mondd, miért vagy harapós kedvedben?

– Egyáltalán nem vagyok harapós. De még ha az volnék is, megvan rá az okom.

– Miféle okod? Ugyan, hisz nem vagy már kisgyerek. Van szád, hogy elmondd, mi nyomja a szíved.

Marlene fölvonta a szemöldökét.

– Köszönöm, elég jól ki tudom fejezni magam. Az ok pedig az, hogy utazni szeretnék.

Aurinel elnevette magát.

– Hiszen eleget utaztál, Marlene. Több mint két fényévet. A Naprendszer egész történetében nem volt még senki emberfia, aki a fényévnek akár csak egy kis töredékét is megtette volna. Bennünket kivéve. Ezért panaszra semmi okod. Hiszen te vagy Marlene Insigna Fisher, a Galaxis Utazója.

Marlene elfojtotta magában a nevetést. Insigna az anyja lánykori neve, és valahányszor Aurinel mindhárom nevét fölsorolta, tisztelgésre szokta emelni a kezét, és megfelelő pofát is vág hozzá, és ezt már jó ideje nem tette. Gyanította, azért nem, mert a fiúnak kezd benőni a feje lágya, és igyekszik felnőtt módra viselkedni.

– Én egyáltalán nem emlékszem arra az útra – hárította el a lány. – Ezt te is tudhatod, és amire nem emlékszik az ember, az nem is fontos. Itt vagyunk, több mint két fényévnyire a Naprendszertől, és sohasem fogunk visszatérni oda.

– Ezt honnan tudhatod?

– Ne viccelj már, Aurinel. Vagy hallottál már valakit is arról beszélni, hogy vissza akar oda térni?

– No és ha így van is, kit érdekel? A Föld már amúgy is túlzsúfolt, mint ahogy az egész Naprendszer is egyre jobban megtelik és kimerül. Mennyivel jobb nekünk itt, ahol urai vagyunk mindannak, amire csak szemet vetünk.

– Egyáltalán nem. Az Erythróra is szemet vetettünk, mégsem költözünk le oda, hogy uralmunk alá vessük.

– Már hogyne tennénk. Hiszen ott van az Erythrón az a nagyszerű munkacsarnokunk. Ezt te is jól tudod.

– Az nem a mienk. Csak néhány tudósé. Én mirólunk beszélek. Bennünket nem engednek le oda.

– Majd annak is eljön az ideje – mondta Aurinel derűsen.

– Persze. Majd ha vénasszony leszek. Vagy a temetőben fekszem.

– Nem olyan sötét a helyzet. Hagyd ezt a zugot, és bújj ki a napra, tedd boldoggá az édesanyádat. Én nem maradhatok itt veled. Nekem dolgom van. Dolorette...

Marlene füle zúgni kezdett, és azt sem hallotta, mit mondott ezután Aurinel. Betett neki az a név, hogy Dolorette!

Marlene gyűlölte Dolorette-et, aki magas volt és – üresfejű.

De hát mit számít az? Aurinel ott legyeskedik a lány körül, és elég csak ránézni, hogy tisztában legyen vele, mit érez Dolorette iránt. És most ide küldték, őutána – micsoda időveszteség! Nagyon jól érezte, hogy pontosan ez játszódik le a fiúban, és azt is megérezte, mennyire szeretne minél előbb visszajutni ahhoz a... Dolorette-hez. (Miért érzi meg ezt mindig? Olyan kínos ez neki néha.) Marlenét egyszerre elfogta a vágy, hogy megsértse a fiút, hogy olyan szavakat vágjon a fejéhez, amelyek fájdalmat okoznak neki. Igaz szavakat persze. Hiszen képtelen volna hazudni neki.

– Sohasem mehetünk vissza a Naprendszerbe – rukkolt ki. – Én azt is tudom, hogy miért nem.

– Nocsak, és miért nem? – Aztán amikor látta, hogy Marlene tétovázik, hozzátette: – Titok talán?

Marlene csapdában érezte magát. Ezt nem volna szabad elárulnia.

– Nem mondhatom meg – vonakodott. – Erről nekem nem volna szabad tudnom. – Csakhogy alig bírta magában tartani a titkot. Ebben a pillanatban mindenkinek rosszat akart.

– Mondd már meg! Hiszen barátok vagyunk, nem igaz?

– Igazán? – tamáskodott Marlene. – Rendben van, elárulom. Azért nem térhetünk vissza sohasem, mert a Föld el fog pusztulni.

Aurinel nem úgy reagált, mint várta volna. Hangos, nyerítő kacagásra fakadt, és némi időbe telt, mire lecsillapodott. A lány méltatlankodó tekintettel meredt rá.

– Marlene! – szólalt meg végre. – Honnan vetted ezt? Sok rémmesét néztél.

– Nem igaz!

– Akkor hát hogy állíthatsz ilyesmit?

– Úgy, hogy tudom. Megérzem. Abból, amit az emberek mondanak vagy elhallgatnak, abból, amit tesznek, miközben maguk sincsenek tisztában vele, hogy mit tesznek. No meg abból, amit a számítógép közöl velem, ha a megfelelő kérdéseket teszem föl neki.

– No és mi az, amit közöl veled?

– Ezt én neked nem árulom el.

– Nem lehetséges, nincs meg a szikrányi lehetősége sem annak – emelte föl szorosan összezárt két ujját –, hogy csak képzelődöl?

– Egyáltalán nem. A Föld nem most mindjárt fog elpusztulni, lehet, hogy csak évezredek múlva, de mindenképpen elpusztul. – Komor, ünnepélyes arccal bólintott. – És nincs az a hatalom, amelyik ezt megakadályozhatná.

Ezzel Marlene hátat fordított a fiúnak és faképnél hagyta. Dühös volt rá, hogy kételkedett a szavaiban. Nem, nem csak kételkedett. Ez több volt annál. Hülyének tartotta őt. Tessék, ez az eredmény. Eljárt a szája, és mit ért el vele? Mindent elrontott.

Aurinel a lány után meredt, kisfiúsan csinos arcáról leolvadt a nevetés, és a homlokán egyfajta zavart érzés gyűrte ráncba a bőrt.

2.

Eugenia Insigna a Nemezis felé tartó úton és a megérkezés óta eltelt hosszú idő alatt középkorú hölggyé érett. Az évek során időnként azzal vigasztalta magát, hogy ezt az életért teszi, meg a gyermekei beláthatatlan jövőjéért.

Ez a gondolat mindig lehangolta.

De miért? Hiszen tisztában volt vele, hogy ez elkerülhetetlenül következik mindabból, amit azóta tettek, hogy a Rotor eltávozott a Naprendszerből. A Rotor minden utasa – csupa önkéntes – tudta ezt. Mindazok, akik nem tudták vállalni az örökre szóló elválást, még indulás előtt elhagyták a Rotort, és ezek között volt...

Eugenia nem fejezte be a gondolatot. Gyakran háborgatta ez a gondolat, de igyekezett mindig elhessegetni magától.

Most itt vannak a Rotoron, de "otthonnak" lehet-e azt nevezni? Marlene számára bizonnyal otthon, hiszen ő semmi mást nem ismert. De számára, Eugenia számára? Neki a Föld és a Hold és a Nap és a Mars az otthona, meg mindazok a világok, amelyek a történelme és az előtörténelme során elkísérték az emberiséget. Ezek elkísérték az életet azóta, hogy megjelent az élet. Még most sem tudott szabadulni a gondolattól, hogy az "otthon" valahol a Rotoron kívül található.

De hát csoda-e, hiszen élete első huszonnyolc esztendejét a Naprendszerben élte le, és huszonegytől huszonhárom éves koráig, ahogy elvégezte az egyetemet, magán a Földön végzett gyakornoki munkát. Különös, hogy időnként milyen makacsul vissza-visszatértek a gondolatai a Földre. Pedig nem szerette a Földet. Nem szerette a tömeget, a gyatra szervezettséget, azt, hogy a nagy dolgokban eluralkodott az anarchia, míg a jelentéktelen dolgokban a kormány mindenáron érvényre juttatta akaratát. Nehezen viselte el a szeszélyes időjárást, a pusztító tengereket, a megsebzett földeket. Hálától túlcsorduló szívvel tért meg a Rotorra – meg egy élettárssal, akivel igyekezett megkedveltetni a maga kis forgó világát, és ugyanolyan kellemessé tenni számára annak rendezett kényelmét, mint amilyen kellemesnek érezte ő, aki beleszületett.

A férje azonban csupán annak kicsinységét vette észre. "Fél év alatt megeszem az egészet" – szokta volt mondani.

De ő maga sem sokkal tovább volt képes magához láncolni a férfi érdeklődését. Üsse kő...

Majd csak elrendeződnek a dolgok. Ha nem is az ő számára. Eugenia Insigna mindörökre elveszett a világok között. De a gyerekek! Eugenia a Rotoron született, és meg tud lenni a Föld nélkül. Marlene is, mondhatni, a Rotoron született, és neki már semmit sem jelent a Naprendszer, kivéve azt az elmosódó tudatot, hogy onnan származik. Az ő gyermekeinek már ennyi sem marad, csak a közöny. Számukra a Föld meg a Naprendszer elvész a mitikus ködben, és az Erythro lesz lázasan fejlődő új világuk.

Legalábbis így remélte. Marlene már most is az Erythro furcsa bűvöletében él, igaz, hogy csak az utóbbi néhány hónapban, és az is lehet, hogy amilyen hirtelen jött, úgy el is fog tűnni ez a mániája.

Mindent egybevetve, a legnagyobb hálátlanság lenne, ha panaszkodna. Nem volt ember, aki a Nemezis körül el tudott volna képzelni egy lakható világot. A lakhatóságot biztosító feltételek valóban csodálnivalók. Ha ezeket a lehetőségeket egybevetjük a Nemezisnek a Naprendszerhez való közelségével, akkor senki sem hinné, hogy valóban létrejöttek.

A napi jelentésekre fordította a figyelmét, amelyeket a számítógép a fajtájára jellemző végtelen türelemmel föltálalt neki.

Ám mielőtt elkérhette volna az anyagot, lágy hangon megszólalt a ruhája bal vállához tűzött kis gombhangszóró.

– Aurinel Pampas szeretne beszélni önnel. Bejelentés nélkül.

Insigna elhúzta a száját, de aztán eszébe jutott, hogy ő küldte a fiút Marlene után.

– Küldje be – mondta.

Gyors pillantást vetett a tükörbe. Megnyugodott, hogy a külseje elfogadható. A saját szemével fiatalabbnak látta magát a negyvenkét événél. Remélte, hogy mások is így látják.

Badarság, hogy így izgatja a megjelenése, holott csak egy tizenhét éves fiú fog belépni, Eugenia Insigna azonban látta, hogy szegény Marlene milyen szemekkel néz erre a fiúra, és tisztában volt vele, mit takar az a tekintet. Insignának eszébe sem jutott, hogy Aurinel, aki olyan sokat ad a saját külsejére, valaha is másként fog gondolni Marlenére – aki még mindig nem szabadult meg gyerekes pufókságától –, mint egy mulatságos gyermekre. Ám ha Marlenét csalódás várja is ebben a dologban, nem szabad, hogy azt érezze, mintha az anyjának bármi része is lenne ebben a csalódásban avval, hogy esetleg nem volt elég bűbájos a fiúhoz.

"Úgyis engem fog okolni" – sóhajtott föl Insigna, amint belépett a fiú, akinek a mosolyában még ott bujkált a kamaszos félszegség.

– Nos, Aurinel – fogadta a fiút –, megtaláltad Marlenét?

– Igen, asszonyom. Pontosan ott, ahol ön mondta, és átadtam neki az üzenetét, hogy bújjon elő onnan.

– És milyen hangulatban van?

– Ha tudni akarja az igazat, dr. Insigna, nem tudnám megmondani, hogy nem depresszió-e, vagy valami más, de fura gondolatokat forgat a fejében. Nem tudom, mit szólna hozzá, ha elmondanám önnek.

– Hát én sem szeretnék olyan színben föltűnni, hogy kémeket küldök a nyakára, de gyakran előfordul, hogy fura gondolatokon rágódik, és én nyugtalankodom miatta. Kérlek, áruld el, mint mondott.

Aurinel megrázta az üstökét. Aztán megadta magát.

– Rendben van, de aztán meg ne tudja, hogy eljárt a szám. Igazán hibbant állítás. Azt mondta, hogy a Föld el fog pusztulni.

Azt várta, hogy Insigna nevetni fog. De hiába.

Ehelyett kirobbant belőle: – Micsoda? Hogy jutott eszébe ilyesmi?

– Fogalmam sincs, dr. Insigna. Tudja, milyen eszes gyerek, de néha vannak ilyen fura ötletei. De az is lehet, hogy csak ugratott.

– Lehet, hogy pontosan ezen mesterkedett – kapott a szón Insigna. – Elég furcsa humorérzékkel van megáldva. Ezért jól figyelj ide! Nem szeretném, ha erről bárkinek is említést tennél. Nem akarom, hogy mindenféle ostoba szóbeszéd szárnyra kapjon. Érted, mit akarok mondani?

– Természetesen, asszonyom.

– Komolyan mondom. Egyetlen szót se.

Aurinel élénken bólogatott.

– De köszönöm, hogy elmondtad, Aurinel. Okosan tetted. Majd én beszélek Marlene fejével, és megtudom, mi bántja – és nem fogom elárulni, hogy szóltál nekem.

– Köszönöm – hálálkodott Aurinel. – Csak még egyetlen szót, asszonyom.

– Tessék, ki vele!

– Valóban el fog pusztulni a Föld?

Insigna hosszan nézett a fiúra, aztán mesterkélten elnevette magát.

– Ugyan, dehogy. És most elmehetsz.

Insigna elkísérte őt a tekintetével, és őszintén szerette volna, ha ennél meggyőzőbb tagadással rukkolt volna elő.

3.

Janus Pittnek sokat segített a Rotor főbiztosi hatalmának elnyerésében tekintélyt parancsoló megjelenése. A telepek szervezésének kezdeti időszakában főleg olyan embereket kerestek, akiknek a testmagassága nem lépi túl az átlagot. Így akartak takarékoskodni az egy főre jutó hellyel és anyaggal. Végül is fölöslegesnek bizonyult ez az óvatosság, és föl is hagytak vele, ám a korai telepesek génjei átörökítették ezt a hajlamot, és az átlag rotori még mindig egy-két centiméterrel alacsonyabb, mint a későbbi telepek polgárai.

Pitt azonban kitűnt magas termetével, grafitszürke hajával, hosszúkás arcával, mélykék szemével és ötvenhat évéhez képest még mindig jó formában lévő testével.

Pitt fölpillantott és rámosolygott a belépő Eugenia Insignára, de láttára most is elfogta a szokásos, kissé kényelmetlen érzés. Eugenia mindig fölkeltette maga körül ezt a kényelmetlen, sőt fárasztó érzést. Mindig előhozakodott valamilyen nehezen megfogható, nagybetűs Üggyel.

– Hálás vagyok, Janus, hogy ilyen gyorsan fogadsz.

Pitt kikapcsolta a számítógépét, és hogy oldja a feszélyezettséget, hátradőlt a székében.

– Jöjj csak – üdvözölte az asszonyt –, köztünk nincs helye semmilyen formaságnak. Hiszen már rég ismerjük egymást.

– És sok sót megettünk együtt – helyeselt Insigna.

– Meg, bizony – mondta Pitt. – És hogy van a lányod?

– Ami azt illeti, éppen őróla akarok beszélni veled. Védve vagyunk?

– Hogyhogy védve vagyunk? – vonta föl a szemöldökét Pitt. – Mit kellene megvédenünk, és kitől?

A kérdés egyből eszébe juttatta Pittnek azt a furcsa helyzetet, amelybe a Rotor belecsöppent. Gyakorlatilag azt lehet mondani, hogy egyedül van a világegyetemben. A Naprendszer több mint két fényévnyire van onnan, és több száz vagy akár több milliárd fényévnyi körzetben egyetlen értelmes lényeket hordozó világ sem található.

Az egyedüllét és a bizonytalanság érzése még csak ki-kitörhet a rotoriakon; amitől viszont egyáltalán nem kell tartaniuk, az a külső beavatkozás bármilyen formája. Legalábbis nem nagyon kell tartaniuk, igazította ki magát Pitt.

– Jól tudod – érvelt Insigna, mit kell védeni. Épp te voltál az, aki mindig megkövetelted a titkolózást.

Pitt bekapcsolta a védőmezőt.

– Kezdjük megint elölről? Kérlek, Eugenia, hiszen már egyszer mindent elrendeztünk. Már akkor elrendeztük, amikor tizennégy évvel ezelőtt útra keltünk. Tudom, hogy néha még most is eltöprengsz rajta...

– Azt mondod, hogy eltöprengek rajta? Miért ne? Hiszen az én csillagom – intett a kezével, mintegy a Nemezis irányába. – Az én felelősségem.

Pitt álla megfeszült. "Muszáj megint elővenni ezt a régi nótát?" – gondolta. Fennhangon azonban azt mondta: – Védve vagyunk. Nos, mi miatt fáj a fejed?

– Marlene. A lányom. Valahogy tud róla.

– Miről tud?

– A Nemezisről meg a Naprendszerről.

– Honnan tudhatna? Hacsak te nem mondtad el neki?

Insigna csüggedten széttárta a karját.

– Már hogy mondtam volna el neki, de nincs is rá szükség. Nem tudom, hogyan, de Marlene valahogy mindent meghall és meglát. És azokból az apróságokból, amiket meghall és meglát, kikövetkezteti az egészet. Mindig is képes volt erre, ám az utolsó évben sokkal veszélyesebbé fajult a dolog.

– No és, hiszen csak tapogatózik, és néha a vak tyúk is talál szemet. Mondd meg neki, hogy téved, és tegyél róla, hogy ne járjon el a szája.

– Csakhogy már elmondta egy fiatalembernek, aki elárulta nekem. Én is tőle tudom. Aurinel Pampas. A család barátja.

– Ó, igen. Valahonnan nekem is ismerős. Mondd meg neki, hogy ne vegye komolyan egy kislány fantáziálását.

– Már nem kislány. Tizenöt éves.

– Biztosíthatlak, hogy az ő számára még csak kislány. Említettem, hogy én is ismerem azt a fiatalembert. Az a benyomásom, hogy mindenáron megjátssza a felnőttet, és emlékszem rá, hogy amikor én is annyi idős voltam, a tizenöt éves kislányokat semmibe vettük, különösen ha...

– Értelek – fojtotta bele a szót Insigna dühösen. – Különösen, ha kicsik, kövérek és jelentéktelenek. Mit számít az, hogy fölöttébb értelmesek?

– Neked meg nekem? Persze hogy számít. De Aurinelnek bizonnyal nem. Ha kell, én beszélek a fiúval. Te pedig Marlenével. Mondd meg neki, hogy az egész dolog nevetséges, és nem is igaz, és hogy ne terjesszen nyugtalanító meséket.

– De mi van akkor, ha valóban igaz?

– Ez most nem érdekes. Figyelj ide, Eugenia, nekünk éveken keresztül titkolnunk kellett ezt a lehetőséget, és jobb lenne, ha ezentúl is sikerülne titokban tartani. Ha kiszivárogna, csak eltúloznák az emberek, és fölösleges izgalmat keltene közöttük. Elvonná a figyelmüket attól a feladattól, ami a Naprendszer elhagyása óta leköt bennünket, és ki tudja, még ezután is hány generációt fog foglalkoztatni.

Az asszony döbbenten, hitetlenkedve meredt a főbiztosra.

– Hát neked valóban közömbös a Naprendszer, a Föld sorsa, azé a világé, amelyen az emberiség bölcsője ringott?

– Már hogy lenne közömbös, Eugenia! Csakhogy nem hagyom, hogy az érzéseim eltántorítsanak. Mi azért hagytuk el a Naprendszert, mert úgy gondoltuk, hogy az emberiségnek ideje kifelé terjeszkedni. Biztos vagyok benne, hogy mások is követni fognak vagy már követnek is bennünket. Mi az emberiséget galaktikus jelenséggé tettük, és többé nem szabad egyetlen bolygórendszer méreteiben gondolkodnunk. A mi dolgunk itt van – tette hozzá nyomatékkal.

Hosszasan farkasszemet néztek, aztán Eugenia lemondóan megjegyezte: – Megint sikerült lebeszélned. Mint ahogy oly sok éven keresztül mindig lebeszéltél.

– Úgy van, csakhogy jövőre megint azt kell tennem, és azután megint. Te nem nyugszol, Eugenia, és ez engem fáraszt. Már az első alkalommal elejét kellett volna vennem. – Ezzel lezárta a vitát, és újra bekapcsolta a számítógépét.

2 - Nemezis

4.

Első alkalommal tizenhat évvel ezelőtt beszélte le őt, 2220-ban, abban az izgalmas esztendőben, amikor a Galaxis kapuja föltárult előttük.

Janus Pitt haja akkor még sötétbarna volt, és még nem volt a Rotor főbiztosa, jóllehet mindenki az emelkedő csillagot látta benne. Akkoriban a Föltárási és Kereskedelmi Minisztérium élén állt, és ő felelt a Távpróbáért, amely nagyrészt a saját ténykedése nyomán valósult meg.

Ez volt az első kísérlet arra, hogy hipermeghajtás segítségével anyagi testet a világűrbe juttassanak.

Amennyire tudni lehetett, egyedül a Rotornak sikerült a hiperrásegítést kifejlesztenie, és Pitt a legnagyobb titoktartást követelte meg.

A Tanács ülésén így érvelt: – A Naprendszer túlzsúfolt. Több telep létesült az űrben, mint amennyi kényelmesen elférne ott. Még a kisbolygóövezet is csak ideiglenes javulást hoz. Hamarosan ez is kényelmetlenül túlnépesedik. Mi több, minden telepnek kialakult a saját ökológiai egyensúlya, s ez csak még jobban eltávolít bennünket egymástól. A kereskedelem befulladt, mert mindenki attól tart, hogy behurcol valahonnan valamilyen kártevőt vagy kórokozót.

– Az egyetlen megoldás, tisztelt Tanács, minden felhajtás, minden figyelmeztetés nélkül itthagyni a Naprendszert. Keressünk magunknak egy új otthont, ahol a magunkfajta emberekből felépíthetjük a saját világunkat, a saját társadalmunkat, a saját életformánkat. Ezt csak hiperrásegítéssel tehetjük meg, s nekünk az a birtokunkban van. Idővel más telepek is el fogják sajátítani a technikáját, és szintén útra kelnek. A Naprendszer olyan lesz, akár a magra érett pitypang: szerte fog szóródni az egész világűrben.

Ám ha mi leszünk az elsők, akik útra kelünk, akkor talán még a többiek előtt sikerül rátalálnunk a világunkra. Ott azután erősen megvethetjük a lábunkat, és ha mások is utánunk jönnek, és netán ránk találnak az új világunkban, már elég erősek leszünk, hogy továbbküldjük őket. A Galaxis nagy, és mindenkinek jut benne hely.

Persze akadtak ellenvetések, méghozzá hevesek is. Voltak, akik félelemből ellenezték, féltek elhagyni a megszokottat. Mások érzelemből, a szülőhelyhez való kötődésből. Megint másokat az idealizmus mozgatott, az a vágy, hogy elterjesszék a tudást és utat törjenek mások számára.

Pitt alig remélte, hogy győzni fog. Ez végül is csak azért sikerült neki, mert Eugenia a kezébe adta a győztes érvet. Micsoda hihetetlen szerencse, hogy az asszony őhozzá jött el először.

Akkor még egészen fiatal volt, mindössze huszonhat éves, férjnél volt, de még gyermektelen. Égett az izgalomtól, arca kipirult, keze tele volt komputerlepedőkkel.

Pitt emlékszik rá, hogy bosszúsan fölvonta a szemöldökét, amikor a nő belépett. Akkor ő már a minisztérium vezetője volt, amaz pedig... hm, egy senki, habár úgy alakult a dolog, hogy ez volt az utolsó alkalom, amikor még csak egy senki volt.

Persze akkora férfi ezt még nem tudhatta, és bosszantotta, hogy az a nő betört hozzá. Viszolygással töltötte el a fiatalasszony szemmel látható izgatottsága. Most mindjárt le fogja hergelni azzal a tömérdek részlettel, amit ott szorongat a kezében, és előre érzi, hogy a nő lelkesedése egykettőre kifacsarja belőle az utolsó csepp erőt is.

Miért nem fejti ki röviden az egyik beosztottjának? Igen, ezt kell mondania neki.

– Úgy látom, dr. Insigna, hogy föl akarja hívni a figyelmemet bizonyos adatokra. Szívesen átnézem, ha lesz rá időm. Miért nem hagyja itt az egyik emberemnél? – Ezzel az ajtóra mutatott, forrón remélve, hogy látogatója hátraarcot csinál, és kifelé veszi az útját. (Később, ha volt egy kis ráérő ideje, el-eltűnődött azon, mi lett volna, ha valóban úgy tesz, és ilyenkor a hideg futkosott a hátán a gondolatra.) A nő azonban a sarkára állt.

– Nem, nem, miniszter úr. Nekem magával kell beszélnem és senki mással. – Ahogy ezt mondta, a hangja remegett a már-már elviselhetetlen belső feszültségtől. – Ez a legnagyobb fölfedezés azóta, hogy... azóta, hogy... – De nem jutott eszébe semmi. Kivágta hát: – A legeslegnagyobb!

Pitt kétkedő pillantásokat vetett a nő kezében lévő papírlapokra. Remegésük nem váltott ki benne semmi izgalmat. Ezek a szakemberkék mindig azt hiszik, hogy szánalmas szakmájuk minden jelentéktelen kis eredménye megrengeti a világot.

– Mondja, doktor – adta meg magát. – Ki tudná fejteni röviden?

– Védve vagyunk, uram?

– Miért kellene védve lennünk?

– Nem szeretném, ha bárki is megtudná, amíg teljesen meg nem bizonyosodom róla. Szükségem van még egy sor ellenőrzésre, hogy az utolsó kétségeimet is eloszlassam. Bár én már most sem kételkedem. De hát összevissza beszélek itt, nem igaz?

– De igaz – mondta Pitt hidegen, és egy kapcsolóra tette a kezét. – Védve vagyunk. És most ki vele.

– Itt van minden. Megmutatom.

– Előbb mondja el. Szóban. Röviden.

Az asszony mélyet lélegzett.

– Miniszter úr, fölfedeztem a legközelebbi csillagot – jelentette ki tágra nyílt szemmel és sebesen szedve a levegőt.

– A legközelebbi csillag az Alfa Centauri – hűtötte le Pitt –, és ezt már négy évszázada ismerjük.

– Eddig valóban úgy tudtuk, hogy az a legközelebbi csillag, bár feltételeztük, hogy létezhet egy annál közelebbi is. Én felfedeztem egyet, amely közelebb van. A Napnak van egy távoli társa. Elhiszi?

Pitt alaposan szemügyre vette az asszonyt. Meglehetősen tipikus ügy. Ha elég fiatalok, elég lelkesek, elég tapasztalatlanok, akkor elkerülhetetlen, hogy idő előtt szétpukkadjanak, mint a buborék.

– Bizonyos ebben? – szegezte neki a kérdést.

– Bizonyos vagyok. Igazán. Hadd mutassam meg az adatokat. Ennél izgalmasabb dolog nem történt a csillagászatban azóta, hogy...

– Már ha megtörtént. És hagyja az adatokat. Majd később megnézem. Magyarázza el. Ha az Alfa Centaurinál sokkal közelebb is létezik egy csillag, akkor eddig hogyhogy nem fedezték föl? Miért hagyták ezt önre, dr. Insigna? – Tisztában volt vele, hogy gúnyolódik, az asszony azonban láthatóan nem figyelt a hangnemre. Ahhoz túlságosan izgatott volt.

– Ennek megvan a magyarázata. Ugyanis eltakarja egy felhő, egy sötét felhő, egy porpamacs, amely véletlenül köztünk és az ikercsillag között helyezkedik el. Ha a por nem nyelné el a fényét, akkor egy nyolcas fényrendű csillagnak látszana, s ezt már bizonnyal megláttuk volna. A por csökkenti a fényét, és az így kapott tizenkilences magnitúdójú objektum elvész a sok millió többi halvány csillag tengerében. Ki vette volna észre? De nem is kereste senki. Különben is a Föld déli égboltjának a szélén helyezkedik el, így a telepeket megelőző idők legtöbb távcsövét még csak rá sem lehetett volna irányítani.

– Ha ez így van, akkor ön hogy vette észre?

– A Távpróba segítségével. Tudja, ez a Szomszéd Csillag meg a Nap természetesen változtatja egymáshoz képest a helyzetét. Föltevésem szerint az és a Nap nagyon lassan, több millió éves periódussal kering egy közös súlypont körül. Meglehet, hogy évszázadokkal ezelőtt olyan helyzetet foglaltak el, hogy a Szomszéd Csillagot teljes fényességében megláthattuk volna a felhő egyik oldalánál, de akkor is csak távcső segítségével, a távcsövek viszont csak hat évszázada léteznek – de még ennél is rövidebb ideje találhatók meg a Földnek azokon a tájain, ahonnan a Szomszéd Csillagot egyáltalán meg lehet figyelni. Néhány évszázad múlva ismét látható lesz, amikor a porfelhő másik oldalán fog felragyogni. Nekünk azonban nem kell évszázadokat várnunk. A Távpróba kapóra jött.

Pitt érezte, hogy átforrósodik, valahol a lelke mélyén mintha tüzet gyújtottak volna.

– Azt akarja mondani – élénkült föl egyszerre –, hogy a Távpróba lefényképezte az égboltnak azt a részét, ahol a Szomszéd Csillag van, és hogy a Távpróba elég messze eljutott ahhoz, hogy a felhő mögé lásson és teljes fényességében megpillanthassa a Szomszéd Csillagot?

– Pontosan. Találtunk egy nyolcas fényrendű csillagot azon a helyen, ahol semmilyen nyolcas fényrendű csillagnak nem kellene lennie, a színkép pedig egy vörös törpét mutatott ki. A vörös törpéket nem lehet nagyobb távolságból észrevenni, így hát elég közel kell lennie hozzánk.

– Igen, de miért közelebb, mint az Alfa Centauri?

– Természetesen a Rotorról is megvizsgáltam az égnek ugyanazt a darabját, és a nyolcas fényrendű csillag nem volt ott. Egészen közel azonban volt egy tizenkilences magnitúdójú csillag, amely viszont a Távpróba felvételén nem volt ott. Föltételeztem, hogy a tizenkilences fényrendű csillag ugyanaz a nyolcas fényrendű csillag, csak a porfelhő nélkül, az a körülmény pedig, hogy a kettő helye nem esett pontosan egybe, a parallaxisnak köszönhető.

– Igen, ezt értem. Vagyis egy közeli tárgy más-más helyen látszik a távoli háttérhez képest, ha különböző helyekről figyeljük meg.

– Úgy van, csakhogy a csillagok olyan messze vannak, hogy a távoli csillagok helyzetében akkor sem következnék be észrevehető eltolódás, ha a Távpróba a fényévet megközelítő távolságra volna tőlünk, a közeli csillagoknál viszont annál inkább. Márpedig a Szomszéd Csillag helyzete jókora eltolódást mutatott, mármint viszonylagosan. Megvizsgáltam az eget a Távpróba különböző helyzeteiből, ahogy az távolodott tőlünk. Három felvételt is készítettem, amíg a Próba a normális térben tartózkodott, és a Szomszéd Csillag egyre fényesebbnek tűnt, ahogy egyre közeledni látszott a felhő széléhez. A parallaktikus eltolódásból ítélve a Szomszéd Csillag tőlünk mért távolsága valamivel meghaladja a két fényévet. Ez fele az Alfa Centauri távolságának.

Pitt sokáig némán nézett az asszonyra, akit egyre izgatottabbá és bizonytalanabbá tett a hosszú hallgatás.

– Pitt miniszter úr! – tört ki végre belőle. – Meg akarja végre nézni az adatokat?

– Nem – hárította el az. – Nekem elég, amit elmondott. De most én is szeretnék föltenni néhány kérdést. Ha jól értem önt, akkor elenyésző az eshetősége annak, hogy valaki egy tizenkilences fényrendű csillagra összpontosítsa a figyelmét, és megpróbálja a parallaxis alapján megmérni a távolságát.

– Nem több a nullánál.

– Miből lehet még megállapítani, hogy egy halvány csillag nagyon közel lehet hozzánk?

– Ha, mondjuk, egy csillaghoz képest gyors a valódi mozgása. Vagyis ha huzamosabb ideig megfigyeljük, akkor a mozgása folytán többé-kevésbé egy egyenes vonal mentén változtatja az égen a helyzetét.

– Ebben a konkrét esetben is elképzelhető ilyesmi?

– Elképzelhető, csakhogy nem minden csillagnak, még a közelieknek sincs nagy saját mozgásuk. Az égitestek három dimenzióban mozognak, mi azonban mozgásuknak csak a kétdimenziós vetületét szemlélhetjük. Hogy megmagyarázzam...

– Hagyja csak, én továbbra is megbízom a szavaiban. Ennek a csillagnak mekkora a saját valódi mozgása?

– Némi időre volna szükség ahhoz, hogy meghatározhassuk. Van a kezemben néhány régebbi felvétel az égboltnak ugyanarról a tájékáról, és ezek alapján elég jelentós valódi mozgás állapítható meg. De még további munkára volna szükség.

– De mit gondol, van ez a valódi mozgás akkora, hogy föltűnjék a csillagászoknak, ha netán véletlenül észrevennék a csillagot?

– Nem hiszem.

– Így hát lehetségesnek tartja, hogy a Rotoron kívül senki sem tud erről a Szomszéd Csillagról, minthogy egyedül a Rotor indított útnak Távpróbát? Ez a maga asztala, dr. Insigna. Egyetért velem abban, hogy mi vagyunk az egyetlenek, akik Távpróbát indítottunk?

– Miniszter úr, a Távpróbát nem lehet egészen titkos műveletnek nevezni. Más telepek is hozzájárultak a kísérletekhez, és a vitába mindenkit bevontunk, még a Földet is, amely manapság nem tanúsít túl nagy érdeklődést a csillagászat iránt.

– Igen, ráhagyja azt a telepekre, s ebben van némi ráció. De indított-e rajtunk kívül más telep is titokban távpróbát?

– Erősen kétlem, uram. Ehhez hipermeghajtásra volna szükség, mi viszont mélységes titokban tartjuk a hipermeghajtás technikáját. Tudnánk róla, ha volna nekik hiperhajtóművük. Űrkísérletek nélkül nem tudnának meglenni, ezek pedig egyből elárulnák őket.

– A Tudomány Nyitottságáról szóló Egyezmény előírja, hogy a Távpróba útján megszerzett minden adatot nyilvánosságra kell hozni. Ez azt jelenti, hogy ön már közölte...

– Természetesen nem – vágott a szavába Insigna méltatlankodva. – Publikálás előtt még rengeteg kérdést tisztáznom kell. Még csak előzetes adatok vannak a kezemben, és ezekről is csak önt tájékoztatom bizalmas jelleggel.

– De nem ön az egyetlen csillagász, aki a Távpróbán dolgozik. Feltételezem, hogy a többiekkel is megosztotta az eredményeket.

Insigna elpirult és elfordította a tekintetét. Azután dacosan kijelentette: – Eszemben sem volt. Én jöttem rá erre az eredményre. Én jártam a végére. Én ismertem föl a jelentőségét. És biztosítani akarom, hogy engem illessen meg érte az elismerés. Csak egyetlen csillag létezik a Nap szomszédságában, és azt akarom, hogy a tudomány évkönyveibe az én nevem kerüljön be felfedezőként.

– Hátha van még egy közelebbi is – engedte meg Pitt az első mosolyt a kihallgatás során.

– Erről már régen tudomást szereztünk volna. Sőt még az én csillagomról is tudtunk volna, ha fölöttébb rendhagyó módon nincs ott az az apró felhő, amely eltakarja előlünk. Egy másik, közelebbi csillag létezése szóba sem jöhet.

– Így hát, dr. Insigna, a helyzet a következő. Csupán mi ketten tudunk a Szomszéd Csillagról. Igazam van? Senki más?

– Igen, uram. Csak ön meg én. Egyelőre.

– Nem csak egyelőre. Ennek mindaddig a kettőnk titkának kell maradnia, amíg én jónak nem látom, hogy néhány kiválasztott személyt is beavassunk.

– De hát az egyezmény, a Tudomány Nyitottságáról szóló Egyezmény...

– Ezt figyelmen kívül hagyjuk. Nem vagyunk kötelesek nyilvánosságra hozni a fölfedezést, ha a telep biztonsága forog kockán. Hiszen a hipermeghajtást sem publikáljuk, nem igaz?

– Csakhogy a Szomszéd Csillag létezésének semmi köze a telep biztonságához.

– Épp ellenkezőleg, dr. Insigna. Nagyon is köze van hozzá. Talán nincs tisztában vele, de ön olyasvalamire jött rá, ami megfordíthatja az emberi faj sorsát.

5.

Az asszony dermedten nézett a férfira.

– Üljön le. Nekünk mint két összeesküvőnek jó barátoknak kell lennünk. Mostantól fogva, ha egymás közt vagyunk, tegezzük egymást. Te nekem Eugenia leszel, én pedig teneked Janus.

– Nem hiszem, hogy ez illendő lenne – szabadkozott Insigna szemérmesen.

– Muszáj, Eugenia. Hogy férne meg az összeesküvéssel a fagyos, formális viszony?

– Csakhogy én nem akarok senkivel semmiben összeesküvést szőni, ennyi az egész. Aztán azt sem látom be, miért kellene titokban tartanunk a Szomszéd Csillagra vonatkozó tényeket.

– Attól félsz talán, hogy kicsúszik a kezedből a felfedezés dicsősége?

Insigna csak egy pillanatig habozott, aztán beismerte: – Nyugodtan ráteheted, Janus, az utolsó számítógépchipedet is, hogy igen. Magamnak akarom a dicsőséget.

– Egy időre felejtsd el a Szomszéd Csillag létezését – erősködött Pitt. – Jól tudod, hogy én már jó ideje szorgalmazom, hogy a Rotornak el kellene hagynia a Naprendszert. Te mit gondolsz erről? Szívesen elhagynád a Naprendszert?

Az asszony megvonta a vállát.

– Nem tudom. Jó volna közelről megnézni valamilyen csillagászati objektumot, ugyanakkor rémisztő is egy kicsit, nem gondolod?

– Mármint elhagyni az otthont?

– Igen.

– De hát nem hagynád el az otthonodat. Ez az otthon, a Rotor. – És körbemutatott a kezével. – Mindez veled jönne.

– Akkor is, miniszter úr... Janus. Az otthon több, mint a Rotor. Az egész szomszédság, a többi telep, a Földbolygó, maga a Naprendszer.

– Zsúfolt egy szomszédság. Idővel egyeseknek mindenképpen el kell távozniuk, akár akarjuk, akár nem. A Földön valamikor volt idő, hogy egyes emberek kénytelenek voltak átkelni a hegyeken és a tengereken. Két évszázaddal ezelőtt voltak, akiknek útra kellett kelniük a telepekre. Ez csak egy újabb lépés lesz előre a régi-régi történetben.

– Értem én, de hát voltak olyanok, akik sehová sem mentek. Sokan még mindig a Földön élnek. Vannak emberek, akik megszámlálhatatlan nemzedékek során át ki sem mozdultak a Föld kicsiny darabkájáról.

– És te is ezekhez a földhözragadt emberekhez akarsz tartozni?

– Azt hiszem, Crile, a férjem igen. Ő egyáltalán nem rejti véka alá a te nézeteidről vallott véleményét, Janus.

– Nálunk a Rotoron vélemény és gondolatszabadság van, ezért kedvére ellenkezhet velem. De van még valami, amit szeretnék tőled megkérdezni. Ha általában az emberek és különösen a rotoriak azon meditálnak, hogy el kellene hagyni a Naprendszert, hova gondolnak menni?

–Természetesen az Alfa Centaurira. Mindenki azt hiszi, hogy az a legközelebbi csillag. Még a hiperrásegítéssel sem léphetjük túl átlagosan a fény sebességét, ezért az út odáig négy évbe telne. Máshová ennél sokkal több idő kellene, és négy év is elég szép idő az utazásra.

–Tegyük föl, hogy ennél gyorsabban is lehetne utazni, és tegyük föl, hogy messzebbre is el lehetne jutni, mint az Alfa Centauri, akkor te hová mennél?

Insigna kissé elgondolkodott, aztán így felelt: – Azt hiszem, akkor is az Alfa Centaurira. Ez továbbra is ott maradna a régi szomszédságban. Az éjszakai égbolt is ugyanaz volna. Minden megnyugtatóan hatna ránk. Ha netán vissza akarnánk térni, közelebb lennénk a régi otthonunkhoz. Ezenkívül a három csillagból álló Alfa Centauri rendszer legnagyobb csillaga, az Alfa Centauri A, gyakorlatilag a mi Napunk ikertestvére. Az Alfa Centauri B valamivel kisebb, de azért nem túl kicsi. Még ha eltekintünk is az Alfa Centauri C-től, amely egy vörös törpe, még mindig két csillagot, két bolygórendszert nyerünk egy helyett.

– Tegyük föl, hogy egy kolónia útra kél az Alfa Centauri felé, és ott tűrhető feltételeket talál a megtelepedéshez, és új világ építésébe fog, s erről tudomást szereznek itthon a Naprendszerben. Hova mennének a következő telepek, ha azoknak is kedvük kerekedne a Naprendszer elhagyására?

– Természetesen az Alfa Centaurira – vágta rá Insigna gondolkodás nélkül.

– Ezek szerint az emberi faj már csak olyan, hogy a kézenfekvő helyet választja, és ha a telep sikert ér el, mások is gyorsan a nyomába erednek, míg az új világ is ugyanolyan zsúfolt nem lesz, mint a régi, amíg a sok ember létre nem hozza a maga eltérő kultúráit és a nagyszámú telep a maga sokszínű ökológiáját.

– Ekkor megérne az idő arra, hogy új csillagok után nézzenek.

– Csakhogy, Eugenia, a sikeres kolónia mindig újabb telepeseket vonz magához. Egy életadó csillag, egy kellemes bolygó mindig tömegesen magához csalogatja az embereket, mint a méz a legyeket.

– Gondolom, igen.

– De ha egy olyan csillagot választunk, amely alig két fényévnyire van tőlünk, feleannyira, mint az Alfa Centauri, és amelyről rajtunk kívül senki sem tud, akkor ki fog követni bennünket?

– Senki, amíg tudomást nem szereznek a Szomszéd Csillagról.

– Addig azonban jókora idő eltelhet. Közben mindenki az Alfa Centaurihoz vagy még néhány közeli csillaghoz fog özönleni. S eközben észre sem vesznek egy vörös törpe csillagot, amely ott van a küszöbük előtt, vagy ha észreveszik is, elsiklanak fölötte, mint amely alkalmatlan az emberi életre – hacsak nem tudják, hogy egyes emberek máris szemet vetettek rá.

Insigna bizonytalanul nézett Pittre.

– De végül is hova akarsz kilyukadni? Mondjuk, elmegyünk a Szomszéd Csillaghoz, és erről nem fog tudni senki. Mit nyerünk ezzel?

– Azt, hogy benépesíthetjük a világot. Ha van ott egy lakható bolygó...

– Aligha. Egy vörös törpe csillag körül.

– Akkor az ott föllelhető nyersanyagból tetszés szerinti számú telepet építhetünk.

– Vagyis több hely marad a számunkra.

– Úgy van. Sokkal több, mint ha özönleni kezdenének a nyomunkban.

– De így is csak egy kis időt nyernénk, Janus. Idővel akkor is benépesítenénk a Szomszéd Csillag környezetét, ha magunkra hagynának bennünket. Mondjuk, kétszáz év helyett ötszáz év alatt. Mi a különbség?

– Óriási a különbség, Eugenia. Sokasodjanak csak a telepesek kedvük szerint, és hozzák csak létre ezernyi eltérő kultúrájukat, amelyekben csak a Föld nyomorúságos történelméből átöröklött milliónyi gyűlölet és acsarkodás a közös. Hagyjanak itt magunkra bennünket, és adjanak nekünk időt, hogy egységes kultúrájú és azonos ökológiájú telepek egész rendszerét építhessük föl. Mennyivel jobb lesz így, kevésbé zűrzavaros, kevésbé anarchikus.

– Kevésbé érdekes. Kevésbé változatos. Kevésbé életszerű.

– Egyáltalán nem. Biztos vagyok abban, hogy helyet kap a változatosság. Az egyes telepek idővel különbözni fognak egymástól, de legalább lesz egy közös talaj, amelyből ezek a különbözőségek kihajtanak. Mennyivel jobb lesz így a telepek összessége is. De még ha tévednék is, beláthatod, hogy érdemes belevágni ebbe a kísérletbe. Talán megérné, hogy egy csillagon kipróbáljuk ezt az ésszerű fejlődést, és lássuk, mire megyünk. Talán megérné, hogy rászánjunk erre egy vörös törpét, egy korcs csillagot, amely senkinek sem kell, és megpróbáljunk fölépíteni rajta egy újfajta és lehetőleg jobb társadalmat.

– Lássuk, mire megyünk – folytatta –, ha a haszontalan kulturális különbségek nem szipolyozzák ki folyton és nem törik meg az erőnket, ha a biológiánkat nem torzítják el egyre-másra az idegen ökológiai beütések.

Insigna érezte, hogy Pitt érvei visszhangra találnak benne. Mert még ha nem sikerül is, az emberiség akkor is megtanul belőle valamit – azt, hogy ez nem sikerülhet. De mi van, ha mégis sikerül? De aztán megrázta a fejét.

– Ez csak meddő ábrándozás. A Szomszéd Csillagot előbb-utóbb mások is fölfedezik, akárhogy próbáljuk is eltitkolni.

– No és a te fölfedezésedben, Eugenia, mennyi volt a véletlen? Valld csak be. Úgy esett, hogy észrevetted a csillagot. Úgy esett, hogy összevetetted egy másik térképpel. Vagy nem eshetett volna meg, hogy elkerüli a figyelmedet? És mások figyelmét is hasonló körülmények között?

Insigna nem válaszolt, arckifejezése azonban elégedettséggel töltötte el Pittet. A férfi hangja lággyá, csaknem hipnotikussá enyhült.

– És ha csak száz év haladékot kapunk! Ha csak száz évet kapunk arra, hogy fölépítsük az új társadalmat, akkor elég nagyok és elég erősek leszünk ahhoz, hogy megvédjük magunkat és rákényszerítsük a hívatlan látogatókat, hogy hagyjanak bennünket békében és keressenek maguknak másutt lakóhelyet. Ennél tovább nem kell rejtőzködnünk.

Insigna most sem válaszolt.

– Sikerült meggyőznöm téged? – firtatta Pitt.

– Nem teljesen – rázta meg a fejét az asszony.

– Akkor gondolkozz el rajta, és én csak egy dologra kérlek. Amíg gondolkozol, ne szólj senkinek egy szót sem a Szomszéd Csillagról, és add át nekem megőrzésre az összes rá vonatkozó adatot. Nem fogom megsemmisíteni. Megígérem. Szükségünk lesz rájuk, ha útra kelünk a Szomszéd Csillagra. Ennyit kérhetek tőled, Eugenia?

– Igen – mondta végre az asszony szinte suttogva. De aztán hirtelen föllángolt.

– Egy dologhoz viszont ragaszkodom – jelentette ki szenvedélyesen. – Szeretném magam elnevezni a csillagot. Ha én adok neki nevet, akkor az én csillagom lesz.

Pitt elmosolyodott.

– Hogy akarod nevezni? Insigna Csillaga? Eugenia Csillaga?

– Dehogy. Ennyire azért nem vagyok ostoba. A neve legyen Nemezis.

– N–E–M–E–Z–I–S?

– Igen.

– De hát miért?

– Még a huszadik század vége felé rövid időre lábra kapott az az elképzelés, hogy a Napnak esetleg van egy szomszédos csillaga. Akkoriban ez annyiban is maradt. Nem sikerült fölfedezni a szomszédos csillagot, amelyet az akkori írásokban Nemezisként emlegettek. Én azoknak a merész gondolkodóknak az emléke előtt szeretnék tisztelegni.

– Nemezis? Nem volt egy ilyen nevű görög istennő? Méghozzá, ha nem tévedek, egy elég kellemetlen nőszemély.

– A Megtorlás, a Jogos Bosszú, a Büntetés istennője. A nyelvben aztán köznévként honosodott meg. Amikor utánanéztem, a számítógép "archaikus" szóként jellemezte.

– És azok a régiek miért választották éppen a "Nemezis" szót?

– Úgy tudom, az üstökösfelhő miatt. A Nemezis a Nap körüli keringése során minden huszonötmillió évben áthaladt ezen a felhőn, és olyan kozmikus katasztrófákat okozott, amelyek a Föld élővilágának jelentős részét elpusztították.

– Valóban? – hökkent meg Pitt.

– Nem, ez csak feltevés, amely nem bizonyosodott be. Én azonban mégis megmaradnék e név mellett. És ahhoz is ragaszkodom, hogy engem őrizzenek meg névadóként.

– Ezt megígérhetem, Eugenia. Te fedezted föl, s ez így is fog szerepelni. Majd ha az emberiség többi része is fölfedezi a Nemezis tájékát – ugye, így kell helyesen mondani? –, akkor azt is meg fogják tudni, hogy kit illet az első fölfedezés dicsősége. A te csillagod, a Nemezis lesz a Nap mellett az első csillag, amely be fog ragyogni egy emberi civilizációt, ő lesz a legeslegelső, amely olyan emberi civilizáció fölött fog ragyogni, amely nem a Földön keletkezett.

Pitt elkísérte a tekintetével az asszonyt, és egészében véve nyugodt volt. Eugenia tartani fogja magát a vonalhoz. Kitűnő húzás volt az a saját csillag. Biztos, hogy a saját csillagához el akar menni. Biztos, hogy rabul ejti az a lehetőség, hogy a saját csillaga körül fölépüljön egy ésszerű és rendezett civilizáció, amely szülőanyja lehet a Galaxis minden civilizációjának.

Ám ekkor, amikor már-már beleringatta magát a fényes jövő ígéretébe, hirtelen beléhasított egy számára teljesen idegen rettenet balsejtelme.

– Miért éppen Nemezis? Hogy jutott eszébe éppen a Megtorlás istennőjének a neve? Nem sok hiányzott hozzá, hogy engedjen a rátörő gyengeségnek, és baljós előjelet lásson ebben.

3 - Az anya

6.

Eljött a vacsora ideje, és Insigna olyan hangulatban volt, amikor egy kicsit tartott a tulajdon lányától.

Az utóbbi időben, maga sem tudta, miért, egyre gyakrabban úrrá lett rajta az ilyen hangulat. Az lehet talán a magyarázata, hogy Marlene mind jobban magába vonult, hallgataggá vált, mintha képtelen volna szavakba foglalni a fejében kavargó mély gondolatokat.

És Insignának ez a feszengő félelme néha bűntudattal társult: bűntudattal, mert hiányzik belőle a lánya iránti anyai türelem; bűntudattal, mert a kelleténél jobban odafigyel a kislánya előnytelen külsejére. Tény, hogy Marlene nem örökölte az anyja szokványos csinosságát vagy az apja nem éppen szokványos jóképűségét.

Marlene alacsony volt – és nyers. Ez volt az egyetlen szó, amely Insigna szerint pontosan illett szegény Marlenére.

No és persze a szegény. Mert magában szinte mindig ezt a jelzőt alkalmazta vele kapcsolatban, és alig tudta tartóztatni magát, hogy hangosan is ki ne csússzon a száján.

Alacsony. Nyers. Zömök, anélkül hogy kövér lenne. Ez volt Marlene. Hiányzott belőle minden báj. A haja sötétbarna, jó hosszú és elég egyenes. Az orra kissé krumpliorr, a szája két végénél kicsit lefittyed, az álla kicsi, a lány egész magatartása passzív és befelé forduló.

Ott volt azonban a szeme, a nagy, fényesen csillogó fekete szempár, a fölötte ívelő pompás fekete szemöldök, a szinte mesterségesnek ható hosszú szempillák. Csakhogy az önfeledt pillanatokban mégoly elragadó szemek önmagukban mégsem pótolhatják minden másnak a hiányát.

Insigna már Marlene ötéves kora óta tisztában volt vele, hogy a kislánya sohasem fog csupán fizikai vonzerejével magához láncolni egy férfit, és az évek során ez még csak szembeszökőbbé vált.

Tízéves kora előtt, nyilvánvalóan koravén intelligenciájával és szikrázó értelmével magára vonta Aurinel lanyha érdeklődését. Marlene félénk tartózkodással élvezte a fiú társaságát, mint aki homályosan sejti, bár pontosan maga sem tudja, mi az, ami megbizsergeti a vérét egy fiú nevezetű lénynek a jelenlétében.

Insigna úgy látta, hogy Marlene az utóbbi két év során végre tisztázta magában a "fiú" jelentőségét. Ebben kétségkívül segített neki, hogy szinte válogatás nélkül falta azokat a könyveket és filmeket, amelyekhez szellemileg ugyan felnőtt már, de testileg még nem, csakhogy Aurinel is fölserdült, és ahogy a hormonok dolgozni kezdtek a testében, ő is többre vágyott a gyerekes évődésnél.

Azon az estén Insigna megkérdezte a vacsoránál: – Milyen napod volt ma, kicsikém?

– Elég csendes. Aurinel keresett, de gondolom, erről ő is beszámolt neked. Sajnálom, hogy úgy kell vadásznod rám.

Insigna fölsóhajtott.

– De hát, Marlene, nem tehetek róla, néha az az érzésem, hogy boldogtalan vagy, és csak természetes, hogy aggódom miattad? Túl sokat vagy egyedül.

– Szeretek egyedül lenni.

– Én nem úgy látom. Semmi jel sem mutatja, hogy olyan boldog lennél egyedül. Sokan vannak, akik szeretnének barátkozni veled, és te is boldogabb lehetnél, ha a közeledbe engednéd őket. Aurinel a barátod.

– Volt. Mostanában másokkal van elfoglalva. Ma kibújt a szög a zsákból. Dühítő volt. Csak láttad volna, hogy ette a fene Dolorette-ért.

– Nem hibáztathatod csak Aurinelt – intette Insigna. – Hiszen Dolorette egyívású vele.

–Testileg – biggyesztette le a száját Marlene. – Micsoda üres hólyag.

– A fiú korában sokat számít a testi fejlettség.

– Ezt nem is titkolja. Ezért ő is ugyanolyan hólyag. Minél többet legyeskedik Dolorette körül, annál üresebb lesz a feje. Én csak tudom.

– Csakhogy ő is idősödik, Marlene, és ha benő a feje lágya, maga is rájön, mi a fontos az életben. Aztán te is idősebb leszel...

Marlene talányosan vizsgálgatta Insignát. Aztán csak legyintett.

– Ugyan, anyu. Magad sem hiszed, amire célzol. Nem hiszed egy pillanatig sem.

Insigna elpirult. Hirtelen rádöbbent, hogy Marlene nem találomra beszél. Hanem tudja – de honnan? Insigna mindent megtett, hogy őszintének hasson, amit mond, sőt igyekezett át is érezni. Marlene azonban könnyedén átlátott rajta. És ez már nem az első eset. Insigna kezdte megérteni, hogy Marlene mérlegeli a hangsúlyokat, az egyes szavak közötti megtorpanásokat, a mimikát, és mindig rájön arra, amit az ember titkolni akar előtte. Bizonyára ez az a képessége, ami egyre jobban elrettenti Insignát Marlenétől. Mert ki is akar átlátszó üveg lenni a másik korholó pillantása előtt?

Mi olyat mondhatott például Insigna, amiből Marlene azt a következtetést vonta le, hogy a Föld pusztulásra van ítélve? Nem ártana ezt tisztázni vele.

Insignán egyszerre csüggedtség vett erőt. Minek próbálkozzon, ha egyszer úgysem tudja becsapni Marlenét?

– Beszéljünk hát nyíltan, kedvesem – adta meg magát. – Mit szeretnél?

– Látom, hogy valóban szeretnéd tudni – mondta Marlene – ezért elárulom neked. Szeretnék elmenni innen.

– Elmenni? – ismételte Insigna döbbenten, mintha képtelen volna fölfogni a mindennapi szó értelmét. – És hova akarnál elmenni?

– A Rotor nem az egész világ, anyu.

– Persze hogy nem. De több mint két fényéven belül ez az egyetlen.

– Dehogyis, anya, ez nem így van. Még kétezer kilométer sincs, és ott van az Erythro.

– Az alig jöhet tekintetbe. Ott nem lehet élni.

– De hiszen ott is élnek emberek.

– Az igaz, csakhogy kupola van a fejük fölött. Tudósok meg mérnökök egy csoportja végez ott tudományos munkát. Az a kupola sokkal kisebb, mint a Rotor. Ha itt szorongsz, akkor ott mit éreznél?

– A kupolán kívül egy egész világ van az Erythrón. Egyszer majd az emberek kirajzanak és az egész bolygót benépesítik.

– Meglehet. De ez még távolról sem olyan biztos.

– De én biztos vagyok benne.

– Még ha úgy lesz is, évszázadok telhetnek el addig.

– Egyszer el kell kezdeni. Miért ne lehetnék én is az elkezdők között?

– Ne nevettesd ki magad, Marlene. Hiszen itt van egy minden kényelmet megadó otthonod. Mikor kezdődött ez az egész?

Marlene összeszorította a száját, aztán annyit mondott: – Nem tudom biztosan. Pár hónapja talán, de egyre rosszabb. Egyszerűen képtelen vagyok elviselni ezt a Rotort.

Insigna összevont szemöldökkel vizsgálgatta a lányát. Magában azt gondolta, hogy a kislánya úgy érzi, elvesztette Aurinelt, aki örökre összetörte a szívét, ezért ő most eltűnik, és ezzel bünteti a fiút. Száműzetésbe vonul egy puszta világra, és ő majd sajnálni fogja...

Igen, ez teljességgel elképzelhető. Visszaemlékezett rá, amikor ő volt tizenöt éves. A szív akkor még olyan törékeny, hogy elég egy kis ütés, és megreped. A tizenévesek gyorsan meggyógyulnak, nincs viszont az a tizenöt éves, aki ezt akkor hajlandó vagy képes lenne elhinni magáról. Tizenöt év! Később, később jön az, amikor... De hagyjuk ezt!

– Mi az, ami úgy vonz téged az Erythróra, Marlene?

– Magam sem tudom. Hiszen olyan nagy világ. Miért ne lenne természetes, hogy valaki egy nagy világra vágyik, mint, mondjuk – az utolsó szót csak némi tétovázás után tudta kipréselni magából –, mint, mondjuk, a Föld?

– Mint a Föld! – csattant föl Insigna. – De hiszen te sohasem voltál a Földön. Te nem tudsz semmit a Földről!

– Rengeteget láttam róla, anyám. A könyvtárak zsúfolva vannak a Földről szóló filmekkel.

(Igen, voltak. De egy idő óta Pitt úgy véli, hogy az ilyen filmeket el kell zárni – sőt meg kell semmisíteni. Azt vallja, hogy a Naprendszerből való kiszakadás valóban szakítás legyen: semmi értelme fönntartani a Föld iránti művi nosztalgiát. Insigna ezt hevesen ellenezte, most azonban mintha egyszerre maga is megértené Pitt szempontjait.) – Marlene, nem veheted komolyan azokat a filmeket. Azok megszépítik a dolgokat. Főleg a régmúlt időkről regélnek, amikor a Földön még jobb volt minden, bár akkor sem volt olyan jó semmi, mint ahogy állítják.

– Akkor is.

– Mi az, hogy "akkor is"? Van fogalmad róla, mi van a Földön? Ma már egy lakhatatlan nyomortanya az egész. Ezért rajzottak ki az emberek a telepekre. A Föld rettenetes nagy világát odahagyták az apró civilizált telepek kedvéért. Eszébe sem jutna senkinek visszaköltözni onnan.

– Még mindig több milliárd ember él ott a Földön.

– Éppen ez teszi lakhatatlan nyomortanyává. Akik ott élnek, azok is csak az első alkalmat várják, hogy kereket oldjanak. Ezért van aztán, hogy olyan sok telep épült, és azok is túlzsúfoltak. Ezért hagytuk oda a Naprendszert és jöttünk el ide, kedvesem.

– Apa is a Földön él – jegyezte meg Marlene halkan. – Ő sem hagyta el a Földet, bár megtehette volna.

– Nem, ő nem hagyta el. Ott maradt a Földön – mondta az asszonya homlokát ráncolva, igyekezvén megőrizni a hangja nyugalmát.

– És mondd, anyu, miért?

– Ugyan, Marlene, ezt már megbeszéltük. Sokan otthon maradtak. Nem akartak szakítani a jól ismert hellyel. A Rotoron csaknem minden családban van olyan, aki hátra maradt. Ezt te is nagyon jól tudod. Csak nem akarsz visszatérni a Földre? Mondd, ezt akarod?

– Nem, anyám. Egyáltalán nem.

– Még ha akarnád, sem tehetnéd meg. Több mint két fényévnyire vagyunk onnan. Ezt csak megérted te is.

– Persze hogy megértem. Én csak azt szerettem volna mondani, hogy itt van az orrunk előtt egy másik Föld. Az Erythro. Oda szeretnék elmenni. Oda űz valami.

Insigna képtelen volt visszafogni magát. Csaknem iszonyodva hallotta a saját szavait: – Ezek szerint te is el akarsz hagyni, akárcsak az apád.

Marlene megrándult, de aztán sikerült összeszednie magát: – Hát igaz, anyu, hogy ő elhagyott téged? Talán nem úgy alakulnak a dolgok, ha te másként viselkedsz. – Majd csendesen, mintha csak azt akarná mondani, hogy befejezte a vacsorát, hozzátette: – Ugye, te kergetted el őt, anyu?

4 - Az apa

7.

Furcsa vagy talán ostoba dolog, hogy még tizennégy év távlatából is elviselhetetlen fájdalmat okoznak neki ezek az emlékek.

Crile száznyolcvan centiméteres magasságával kirítt az átlagosan alig százhetven centiméteres rotori férfiak közül. Akárcsak Janus Pitt esetében, már csak egyedül ez a tény olyan erőt sugárzó dicsfénnyel övezte a férfit, amely jóval azután is megmaradt, hogy az asszony rájött, ha nem is merte teljesen bevallani magának, hogy nem remélhet támaszt ettől az erőtől.

Darabos arca, feltűnő orra, kiugró pofacsontjai, erős álla valahogy éhes ragadozó kifejezést kölcsönöztek neki. Egész lényéből sugárzott a férfias erő. Az asszony szinte érezte annak illatát, amely egyből levette őt a lábáról, amikor találkoztak.

Insigna akkor végzős csillagászati szakos diák volt, a Földön végezte diplomamunkáját, s alig várta, hogy visszatérjen a Rotorra és megpályázza a Távpróbára meghirdetett állást. Lelkesítették azok a nagy eredmények, amelyeket a Távpróbától remélt (de álmodni sem merte, hogy éppen az ő nevéhez fog fűződni a legmeglepőbb fölfedezés).

És ekkor találkozott Crile-lal, és zavartan tapasztalta, hogy fülig belebolondult egy földlakóba – egy Földlakóba! Egyik napról a másikra elkészült rá lélekben, hogy Távpróbát, mindent odahagyjon és ott maradjon a Földön, csak hogy vele lehessen...

Még most is látja a férfi arcán a meglepődést, amikor a tudomására hozta ezt, s az azzal válaszolt, hogy inkább ő jön el a kedvéért a Rotorra. Gondolni sem mert volna arra, hogy a férfi kész lenne odahagyni világát – az ő kedvéért.

Insignának fogalma sem volt róla, és sohasem tudta meg, hogyan sikerült Crile-nak megszereznie az engedélyt, hogy a Rotorra jöjjön.

Hiszen elég szigorúak voltak a bevándorlási szabályok. Ha egyszer egy telep elért egy bizonyos népességet, rögtön leengedte a betelepülni szándékozók orra előtt a sorompót, egyrészt mert csak egy bizonyos számú embert képes kényelmesen eltartani, másrészt pedig szigorúan vigyázott rá, hogy megőrizze ökológiai egyensúlyát. Azok, akik valamilyen halaszthatatlan ügyben odalátogattak a Földről – vagy akár a többi telepekről –, alapos fertőtlenítési procedúrának kellett hogy alávessék magukat, sőt egy időre karanténba is zárták őket, és kötelesek voltak minél előbb elhagyni a telepet.

Itt volt viszont Crile a Földről. Egy alkalommal panaszkodott ugyan a többhetes várakozásra, amely nyilván része volt a fertőtlenítési procedúrának, és az asszonynak titokban még hízelgett is a kitartása. Lám, mennyire ragaszkodik hozzá, hogy kész mindent elviselni.

Volt idő azonban, amikor a férfi magába vonult és elhanyagolta az asszonyt, aki ilyenkor eltűnődött azon, valójában mi is késztethette a másikat arra, hogy mindezeket a nehézségeket felvállalja a Rotorért. Lehet, hogy nem is ő, hanem a Földről való menekülés kényszere volt a mozgatórugója. Elkövetett talán valamilyen bűnt? Gyilkos ellenséget szerzett magának? Egy asszonytól fut, akit megunt? Sosem merte megkérdezni tőle. A másik pedig sohasem kínálkozott magyarázattal.

Amikor végre megkapta az engedélyt, akkor is nyitva maradt a kérdés, hogy meddig maradhat a Rotoron. A Bevándorlási Hivatalnak kellene őt külön engedéllyel ellátnia, hogy a Rotor teljes jogú polgárává válhasson, ami aligha valószínű.

Insigna számára külön vonzerőt jelentett mindaz, ami Crile Fishert elfogadhatatlanná tette a rotoriak szemében. A földiségében ő a másság varázsát érezte. A tősgyökeres rotoriak óhatatlanul lenézik benne az idegent – még ha papíron nem is az –, őneki viszont még ez is erotikus gyönyör forrásául szolgált. Íme, kész megvívni érte és diadalmaskodni egy ellenséges világgal szemben.

Amikor a férfi megpróbált valamilyen kereső foglalkozás után nézni, hogy beilleszkedjék az új társadalomba, az asszony volt az, aki fölhívta a figyelmét arra, hogy ha elvesz egy rotori nőt – aki már harmadik generáció óta itt honos –, az nyomós indokul szo1gálna a bevándorlási hatóság szemében a teljes jogú polgárság megadásához.

Crile előszór meglepődött, mint akinek az ilyesmi eszébe sem jutott, csak aztán csillant föl szemében az öröm. Ez egy kis csalódást okozott Insignának. Mennyivel hízelgőbb lenne, ha a szerelem és nem az állampolgárság elnyerése vezetné őt az oltárhoz, de aztán belenyugodott, hogy ha ez az ára...

Így hát a szokásos hosszú rotori jegyesség után összeházasodtak.

A házasság nem sok változást hozott az életükbe. Az újdonsült férj szerelme nem lángolt hevesebben, mint ahogy korábban sem tűnt ki szenvedélyes lobogásával. Feleségét magától értetődő gyöngédséggel vette körül, amely csak néha izzott föl arra a hőfokra, hogy az asszonyban azt az érzetet keltse: ha nem is merül el teljesen a boldogságban, de legalább néha meg-megmelegszik a tüzénél. Sohasem volt hozzá durva vagy goromba, és elvégre valóban föladta őérte a saját világát, és számos kényelmetlenséget vállalt magára, csak hogy mellette lehessen. Ez csak a javára szólhat, és Insigna úgy is értékelte.

A házasságkötés meghozta ugyan Crile számára a teljes jogú polgári státust, de ez sem volt képes elűzni belőle a lelke mélyén megbújó elégedetlenséget. Insigna jól látta ezt, és nem is tudta egészen kárhoztatni érte. Hiába volt teljes jogú polgár, mivel nem a Rotoron született, a legérdekesebb rotori foglalkozások zárva maradtak előtte. Az asszony nem tudta, milyen szakmában járatos a férje, mivel az sohasem beszélt előtte iskoláiról. Az látszott rajta, hogy nem műveletlen, és semmi lealacsonyító nincs abban, ha valaki önműveléssel szerzi meg a tudását. Insigna azonban azzal is tisztában volt, hogy a telepekkel ellentétben a Föld lakói nem tekintik magától értetődőnek a felsőfokú végzettséget.

Az asszony sokat rágódott ezen a dolgon. Azzal nem törődött, hogy Crile Fisher a Földről való, és emiatt kész volt elviselni a barátai és a kollégái szemrehányásait. Azt viszont már aligha lett volna képes megemészteni, hogy a férje ráadásul még iskolázatlan is.

Ám ilyesmivel nem is vádolta senki a férjét, aki türelmesen végighallgatta őt, amikor a Távpróbán végzett munkájáról mesélt neki. Persze a technikai részletek fölemlítésével sohasem tette próbára a férfi tudását. Az azonban néha magától is rákérdezett ilyen részletekre, vagy megengedett egy-egy megjegyzést, és az asszony jó szívvel fogadta azokat, mert mindig sikerült elhitetnie magával, hogy azok egytől egyig intelligens kérdések és megjegyzések.

Fishernek sikerült állást találnia az egyik farmon, amely bármilyen tisztes, sőt fontos munka volt is, nem állt valami magasan a társadalmi ranglétrán. Ebből nem csinált ügyet, és ami igaz, az igaz, nem is panaszkodott emiatt, de sohasem beszélt a munkájáról, és nem adta jelét, hogy kedve telnék benne. És mindig körüllengte őt az elégedetlenségnek a levegője.

Ezért Insigna rájött, hogy jobb, ha felhagy az olyan kedélyes érdeklődéssel, hogy "mi volt ma a munkahelyeden, Crile?"

Amikor kezdetben néhányszor érdeklődött, a válasz mindig egy elutasító "semmi különös" volt. Ezzel le is zárta az ügyet, és csak az arcán futott végig egy bosszús felhő.

Idővel egyre nagyobb tartózkodással beszélt neki a saját pitiáner hivatali ügyeiről és bosszúságairól is. Még ezt is úgy foghatná föl, hogy hátrányos összehasonlítást tesz az ő munkájával.

Insigna kénytelen volt bevallani, hogy alapta1anok voltak ezek az aggályai, hogy inkább a saját bizonytalanságai tükröződtek azokban, minta másikéi Hiszen Fisher mindig türelmesen végighallgatta, ha szükségét érezte, hogy beszéljen neki a munkájáról. Néha még lanyha érdeklődésre valló kérdéseket is föltett a hipermeghajtásról. Insigna azonban csak keveset vagy semmit sem tudott erről.

Annál jobban érdekelte a férfit a rotori politika, és a földiekre jellemző türelmetlenséggel bírálta annak kicsinyességét. Az asszony küzdött magával, nehogy elárulja emiatti nemtetszését.

Idővel aztán a hallgatás fala emelkedett közéjük, amelyet csak hébe-hóba tört át a látott filmek közönyös megvitatása, egy-egy társasági rendezvény és az élet egyéb apró eseményei.

Azt sem lehetne állítani, hogy ezt boldogtalanságként fogták volna föl. A kalácsot gyorsan fölváltotta a fehér kenyér, ám vannak rosszabb dolgok is, mint a fehér kenyér.

Sőt még némi előny is származott ebből. A szigorúan titkos munka megkövetelte, hogy senkinek sem szabad beszélnie a munkájáról, ám hány van olyan, aki ne súgott volna meg a házastársának egy-egy titkot? Az volna a világ legtermészetesebb dolga, ha ő is elmondaná a férjének azt a nagy fölfedezését, amely, amíg csak ember lesz az ember, megörökíti az ő nevét a csillagászat évkönyveiben. És ha előbb avatja be őt és csak utána Pittet? Ha lelkendezve odarohan hozzá, hogy "Találd ki! Találd ki! Sose találod ki"...

De nem ezt tette. Eszébe sem jutott, hogy Fishert netán érdekelné a dolog. Másokkal, még a farmerekkel vagy akár a hengerészekkel is szívesebben beszél a munkájukról, mint ővele.

Így semmi erőfeszítésébe nem került, hogy elhallgassa előtte a Nemezist. Ez az ügy eleve halott volt közöttük, közömbös, nem létező, egészen addig a szörnyű napig, amikor a házasságuk végleg zátonyra futott.

8.

Mikor is volt az, amikor teljes szívből Pitt oldalára állt?

Kezdetben Insigna számára rettentőnek tetszett az a gondolat, hogy a Szomszéd Csillagot titokban kell tartani, mélyen fölkavarta az a lehetőség, hogy elhagyják a Naprendszert egy olyan cél kedvéért, amelyről semmit sem tudnak azon kívül, hogy hol található. Erkölcstelennek és gyalázatosan tisztességtelennek tartotta, hogy lopakodva, az emberiség többi részének kizárásával fogjanak hozzá az új civilizáció építéséhez.

Csak azért adta be a derekát, mert Pitt a telep biztonságára hivatkozott; eltökélte azonban, hogy négyszemközt harcolni fog Pitt-tel, érvekkel száll szembe vele. Ezeket az érveket addig-addig csiszolgatta magában, amíg betonszilárdaknak és megtámadhatatlanoknak nem érezte őket – aztán valahogy mégsem állt elő velük soha.

Mindig, mindig Pitt volt az, aki kezdeményezett.

A kezdet kezdetén azzal ijesztgette: – Ne felejtsd el, Eugenia, hogy többé-kevésbé a véletlen vezetett rá a társcsillagra, s ugyanez valamelyik kollégáddal is megeshet.

– Nem valószínű... – kezdte az asszony.

– Nem, Eugenia, mi nem hagyatkozhatunk a valószínűségre. Nekünk biztosra kell mennünk. Te gondoskodni fogsz arról, hogy senki se keresgéljen azon a helyen, hogy senki se férjen hozzá azokhoz a számítógépes anyagokhoz, amelyek elárulhatnák a Nemezis helyét.

– Hogy tudnám én ezt elérni?

– Nagyon is könnyen. Beszéltem a főbiztossal, és mostantól kezdve egyedül te fogod össze a Távpróba-kutatást.

– De hiszen ez azt jelentené, hogy én a feje fölött...

– Úgy van. Ez azt jelenti, hogy te előrerukkolsz felelősségben, fizetésben és társadalmi pozícióban egyaránt. Melyik ellen van kifogásod?

– Nekem nincs kifogásom egyik ellen sem – felelte Insigna, és hevesen dobogni kezdett a szíve.

– Meggyőződésem, hogy te nagyon jól be fogod tölteni a főcsillagász posztját, a legfőbb feladatod azonban az lesz, hogy amit csinálni fogtok, az a lehető legjobb minőségű és legnagyobb horderejű munka legyen, ám ne legyen semmi köze a Nemezishez.

– De Janus, örökké nem tarthatod titokban.

– Nem is akarom. Ha egyszer kimozdulunk a Naprendszerből, mindenki meg fogja ismerni az úticélunkat. Addig viszont minél kevesebben tudnak róla, annál jobb, és azok a kevesek is minél később szerezzenek róla tudomást.

Insigna kissé szégyenkezve konstatálta, hogy előléptetése lehűtötte az ellenkezését.

Más alkalommal Pitt nekiszegezte: – Mi van a férjeddel?

– Hogyhogy mi van a férjemmel? – vonult azonnal védekező állásba Insigna.

– Ha jól tudom, a Földről való.

Insigna összeszorította a száját.

– A Földön született, de rotori polgár.

– Értem. Föltételezem, hogy a Nemezisről nem tettél neki említést.

– Egyetlen szóval sem.

– Elmondta neked a férjurad egyáltalán, hogy miért hagyta oda a Földet, és miért mozgatott meg minden követ, hogy rotori polgár lehessen?

– Nem, nem mondta el. Én meg nem kérdeztem.

– De téged ez nem izgat?

Insigna némi tétovázás után bevallotta: – Néha igen.

Pitt elmosolyodott.

– Én talán meg tudnám mondani.

És apránként meg is mondta. Soha nem tolakodóan. Nem zúdította rá dézsával a vizet, hanem minden beszélgetéskor el-elhullajtott egy-egy vízcseppet. Ezzel sikerült az asszonyt kiráncigálni szellemi csigaházából. Hiszen a rotori élet hajlamossá tette arra, hogy behunyja a szemét a Rotoron kívüli világra.

Pitt azonban az elbeszéléseivel, a javasolt filmekkel segített fölnyitni a szemét és ráébresztenie a Földre, annak sok-sok milliárdos népességére, a járványként pusztító éhezésre, erősvakra, kábítószerekre és elidegenedésre. Lassan-lassan olyannak látta a Földet, mint a nyomorúság feneketlen kútját, amelytől jobb minél távolabbra elmenekülni. Most már nem csodálta, hogy Crile Fisher is eljött onnan. Inkább azon csodálkozott, hogy miért csak olyan kevesen követték a példáját.

De a telepeknek sem volt sokkal jobb a soruk. Megtudta, hogyan zárkóztak be önmagukba, hogyan akadályozták meg, hogy az emberek szabadon közlekedhessenek közöttük. Minden telep tartott a többi mikroszkopikus flórájától és faunájától. A kereskedelem fokozatosan elhalt, és egyre inkább átvették a helyét a gondosan fertőtlenített automata űrhajók.

A telepek gyűlölködtek és torzsalkodtak egymással. A Mars körüli telepekkel sem volt sokkal jobb a helyzet. Egyedül a kisbolygóövezetben szaporodtak akadálytalanul a telepek, de ők is növekvő gyanakvással szemlélték az összes belső telepet.

Insigna egyre jobban egyetértett Pitt-tel, sőt maga is egyre jobban lelkesedett azért az eszméért, hogy el kell menekülni ebből a tűrhetetlen nyomorúságból, és meg kell vetni egy olyan világrendszer alapjait, amelyből kiirtják a szenvedés magjait. Új kezdet, új lehetőség.

Ekkor fölfedezte, hogy úton van egy kisbaba, és a lelkesedése kezdett lelohadni. Önmagát meg Crile-t kitenni a hosszú út kockázatainak még csak istenes. De kockáztatni egy csecsemőt, egy gyermeket...

Pitt megőrizte hidegvérét. Gratulált az asszonynak: – A kicsi itt fog megszületni, és lesz némi időd, hogy alkalmazkodj az új helyzethez. Legalább másfél évbe beletelik, mire fölkészülünk az útra. És akkorra te is be fogod látni, milyen szerencsés vagy, hogy nem kell többet várnod. A gyermek semmi emléket sem fog őrizni a tönkrement bolygóról ós a reménytelenül megosztott emberiségről. Ő már csak egy új világot fog ismerni, amelyben teljes kulturális egyetértésben élnek az emberek. Szerencsés gyermek. Boldog gyermek. Az én fiam meg a lányom már felnőtt, már rajtuk van a bélyeg.

És ettől kezdve Insignának is újból ebben a kerékvágásban kezdtek járni a gondolatai, és mire Marlene megszületett, valóban maga is rettegni kezdett a késedelemtől, attól, hogy mielőtt útra kelnek, a gyermeket még megfertőzheti a Naprendszer nyüzsgő csődtömege.

Ekkorra már vita nélkül Pitt oldalán állt.

Insigna nagy megkönnyebbülésére Fisher el volt ragadtatva a gyermektől Nem nézte volna ki belőle a szerető apát. És most szüntelenül dédelgeti Marlenét, és szó nélkül kiveszi a részét a gyermeknevelés gondjaiból. Közben maga is valósággal kivirágzott.

Marlene első születésnapjának közeledtével a Naprendszert bejárta a hír, hogy a Rotor elköltözni készül. Ez a tény szinte az egész rendszert megrázó válsággá mérgesedett, és Pitt, aki ekkor már a főbiztosi poszt vitathatatlan várományosa volt, komor elégtétellel vette mindezt tudomásul.

– Mit tehetnének? – fortyogott. – Semmiképpen sem tarthatnak vissza bennünket, és a hűtlenségről szóló minden rikoltozásuk, a saját naprendszeri sovinizmusuk kinyilvánításával párosulva, csak oda vezet, hogy gátolni fogja őket a hipermeghajtás kutatásában, ez pedig nagyon is kapóra jön nekünk.

– De hát hogy szivárgott ki a híre, Janus?

– Erről én gondoskodtam – mosolygott a férfi. – Most már eljött az ideje, hogy többé nem bánom, ha tudnak a távozásunk tényéről, föltéve ha továbbra is titokban marad az úticélunk. A távozás tényét úgysem lehet sokáig titokban tartani. Hiszen szavazásra kell vinnünk az ügyet, és ha egyszer a rotoriak tudnak távozási szándékunkról, biztos lehetsz benne, hogy az egész rendszer is tudomást fog szerezni róla.

– Szavazás lesz?

– Hát persze. Gondold csak végig. Nem kelhetünk útra egy telepre való emberrel, olyanokkal, akik túlságosan félnek vagy túlzott honvágyat éreznek a saját Napjuk iránt. Így eleve kudarcra volnánk kárhoztatva. Csak azokat vihetjük magunkkal, akik akarják, sőt követelik az utazást.

Természetesen tökéletesen igaza volt. Szinte már másnap kezdetét vette a Naprendszerből való távozás melletti kampány, és a hír kiszivárgásának ténye segített enyhíteni a Rotoron kívüli – és belüli – reakció hevességét.

Egyes rotoriakat lelkesített a perspektíva; másokat megriasztott. Fisher fölháborodottan fogadta a hírt, és egyik nap ki is jelentette, hogy őrültségnek tartja az egészet.

– De elkerülhetetlen – csillapítgatta Insigna, gondosan ügyelve a semlegességre.

– Miért? Mi értelme volna annak, hogy kószálni kezdjünk a csillagok között? Mert hova is mehetnénk? Hiszen nincs semmi odakint.

– Sok milliárd csillag van odakint.

– De hány bolygó? Egyetlen lakható bolygóról sem tudunk, és másfélét is csak egypárat ismerünk. Tudomásunk szerint a mi Naprendszerünk az egyetlen otthon.

– Az emberiségnek a vérében van az úttörés – ismételte el az asszony Pitt kedvenc mondását.

– Ez csak romantikus ostobaság. Valóban elhiszi valaki, hogy az emberek meg fogják szavazni, hogy eltépjenek minden köteléket az emberiség testétől és eltűnjenek az űrben?

– Nekem az az érzésem, Crile, hogy a rotoriak nagy része éppen ezt akarja.

– Ez csak a Tanács propagandája. Azt hiszed, hogy az emberek meg fogják szavazni, hogy elhagyják a Földet? Elhagyják a Napot? Soha! Ha mégis így lenne, akkor mi megyünk a Földre.

Az asszonynak valami megmarkolta a szívét.

– No nem! – tiltakozott. – Vagy hiányzik neked a számum, a hóvihar, a mistral vagy mi a neve? Hiányzik a nyakadba szakadó jég, víz vagy a dühöngő légáram? A férfi fölvonta a szemöldökét.

– Nem olyan vészes a dolog. Hébe-hóba előfordulnak viharok, de azokat előre meg lehet jósolni. Igazából még érdekesek is, ha nem túl hevesek. Egyenesen elbűvölő: egy kis hideg, egy kis meleg, egy kis csapadék. Csupa változatosság. Ez tartja életben az embert. Aztán meg gondolj a sokféle konyhára.

– Konyhára? Hogy mondhatsz ilyet, amikor a Földön a legtöbb ember éhezik. Hiszen egyebet sem csinálunk, mint élelmiszert gyűjtünk a Föld számára.

– Egyes emberek éheznek. De ez nem általános.

– Mindegy, nem várhatod el Marlenétől, hogy olyan feltételek között éljen.

– Sok milliárd gyerek él úgy.

– De az enyém nem lesz közöttük – jelentette ki Insigna hevesen.

Az asszony ettől kezdve minden reményét Marlenébe vetette. A kislány már a tizedik hónapjában járt, alul is, fölül is volt két-két fogacskája, járókájába kapaszkodva már totyogni tudott, és értelmes szemével kíváncsian tekintett a világba.

Fisher még mindig rajongott ezért a nem szép kislányért; sőt ha lehet, még az addiginál is jobban. Amikor nem dajkálgatta, akkor csak bámult rá, és elragadtatva dicsérte azokat a gyönyörű szemeket. Kiemelte a kislánya egyetlen bájos vonását, amely, úgy látszik, kárpótolta őt mindazokért, amelyeknek az híjával volt.

Úgy látszott, hogy Fisher biztosan nem tér vissza a Földre, ha emiatt örökre le kellene mondania Marlenéről. Insigna abban valahogy nem bízott, hogy a Föld helyett őt választaná, azt az asszonyt, akit szeretett és akit nőül vett, ám Marlene bizonyára erősebb kapocsnak bizonyul őnála.

De olyan biztos ez?

9.

A szavazás utáni napon Eugenia Insigna a dühtől falfehéren találta Fishert. – Megrendezett választás volt – üvöltött elfulladva.

– Csitt! Fölébreszted a gyereket – csitította az asszony.

A férfi egy pillanatig uralkodott magán.

Insigna is megnyugodott kissé, és halkan megjegyezte: – Kétség sem fér hozzá, hogy az emberek el akarnak menni.

– És te is úgy szavaztál?

Az asszony latolgatta magában a választ. Annak semmi értelme, hogy hazugsággal próbálja lecsillapítani a férfit. Különben is, eddig sem rejtette véka alá a véleményét.

– Igen – felelte.

– Gondolom, Pitt utasítására tetted.

– Ugyan! – tiltakozott az asszony meglepetten. – Én tudok dönteni magam is.

– De hiszen te meg Ő... – kezdte, de aztán még idejében elharapta a szót.

Az asszony érezte, hogy a fejébe szökik a vér.

– Mit akarsz ezzel mondani? – fakadt ki most már maga is dühösen. Csak nem hűtlenséggel akarja megvádolni őt?

– Az a... az a politikus. Mindenáron főbiztos akar lenni. Ezt mindenki tudja. És te is föl akarsz kapaszkodni az ő hátán. A politikai lojalitást nem árt neked sem meglovagolni, nem igaz?

– Mire jutnék vele? Nekem ott nincs semmi keresnivalóm. Én csillagász vagyok, nem politikus.

– De hiszen előléptettek, nem? Idősebb, tapasztaltabb emberek fölé emeltek.

– Szeretném hinni, hogy a jó munkám miatt. (Hogy az ördögbe védje meg magát, ha nem tárhatja föl az igazságot?) – Biztos vagyok benne, hogy te ezt hiszed. Csakhogy Pitt intézte el.

Insigna mélyet lélegzett.

– Hagyjuk ezt, ez nem vezet sehova.

– Figyelj ide! – mondta a férfi érdes suttogással, ahogy eddig is beszélt, amióta a felesége figyelmeztette, hogy Marlene alszik. – Én nem tudom elhinni, hogy egy egész telep csak úgy kész megkockáztatni a hiperrásegítős utazást. Ki tudná megmondani, hogy mi történik? Honnan tudhatni, hogy egyáltalán működni fog-e? Könnyen lehet, hogy mindnyájan belepusztulunk.

– A Távpróba kitűnően működött.

– Voltak élőlények a Távpróbán? Ha nem, akkor honnan tudod, hogy fogják az élőlények elviselni a hipermeghajtást? Mennyit tudsz te egyáltalán a hipermeghajtásról?

– Egy fikarcnyit sem.

– Hogyhogy nem? Hiszen ott dolgozol a laboratóriumban. És nem a farmokon, mint én.

(Valóban féltékeny, gondolta Insigna.) Fennhangon azonban azt mondta: – Úgy beszélsz a laboratóriumról, mintha mindnyájan egyetlen teremben zsúfolódnánk ott össze. Már mondtam neked, hogy én csillagász vagyok, és semmit sem konyítok a hipermeghajtáshoz.

– Azt állítod, hogy Pitt sohasem beszélt neked erről?

– A hipermeghajtásról? De hiszen ő sem ért hozzá semmit.

– Azt akarod elhitetni velem, hogy senki sem tud semmit?

– Dehogy akarok ilyesmit. A hiperteresek tudják. Ugyan már, Crile. Akiknek kell, azok tudják. A többiek pedig nem.

– Vagyis egy-két specialistán kívül kuss mindenkinek.

– Pontosan.

– Akkor hát nem is nagyon tudhatod, hogy a hiperutazás mennyire biztonságos. Csak a hiperteresek tudják. De honnan tudod, hogy ők tudják-e?

– Föltételezem, hogy kikísérletezték.

– Föltételezed.

– A föltételezés reális. Ők arról biztosítanak bennünket, hogy biztonságos.

– És gondolom, ők sohasem állítanak valótlant.

– Hiszen ők is útra kelnek. Biztos vagyok benne, hogy kikísérletezték.

A férfi vizsla tekintettel nézett a feleségére.

– Lám, most már biztos vagy benne. A Távpróba a te gyermeked volt. Vitt magával élőlényeket is?

– Engem nem vontak be a tényleges munkába. Én csak a megszerzett csillagászati adatokkal foglalkoztam.

– Nem válaszoltál az élőlényekre vonatkozó kérdésemre.

Insigna elvesztette a türelmét.

– Ide figyelj, nem vagyok hajlandó eltűrni ezt a vég nélküli nyaggatást, aztán a gyerek is kezd nyugtalankodni. Nekem is volna hozzád egy-két kérdésem. Te mit szándékozol tenni? Velünk jössz?

– Nem vagyok köteles. A szavazás feltételei szerint aki nem akar, nem köteles csatlakozni.

– Tudom, hogy nem vagy köteles, de akarsz-e? Hiszen nem akarhatod azt, hogy szétessen a családunk? – tette hozzá, és mosolyogni próbált, de a mosolya elég fanyarra sikeredett.

Fisher kimért ünnepélyességgel kijelentette: – De a Naprendszert sem akarom elhagyni.

– Inkább elhagysz engem? Meg Marlenét?

– Miért kellene elhagynom Marlenét? Ha saját magadat kockáztatod is ebben az esztelen kalandban, muszáj a gyermeket is kockára tenned?

– Ha én megyek, Marlene is jön – jelentette ki az asszony eltökélten. – Ezt jól vésd a fejedbe, Crile. Hova tudnád őt vinni? Valamilyen félig kész kisbolygói telepre?

– Már hogy vinném oda! Én a Földről jöttem, és ha akarom, bármikor visszamehetek oda.

– Egy haldokló bolygóra? Szép.

– Légy nyugodt, még van hátra egypár éve.

– Akkor miért költöztél el onnan?

– Azt reméltem, hogy hasznomra válik. Nem gondoltam, hogy a Rotorral jegyet váltok a semmibe.

– Hogyhogy a semmibe? – fakadt ki Insigna, végleg elveszítve a türelmét. – Ha tudnád, hova megyünk, akkor nem ragaszkodnál olyan nagyon a visszatéréshez.

– Miért? Hova tart a Rotor?

– A csillagokba.

– A nagy semmibe.

Dühösen egymásra meredtek, közben Marlene fölnyitotta a szemét, és az ébredés jeléül gagyogni kezdett. Fisher a babára sandított, és ellágyultan az asszonyhoz fordult: – Eugenia, nem kell, hogy elszakadjunk. Én semmiképpen nem akarom elhagyni Marlenét. De téged sem. Jöjj velem!

– A Földre?

– Oda. Miért ne? Ott barátaim vannak. Még most is. Mint a feleségemnek, meg a gyerekemnek nem lesz nehéz bejutnotok. A Földet nem túlságosan érdekli az ökológiai egyensúly. Ott egy igazi nagy bolygón fogunk élni, és nem egy ilyen bűzös kis hólyagon az űrben.

– Egy óriás hólyagon, ami ezerszer úgy bűzlik. Nem, nem és nem!

– Akkor legalább Marlenét hadd vigyem magammal. Ha úgy érzed, hogy az út megéri a kockázatot, mivel mint csillagász tanulmányozni akarod a világegyetemet, az a te dolgod, a gyereknek azonban itt kell maradnia a Naprendszer biztonságában.

– A Föld és a biztonság? Ne nevettesd ki magad! Erre megy ki hát az egész játék? Hogy elvedd tőlem a gyermekemet?

– A mi gyermekünk.

– Az én gyermekem. Te csak menj! Azt akarom. A gyereket azonban hagyd! Azzal jössz, hogy én jóban vagyok Pitt-tel, hát igen. Ez azt jelenti, hogy akár tetszik neked, akár nem, a kisbolygókra küldethetlek téged, ott aztán megnézheted, hogy jutsz vissza onnan a te oszlásnak indult Földedre. Most pedig tűnj el az én lakásomból, és keress magadnak alvóhelyet, amíg el nem küldenek. Ha megüzened, hol vagy, majd utánad küldöm a személyes holmidat. És ne reménykedj, hogy visszajöhetsz. Ezt a helyet őrizni fogják.

Amikor mindezt kimondatta Insignával a túlcsorduló elkeseredés, ő maga is komolyan gondolta. Kérlelhette volna a férjét, könyöröghetett, hízeleghetett volna neki, vitatkozhatott volna vele. De nem tette. Kemény, engesztelhetetlen volt hozzá, és elküldte magától.

És Fisher el is ment. Ő pedig utána küldte a holmiját. Valóban úgy történt, hogy a férje megtagadta, hogy útra keljen a Rotorral. Mire az asszony kiadta az útját. És úgy tudja, hogy a férje visszament a Földre.

Örökre eltűnt az ő és Marlene életéből.

Örökre eltűnt. És ő tette ki a szűrét.

5 - Az adomány

10.

Insigna alaposan meglepődött saját magán. Még soha senkinek sem mondta el ezt a történetet, jóllehet tizennégy esztendeje alig volt olyan nap, hogy ne gondolt volna rá. Az még álmában sem fordult meg a fejében, hogy bárkinek elmesélhetné. Úgy vélte, magával viszi a sírba.

Nem azért, mintha a legkisebb mértékben is szégyenkeznie kellene miatta – ám ez csupán az ő magánügye.

És most tessék, fenntartás nélkül, részletesen kitálalta a kamasz lányának, akit még az imént is gyermeknek – egy különös és reménytelen gyermeknek tartott.

Ez a gyermek pedig most itt ül vele szemben, és felnőttesen sokatmondó, rezzenéstelen tekintettel néz rá azokkal a fekete szemeivel, és azt kérdezi: – Tehát mégis te adtad ki az útját, nem igaz?

– Mondhatjuk úgy is. De dühös voltam. El akart vinni tőlem téged. A Földre. – Elhallgatott, aztán puhatolózva hozzátette: – Ugye, megértesz?

– Annyira ragaszkodtál hozzám?

– Hogyne ragaszkodtam volna! – fakadt ki Insigna sebzetten. Ám a másik nyugodt tekintete lehűtötte, és döbbenten latolgatni kezdte magában: Valóban ragaszkodott Marlenéhez? De aztán higgadtan kijelentette: – Hát persze. Miért ne?

Marlene megrázta a fejét, és az arcára egy pillanatra kiült a magába mélyülő kifejezés. Majd így szólt: – Szerintem nem lehettem valami aranyos kisbaba. Ő talán ragaszkodott hozzám. Neked rosszul esett, hogy ő jobban ragaszkodott énhozzám, mint tehozzád? Nem azért vettél magadhoz, mert ő is akart engem?

– Hogy mondhatsz ilyen szörnyűséget! Egyáltalán nem! – tiltakozott Insigna, de korántsem volt biztos benne, hogy a másik hisz neki. Kezdett kínossá válni számára ez a vita Marlenével. A kislányban egyre jobban kifejlődik az a félelmetes képesség, hogy az elevenjébe vágjon. Insigna már korábban is észrevette ezt, de azzal tért fölötte napirendre, hogy ez csak egy boldogtalan gyermek véletlen találata. Csakhogy napról napra gyakrabban esik meg, és most már az volt az érzése, hogy szándékos elhatározás mozgatja a szikét Marlene kezében.

– Honnan vetted azt, Marlene – faggatta a lányt –, hogy én űztem el az apádat? Vagy mondtam én valaha is ilyesmit neked, vagy adtam rá okot, hogy ilyesmit gondolj?

– Nem tudnám megmondani, anyu, hogyan is jövök rá dolgokra. Néha, amikor nekem vagy másoknak az apámról beszélsz, mindig olyasmi érződik a hangodban, mintha sajnálnál, mintha szeretnél elfelejteni valamit.

– Igazán? Én sosem érzem ezt.

– És ezek a benyomások lassacskán mind határozott körvonalat öltenek. A hangod, a tekinteted...

Insigna mereven a lánya szemébe nézett, aztán hirtelen nekiszögezte a kérdést: – Mire gondolok most?

Marlene összerezzent, aztán rövid, kuncogó hangot hallatott. Ez a kuncogás messze volt a nevetéstől, de rendesen ez volt az a határ, ameddig Marlene elment.

– Nem fogtál meg – mondta. – Ha azt hiszed, hogy olvasok a gondolataidban, tévedsz. Én nem vagyok gondolatolvasó. Én csak a szavakból és a hangokból és a kifejezésekből és a mozgásokból olvasok. Az emberek egyszerűen képtelenek elrejteni a gondolataikat. Én pedig már hosszú ideje figyelem őket.

– Miért? Vagyis mi késztetett arra, hogy figyeld őket?

– Az, hogy amikor kicsi voltam, mindenki hazudott nekem. Milyen édes vagyok, mondták nekem. Vagy neked, ha én is hallottam. Közben az arcukról lerítt, hogy magukban egészen mást gondolnak. És ők nem tudták, hogy úgy árulkodik az arcuk. Eleinte én sem akartam elhinni, hogy nem tudnak róla. Aztán azt mondtam magamban, hogy bizonyára kényelmesebb nekik, ha azt akarják elhitetni, hogy az igazat mondják.

Marlene elhallgatott, aztán váratlanul megkérdezte az anyját: – Miért nem árultad el apának, hogy hová megyünk?

– Nem tehettem. Titkolnom kellett.

– Ha elárulod neki, talán ő is velünk jön.

Insigna hevesen megrázta a fejét.

– Meg sem fordult volna a fejében. Már eltökélte, hogy visszatér a Földre.

– De ha te, anyu, elárultad volna neki, akkor Pitt főbiztos, ugye, nem engedte volna el apát? Mert apa túl sokat tudott volna.

– Pitt akkor még nem volt főbiztos – mondta Insigna szórakozottan. Majd hirtelen eltökéltséggel: – Nekem ilyen feltételekkel nem kellett volna. Hát neked?

– Nem tudom. Ki tudja, mi lett volna belőle, ha itt marad?

– Én tudom – gyulladt lángra ismét Insigna. Gondolatai visszakalandoztak arra az utolsó beszélgetésre, arra a bősz kiáltásra, amikor Fishert kiutasította. Nem, semmi kétség. Úgy, mint egy rabot, mint a Rotorhoz láncolt utast nem tudta volna őt elfogadni. Annyira azért nem szerette. Vagy ha úgy tetszik, nem is gyűlölte annyira.

Ekkor, nehogy az arckifejezése elárulja, hirtelen témát változtatott.

– Ma délután fölzaklattad Aurinelt. Miért mondtad neki azt, hogy a Föld elpusztul? Odajött hozzám, mert nagyon a szívére vette a dolgot.

– Miért nem mondtad neki, hogy én csak egy éretlen tacskó vagyok, és senkise veszi komolyan, amit egy tacskó mond. Ezt minden további nélkül el is hitte volna.

Insigna elengedte a füle mellett ezeket a szavakat. Talán jobb is, ha hallgat és megkerüli az igazságot.

– Igazán azt hiszed, hogy a Föld el fog pusztulni?

– Igen. Amikor néha a Földről beszélsz, úgy emlegeted, hogy "szegény Föld". Csaknem mindig úgy beszélsz róla, hogy "szegény Föld".

Insigna érezte, hogy elpirul. Valóban így emlegetné a Földet?

– Miért is ne? – mentegetőzött. – Túlzsúfolt, megkopott, túlteng rajta a gyűlölködés, az éhség, a nyomorúság. Én sajnálom a Földet. Szegény Föld!

– Nem, anyu. Te ezt nem így szoktad mondani. Amikor beszélsz róla... – Marlene kinyújtotta a kezét, mintha meg akarna markolni valamit, de az kisiklana az ujjai közül.

– Tessék, Marlene?

– Tisztán látom, de nem tudom szavakba önteni.

– Próbáld csak meg. Nekem muszáj tudnom.

– Úgy beszélsz róla – nem tudom másként kifejezni –, mintha bűnösnek éreznéd magad, mintha a te hibád volna.

– Miért? Mit gondolsz, mit követtem el?

– Egyszer hallottalak, amikor a megfigyelőtoronyban voltál. A Nemezist vizsgáltad, és akkor olyan érzésem volt, mintha a Nemezis bele volna keveredve ebbe a dologba. Akkor megkérdeztem a számítógéptől, mi a jelentése a Nemezisnek, és megmondta. Valami olyasmi, ami könyörtelenül rombol, ami megtorol valamit.

– Nem ezért adtuk neki ezt a nevet! – kiáltott föl Insigna.

– De te nevezted el így – szögezte le Marlene rendíthetetlen nyugalommal.

Természetesen ez már nem volt titok többé, azóta, hogy maguk mögött hagyták a Naprendszert. Insigna akkor rögvest magára vállalta a fölfedezés és az elnevezés dicsőségét.

– Éppen azért, mert én adtam neki ezt a nevet, én tudom, hogy nem az volt a névadás indoka.

– Akkor miért gyötör a bűntudat, anyu?

(Hallgass, ha nem akarod megmondani az igazat.) – No, és szerinted hogyan fog elpusztulni a Föld? – kérdezte meg végre a lányát.

– Fogalmam sincs, de szerintem te tudod, anyu.

– Két malomban őrlünk, Marlene, ezért hagyjuk az egészet! Egyet viszont szeretnék a lelkedre kötni: senkinek se beszélj erről – se az apádról, se erről az ostobaságról, hogy a Föld el fog pusztulni.

– Ha az a kívánságod, nem beszélek róla, csakhogy a Föld pusztulása nem ostobaság.

– Szerintem az. Úgy is fogjuk elkönyvelni, hogy ostobaság.

Marlene bólintott.

– Megyek nézelődni egy kicsit – mondta erőltetett közönnyel. – Utána lefekszem.

– Helyes! – szólt Insigna a távozó kislány után.

Bűntudat – morfondírozott magában. – Még hogy bűnösnek érzem magam. Az arcomon viselem, mint egy feltűnő bélyeget. Akárki megláthatja.

Nem, nem akárki. Csak Marlene. Neki megvan ez a képessége.

Marlenének kompenzálnia kell valamivel mindazt, amitől megfosztatott. Az intelligencia egyedül nem elég. Az nem pótolhat mindent, ezért kapta ezt az adományt, hogy olvasni tud az arcjátékban, a hangsúlyban és egyéb észrevétlen testi rezdülésekben úgy, hogy semmi sem marad előtte titokban.

Mióta rejtegeti magában ezt a veszedelmes talentumot? Mióta van tudatában e képességének? Olyasmi ez, ami a korral csak erősödik? Miért látta jónak, hogy éppen most engedje felszínre, hogy most vonja el róla a függönyt, amely mögé látszólag elrejtette, hogy aztán korbácsként használja az anyja ellen?

Csak nem azért, mert Aurinel végleg és határozottan elutasította őt, legalábbis így veszi ki abból, amit a fiúból kiolvasott? Ezért aztán vaktában hadonászni kezd ezzel a korbáccsal?

Bűnös – morfondírozott Insigna. – Miért ne éreznék bűntudatot? Hiszen csakis az én hibám. Tudhattam volna a fölfedezés után az első perctől kezdve – de nem akartam tudomást venni róla.

6 - A közeledés

11.

Mióta tudja vajon? Azóta, hogy Nemezisnek nevezte el a csillagot? Megérezte volna a csillag valódi természetét, és ösztönösen adta volna neki a megfelelő nevet?

Amikor először talált rá a csillagra, csak a fölfedezés ténye volt fontos. A fejében meg se fordult más, csak a halhatatlanság. Az ő csillaga volt, Insigna Csillaga. Kísértést érzett, hogy a saját nevét adja neki. Milyen dicsőn hangzik, még ha kelletlenül engedett is az álszerénységnek, és igyekezett kerülni ezt a megnevezést. Most érzi csak, milyen terhes lenne neki, ha akkor nem áll ellent a csábításnak, és besétál a becsvágy csapdájába.

A fölfedezést követte Pitt megrázó titoktartási követelése, majd a lázas készülődés az Eltávozásra. (Lehet, hogy majdan így fognak megemlékezni róla a történelemkönyvek? Mint nagybetűs Eltávozásról?) Aztán az Eltávozás után jött két olyan esztendő, amikor a hajó ki-be surrant a hipertérbe, s az ehhez szükséges vég nélküli számítások folyamatos csillagászati adatokat követeltek, amelyekért ő volt a felelős. Egyedül a csillagközi anyag sűrűsége és összetétele...

Ez alatt a négy esztendő alatt egyszer sem volt annyi ideje, hogy részletesen foglalkozzék a Nemezissel; egyetlenegyszer sem volt képes rászánni magát, hogy megvizsgálja, ami majd kiszúrta a szemét.

Hogyan lehetséges ez? Csak nem fordította el készakarva az arcát attól, amit nem akart meglátni? Csak nem menekült bele szándékosan mindabba a titkolózásba, kapkodásba és lelkesedésbe, amit a helyzet tálcán kínált föl neki?

De aztán eljött az idő, amikor az utolsó hipertéri ugrást is maguk mögött hagyták; amikor egy egész hónapon át fékezték a hajót a hidrogénatomok jégverésén át, amelyeket az irdatlan sebességgel történő ütközés egyből kozmikus sugárzási részecskékké roncsolt szét.

Egyetlen közönséges űrhajó sem viselte volna el ezt, a Rotort azonban vastag talajréteg vette körül, amelyet az út előtt még meg is erősítettek, s így könnyedén elnyelte a részecskéket.

Az egyik hiperspecialista azt bizonygatta, hogy lesz idő, amikor normális sebességgel is ki-be lehet majd lépkedni a hipertérbe. "Ami magát a hiperteret illeti – mondotta –, itt már nincs szükség semmilyen elvi áttörésre. Már csak a technikáé a szó."

Meglehet! A többi hiperspecialista azonban komolytalannak tartotta ezt a vélekedést.

Insigna rögtön rohant Pitthez, amint fölismerte a rémisztő igazságot. A férfi csak kevés időt tudott neki szentelni az utóbbi évben, s ő ezt meg is értette. Egyre jobban a felszínre tört bizonyos feszültség, ahogy az út izgalmai elcsendesedtek, és az emberek ráébredtek, hogy egy-két hónap, és egy új csillag lesz a szomszédjuk. Ott szembe kell nézniük a tartós túlélés problémájával egy furcsa vörös törpe közelében, anélkül, hogy utánpótlási forrásként vagy akár lakóhelyként is számíthatnának valamilyen planetáris anyagra.

Janus Pitt fölött is elszállt közben a fiatalság, bár a haja még nem őszült, és az arcát sem kezdték ki a ráncok. Mindössze négy év telt el azóta, hogy beállított hozzá a Nemezis hírével. Tekintetében azonban volt valami zaklatottság, mint akinek minden öröme megkopott, és csak kínzó gondjai tárulkoznak föl mezítelenül a világ előtt.

Beiktatás előtt állt mint megválasztott főbiztos. Lehet, hogy ez nyomta úgy a vállát, ki tudja? Insigna sohasem kóstolt bele igazán a hatalomba vagy a vele járó felelősségbe, ám volt egy olyan érzése, hogy az könnyen megsavanyíthatja az embert.

Pitt szórakozott mosollyal fogadta.

Az a körülmény, hogy közös birtoklói voltak egy titoknak, amelyről rajtuk kívül eleinte senki sem tudott, de később is szinte csak ők ketten, közel hozta őket egymáshoz. Ekkor fesztelenül megbeszélhettek egymással mindent, amit senki mással nem tehettek meg. Az Eltávozás után azonban, amikor a titok nem volt titok többé, ismét eltávolodtak egymástól.

– Janus – tért rögtön a tárgyra Insigna –, van valami, ami nem hagy nyugodni, és meg kell hogy osszam veled. A Nemezisről van szó.

– Mi van vele? Kiderült talán, hogy nincs ott, ahol föltételezted? Mert nagyon is ott van, alig tizenhatezermillió kilométerre tőlünk. Már látni lehet.

– Igen, tudom. Csakhogy amikor fölfedeztem, még több mint két fényévnyire volt tőlünk, elfogadtam, hogy a Nap társcsillaga, hogy a Nemezis és a Nap a közös súlypontjuk körül kering. Mi mást várhatna az ember két ilyen közeli égitesttől? Ez olyan szépen megfelelne a dramaturgiának.

– No és? Miért ne érvényesülhetne időnként a dramaturgia is?

– Azért, mert akármilyen közel vannak is egymáshoz, ahhoz túl nagy a távolság közöttük, hogy társcsillagok lehetnének. A Nemezis és a Nap között rettentően gyenge a gravitációs vonzás, olyannyira, hogy a közeli csillagok gravitációs zavarása instabillá tenné a pályájukat.

– De hát mégis ott van a Nemezis!

– Igen, méghozzá nagyjából miköztünk és az Alfa Centauri között.

– Mi köze ehhez az Alfa Centaurinak?

– Csak annyi, hogy a Nemezis nincs sokkal messzebb az Alfa Centauritól, mint a Naptól. Ezért ugyanúgy lehetne akár az Alfa Centauri társcsillaga is. Vagy ami még valószínűbb: bármelyik rendszerhez tartozzék is, a másik csillag jelenléte megzavarhatja vagy már meg is zavarta a pályáját.

Pitt elgondolkodva nézett Insignára, s ujjaival könnyedén dobolt a fotel karján.

– Mennyi idő alatt kerüli meg a Nemezis a Napot – föltéve, hogy a Nap társcsillaga?

– Nem tudom. Még ki kell számítanom a pályáját. Ezt még az Eltávozás előtt illett volna megtennem, de annyi más elfoglaltságom volt akkoriban, mint ahogy most is – de ez nem mentség.

– Mégis, úgy nagyjából?

– Körpálya esetén a Nemezis valamivel több mint ötvenmillió év alatt kerülné meg a Napot, helyesebben a rendszer súlypontját, miközben a Nap is hasonló fordulatot tenne. A két égitestet összekötő egyenes állandóan metszené ezt a pontot. Ha viszont a Nemezis egy elnyúlt ellipszispályán halad, s jelenleg éppen a legtávolabbi ponton tartózkodik – ami logikus is, hiszen ha ennél még messzebbre kalandozna el, akkor még kevésbé lehetne társcsillag –, akkor talán úgy huszonötmillió év is elég lenne neki.

– Eszerint amikor a Nemezis legutóbb ugyanebben a helyzetben, vagyis többé-kevésbé az Alfa Centauri és a Nap között volt, az Alfa Centauri helyzete jelentősen el kellett hogy térjen a jelenlegitől. Huszonöt-ötvenmillió év jócskán odébb mozdítja az Alfa Centaurit, nem igaz? Mégis mennyivel?

– A fényév jókora hányadával.

– Ez azt jelentené, hogy ez az első alkalom, hogy a Nemezisért két csillag is birokra kél? Hogy eddig békésen rótta a maga pályáját?

– Ennek semmi esélye, Janus. Még ha az Alfa Centaurit le is írod, ott van a többi csillag. Jó, hogy most idejött az egyik csillag, ám a múltban bizonyára volt másik csillag is, amely zavaró távolságra megközelítette a pályáját. Ez a pálya egyszerűen nem stabil.

– Akkor mit keres itt a szomszédságunkban, ha nem a Nap körül kering?

– Éppen ez az – felelte Insigna.

– Mi az, hogy "éppen ez az"?

– Ha a Nap körül keringene, akkor a Nemezis, a tömegétől függően, másodpercenként nyolcvan és száz méter közötti sebességgel mozogna a Naphoz képest. Ez egy csillag számára nagyon lassú mozgás, ezért hosszú időn keresztül ugyanazon a helyen látszana. Vagyis sokáig ott maradna a felhő mögött. Különösen, ha a felhő is ugyanabban az irányban mozdulna el a Naphoz képest. Ilyen renyhe mozgás mellett nem csoda, pláne, ha a fénye is el van takarva, hogy eddig még nem vették észre. Csakhogy... – torpant meg.

Pitt, aki mindent elkövetett, hogy ne mutasson égő kíváncsiságot, most mégsem tudta megállni, hogy ne noszogassa az asszonyt: – Nos? Bökd ki végre a lényeget!

– Nos, ha nem a Nap körül kering, akkor független mozgással bír, és másodpercenként legalább száz kilométeres sebességgel kell száguldania a Naphoz viszonyítva, vagyis ezerszer gyorsabban, mint ha körülötte keringene. Most csak véletlenül került a közelünkbe, és tovább fog haladni, eltér a Nap mellett, és sohasem fog visszajönni. Mindamellett ott marad a felhő mögött, és alig kandikál ki mögüle.

– Miért tenné ezt?

– Egyetlen módon lehetséges, hogy lélekszakadva lohol az égen, de látszólag mégis ugyanazon a helyen marad.

– Ne mondd azt, hogy ide-oda ugrándozik az égen!

Insigna felhúzta az orrát.

– Kérlek, Janus, hagyd a viccelődést. Ez nem tréfadolog. Könnyen lehet, hogy a Nemezis többé-kevésbé egyenes úton a Nap felé tart. Közben nem tér ki sem jobbra, sem balra, ezért látszólag nem változtat a helyzetén, holott egyenesen felénk tart, mármint egyenesen a Naprendszer felé.

Pitt a meglepetéstől tágra nyílt szemmel meredt rá.

– Mi a bizonyítéka ennek?

– Egyelőre semmi. Semmi értelme nem lett volna, hogy a felfedezésekor elkészítsük a Nemezis színképét. Csak akkor fordult meg a fejemben, hogy nem ártana elvégezni a színképelemzését, amikor észrevettem a tengelyeltérést, de aztán sehogy sem jutottam hozzá. Ne felejtsd el, hogy akkoriban bíztad ráma Távpróba vezetését, és arra biztattál, hogy tereljem el a többiek figyelmét a Nemezisről. Akkor lehetetlen volt elvégeznem egy szoros színképelemzést, azóta meg – hát elmulasztottam. De biztosít hatlak, hogy most már előveszem a dolgot.

– Engedj meg egy kérdést. Akkor nem keltené a Nemezis ugyanezt a mozdulatlan hatást, ha elfelé távolodna a Naptól? Nem mondhatjuk, hogy ötven-ötven százalék az esélye annak, hogy közeledik a Naphoz vagy távolodik tőle?

– A színképelemzés ki fogja mutatni. A színképvonalak vörös eltolódása távolodásról, az ibolya eltolódás pedig közeledésről tanúskodik.

– De már elkéstünk, nem? Ha most veszel róla színképet, mindenképpen közeledést fog mutatni, hiszen mi közeledünk feléje.

– Én most nem a Nemezisről veszek színképet. Hanem a Napról. Ha a Nemezis közeledik a Naphoz, akkor a Nap is közeledik a Nemezishez, és ebből leszámíthatjuk a mi mozgásunkat. Ezenkívül mi most lassítunk, és egy hónap múlva már olyan lassan megyünk, hogy a mi mozgásunk nem fogja észrevehető módon befolyásolni a spektroszkópiai eredményt.

Pitt legalább fél percig gondolataiba merülve bámult a pedáns rendről tanúskodó íróasztalára, és kezével szórakozottan simogatta a komputerterminált. Aztán föl sem pillantva azt mondta: – Nem. Ezeket a megfigyeléseket nem szabad elvégezni. Azt akarom, Eugenia, hogy te se izgasd magad miatta. A probléma nem létezik, ezért boríts fátylat az egészre.

És intett a kezével, ami egyértelművé tette, hogy a kihallgatásnak vége.

12.

Insigna sípolva fújta ki a levegőt dühösen összeszorított orrlyukain keresztül. Fojtott, rekedt hangon kifakadt: – Hogy merészeled, Janus? Hogy merészeled?

– Mit hogy merészelek? – vonta föl a szemöldökét Pitt.

– Hogy merészelsz kidobni innen, akár egy szalaglyuggatót? Ha én nem fedezem föl a Nemezist, akkor most nem volnánk itt. Belőled sem lett volna főbiztos. A Nemezis az enyém. Nekem is van szavam benne.

– A Nemezis nem a tied. Hanem a Rotoré. Ezért kérlek, hagyj most magamra, mert dolgom van.

– Janus – emelte föl hangját az asszony –, megismétlem, hogy a Nemezis minden valószínűség szerint a mi Naprendszerünk felé tart.

– Én pedig megismétlem, hogy ennek csak ötven százalék a valószínűsége. De még ha a Naprendszer felé tartana is – egyébként ez már nem a mi Naprendszerünk, hanem az ő Naprendszerük –, ne mondd azt nekem, hogy el fogja találni a Napot. Ezt nem hiszem el. A Nap egész ötmilliárd éves élete során még egyszer sem ütközött össze egy csillaggal, de még csak a közelébe sem került. Még a Galaxis viszonylag zsúfoltabb vidékein is rendkívül kicsi a valószínűsége a csillagok összeütközésének. Ennyit én is tudok, ha nem vagyok is csillagász.

– A valószínűség még nem bizonyosság, Janus. Az viszont, ha nem is teljes bizonyossággal, de elképzelhető, hogy a Nemezis és a Nap összeütközik, jóllehet belátom, hogy ez aligha fog bekövetkezni. A baj csak az, hogy nem kell összeütközniük, mert a Föld számára már az is végzetes lenne, ha közel kerülnének egymáshoz.

– Mennyi az a közel?

– Nem tudom. Ezt csak sok-sok számítással tudnám megállapítani.

– Helyes. Vagyis te azt javaslod, hogy végezzük el a szükséges megfigyeléseket és számításokat, és ha kimutatjuk, hogy a Naprendszert valóban veszély fenyegeti, akkor mi van? Figyelmeztessük a Naprendszert?

– Hát persze. Mi mást is tehetnénk?

– És hogyan figyelmeztessük őket? Hiszen még nem ismerjük a hiperkommunikáció módját, de ha ismernénk is, nekik semmilyen berendezésük sincs az üzenet felfogására. Ha viszont valamilyen luminális üzenettel – fénnyel, mikrohullámokkal, modulált neutrínókkal – próbálkoznánk, több mint két évbe telne, mire elérné a Földet, föltéve egyáltalán, hogy a nyaláb elég erős vagy elég koherens. És még akkor is honnan tudhatnánk meg, hogy fölfogták-e az üzenetet? Ha igen, és válaszra méltatnak bennünket, a válaszuknak újabb két év kellene, hogy ideérjen hozzánk. No és mi lenne a figyelmeztetés végeredménye? El kellene árulnunk nekik a Nemezis helyét, és azt is észrevennék, hogy onnan jön az üzenet. Az egész titkolózásunk értelmét veszítené, dugába dőlne az egész tervünk, hogy a Nemezis körül egy homogén és beavatkozástól mentes civilizációt építsünk föl.

– Bármi legyen is az ára, hogy juthat olyasmi az eszedbe, Janus, hogy nem figyelmeztetjük őket?

– Mire ez a nagy sietség? Tegyük föl, hogy a Nemezis a Nap felé mozog; mennyi idő alatt érné el a Naprendszert?

– Ötezer év alatt érne a Nap szomszédságába.

Pitt hátradőlt a székében és gúnyosan elmosolyodott.

–Ötezer év. Csak ötezer év múlva? Ide figyelj, Eugenia. Csak kétszázötven éve, hogy az első ember a Holdra tette a lábát. Mindössze két és fél évszázad telt el azóta, és íme, itt vagyunk a legközelebbi csillag szomszédságában. Ha így halad a világ, hol leszünk mi újabb két és fél évszázad múlva? Amelyik csillagnál csak akarunk. Ötezer esztendő múlva pedig, ötven évszázad elteltével miénk lesz az egész Galaxis, hacsak más értelmes lények nem állnak az utunkba. Sőt a többi galaxis felé is feltárul az út. Ötezer év alatt olyan fokra fejlődik a technika, hogy ha a Naprendszert valóban veszély fenyegetné, egytől egyig minden telep és a bolygó egész lakossága felszedheti a sátorfáját és fölkerekedhet, hogy új csillagokat keressen a távoli világűrben.

Insigna a fejét ingatta.

– Ne hidd, Janus, hogy bármilyen technikai fejlődés képessé tesz rá, hogy egyetlen intéssel kiüríthesd a Naprendszert. Ahhoz, hogy az emberek milliárdjait zűrzavar és óriási veszteségek nélkül elköltöztethesd, hosszadalmas előkészületekre van szükség. Ha ötezer év múlva halálos veszedelem sújt le rájuk, akkor mármost tudniuk kell róla. Már most itt az ideje, hogy elkezdjék a tervezést.

– A jó szívedre való tekintettel, Eugenia, fölajánlok egy kompromisszumot – engedett Pitt. – Adj nekünk, mondjuk, száz évet, hogy meggyökeresedjünk itt, elszaporodjunk, kiépítsünk magunknak egy csomó telepet, amelyek elég erősek és elég stabilak lesznek ahhoz, hogy biztonságban érezhessünk magunkat. Akkor aztán megvizsgálhatjuk a Nemezis útirányát és – ha szükséges – figyelmeztethetjük a Naprendszert. Még akkor is marad nekik csaknem ötezer évük a felkészülésre. Ez a százéves halasztás nem lehet végzetes.

Insigna felsóhajtott.

– Ez hát a te elképzelésed a jövőről? Az emberek vég nélkül marakodni fognak a csillagokért? Minden kis csoport igyekszik uralma alá hajtani ezt vagy azt a csillagot? Mindaz a vég nélküli gyűlölködés, gyanakvás és civódás, amelytől évezredeken át hangos volt Föld, újabb évezredekre ki fog terjedni a Galaxisra is?

– Eugenia, nekem nincs semmiféle elképzelésem. Az emberiség azt fogja tenni, ami nekik tetszik. Ahogy mondod, marakodni fog, vagy létrehoz egy Galaktikus Birodalmat vagy valami mást. Én nem írhatom elő az emberiségnek, hogy mit tegyen, és eszemben sincs beavatkozni a dolgaiba. Nekem elég gondot jelent ez az egy telep is, meg az az egy évszázad, amely alatt új otthont kell alapítanunk számára a Nemezis körül. Akkorra te is meg én is már rég halottak leszünk, és majd az utódaink magukra veszik a Naprendszer figyelmeztetésének a gondját – ha egyáltalán szükség lesz rá. Én, Eugenia, csak racionális szeretnék lenni és nem érzelmi alapon dönteni. Te is racionális ember vagy. Gondolkozz csak.

Insigna azt tette. Komor tekintettel szemlélte Pittet, aki szinte hangsúlyozott türelemmel várakozott.

Végre az asszony azt mondta: – Hát legyen. Megértem a szempontjaidat. Én tovább fogom vizsgálni a Nemezisnek a Naphoz viszonyított mozgását. Az is lehet, hogy fátylat boríthatunk az egészre.

– Nem – emelte föl intőn az ujját Pitt. – Ahhoz tartsd magad, amit az imént mondtam. Semmi szükség ezekre a megfigyelésekre. Ha az derül ki, hogy a Naprendszert nem fenyegeti veszély, akkor semmit se nyertünk. Akkor is csak azt fogjuk tenni, amit szerintem mindenképpen meg kell tennünk – vagyis rászánunk egy évszázadot a rotori civilizáció megszilárdítására. Ha viszont azt találod, hogy fennáll a veszély, akkor csak a te lelkiismereted fogja megsínyleni, és mardosni fog a balsejtelem meg a félelem és a bűntudat. A hír valahogy ki fog szivárogni, és csak aláássa a rotoriak eltökéltségét, akik között szép számmal lehetnek hozzád hasonló szentimentális emberek. Ez rengeteg kárt okozna nekünk. Megértesz engem?

Az asszony hallgatott, és a férfi folytatta: – Helyes. Úgy látom, megértesz. – És a keze intésével ismét egyértelműen jelezte, hogy vége a kihallgatásnak.

Ezúttal az asszony eltávozott, és Pitt hosszan nézett utána, magában azt gondolva, hogy egyre kormányozhatatlanabbá válik ez a nőszemély.

7 - Pusztulás?

13.

Marlene komolykodó tekintettel hallgatta az anyját. Gondosan ügyelt, hogy az arca ne áruljon el semmit, legbelül azonban örült és meg is lepődött. Az anyja végre mesél neki az apjáról meg Pitt főbiztosról. Végre felnőttszámba veszik őt.

– Én, anyu, mindenképpen megvizsgáltam volna a Nemezis mozgását, függetlenül attól, hogy mit mondott Pitt főbiztos, látom azonban, hogy te nem ezt tetted. A bűntudatod erről árulkodik.

– Képtelen vagyok megszokni – mondta Insigna –, hogy a bűntudatomat ott viselem a homlokomon, akár egy bélyeget.

– Senki sem képes elleplezni az érzéseit – nyugtatta meg Marlene. – Aki odafigyel, mindig leolvashatja.

(Mások nem. Marlene is csak lassan és nehezen tett szert erre a képességre. Az emberek nem látnak, nem vesznek észre semmit, közönyösek. Nem figyelik az arcot, a testet, a hangot, a reagálást, az apró idegi rezdüléseket.) – Nem kellene úgy figyelned, Marlene – intette a lányát Insigna, mintha a gondolataik párhuzamos síneken mozognának. És átölelte a kislány vállát, hogy enyhítsen szavainak korholó élén. – Az embereket idegesíti, ha rájuk mereszted azokat a nagy fekete szemeidet. Tartsd tiszteletben az emberek belső világát.

– Igen, anyu – mondta Marlene, aki minden nehézség nélkül rájött, hogy az anyja saját magát próbálja megvédeni. Látszott rajta, hogy furdalja az oldalát, mennyit árult el magából.

– Hogy lehet az – firtatta Marlene –, hogy a Naprendszer miatt érzett minden bűntudatod ellenére sem tettél semmit?

– Ennek számos oka van, Molly.

(Nem Molly! – gondolta magában Marlene dacosan. – Hanem Marlene! Marlene! Három szótag. Hangsúly a másodikon. Már felnőtt vagyok!) – Miféle okok? – erősködött Marlene. (Hát nem veszi észre az anyja, hogy mindannyiszor elönti a harag, valahányszor a gyerekes becenevén szólítja? Hiszen bizonyára eltorzítja az arcát, összehúzza a tekintetét, elfintorítja a száját. Hogy lehet, hogy nem veszik észre az emberek? Hogy lehet, hogy nem figyelnek oda?) – Az egyik az, hogy Janus Pitt nagyon meggyőző tud lenni. Bármilyen furcsák is a szempontjai, bármilyen ellenkezést váltanak is ki az emberben, amikor hallja őket, mégis mindig sikerül elfogadtatnia, hogy az érvei megalapozottak.

– Ha így van, anyu, akkor az az ember szörnyen veszélyes.

Úgy látszott, mintha Insigna kitépte volna magát a gondolatai hálójából, és kíváncsi pillantást vetett a lányára.

– Miből gondolod?

– Minden érv mögött lehetnek jó okok. Ha valaki képes rá, hogy gyorsan megragadja azokat az indokokat, és meggyőzően előtálalja őket, akkor képes rá, hogy bárkit bármire rávegyen, és ez veszélyes.

– Megvallom, Janus Pittnek megvannak ezek a képességei. Meglep, hogy te megérted ezeket a dolgokat.

(Mert én még csak tizenöt éves vagyok – gondolta Marlene –, és te még mindig gyereknek tartasz engem.) Fennhangon azonban azt mondta: – Sok mindent tanul az ember, ha figyeli az embereket.

– Igen, de ne feledkezz meg róla, mire intettelek! Vigyázz a figyeléssel!

– ("Soha.") Tehát Mr. Pitt meggyőzött téged.

– Beláttatta velem, hogy semmi kár nem származik abból, ha várunk egy kicsit.

– És téged nem furdalt a kíváncsiság, hogy figyeld meg, hova is megy a Nemezis? Pedig illett volna.

– Furdalt is, de ez nem olyan egyszerű, mint hiszed. Az obszervatórium állandóan használatban van. Várnod kell a sorodra, ha oda akarsz férni a műszerekhez. Még ha én vagyok is a vezető, én sem használhatom őket kedvem szerint. Aztán nem marad titokban, ha valaki dolgozik velük. Tudjuk, ki mire használta őket és miért. Nagyon kicsi volt annak a lehetősége, hogy a Nemezisről és a Napról részletes színképet készítsek, vagy a szükséges számításokra igénybe vegyem az obszervatórium számítógépét anélkül, hogy az emberek egyből rá ne jöjjenek, mivel foglalkozom. És gyanítom, hogy Pitt is rám állított egy-két embert az obszervatóriumban, hogy figyeljék minden lépésemet. Azonnal a tudomására jutott volna, ha én ficánkolni kezdek.

– De nem tehetett volna veled semmit, nem igaz?

– Hát agyon éppen nem lövethetett volna árulásért, ha erre gondolsz – nem mintha ilyesmi eszébe jutott volna –, de fölmenthetett volna az obszervatóriumi munka alól, és bedughatott volna dolgozni a farmokra. Ezt nem szerettem volna. Nem sokkal ez után a kis eszmecsere után fölfedeztük, hogy a Nemezisnek van egy bolygója – vagy egy társcsillaga. Még ma sem tudjuk pontosan, minek is nevezzük. Mindössze négymillió kilométerre vannak egymástól, és a kísérő égitest látható fényt egyáltalán nem sugároz ki magából.

– A Megasról beszélsz, anyu?

– Igen. Ez egy régi szó, és azt jelenti, hogy "nagy", és egy bolygóhoz képest valóban nagyon nagy, jóval nagyobb, mint a Naprendszer legnagyobb bolygója, a Jupiter. Sokan úgy is emlegetik a Megast, mint egy "barna törpét". – Elhallgatott és fürkészőn nézett a lányára, mintha egyszerre kételyei támadtak volna, hogy az képes-e megemészteni a hallottakat. – Molly, tudod mi az a barna törpe?

– Anyu, az én nevem Marlene.

Insigna kissé elpirult.

– Igen. Bocsáss meg, ha néha eltévesztem. De tudod, nem tehetek róla. Volt egyszer egy aranyos kislányom, akit úgy hívtak, hogy Molly.

– Tudom. És ha még egyszer hatéves leszek, kedvedre szólíthatsz Mollynak.

Insigna elnevette magát.

– Marlene, tudod, mi az a barna törpe?

– Igen, tudom, anyu. A barna törpe olyan kisebb, csillagszerű égitest, amely ahhoz túlságosan kicsi, hogy a belsejében létrejöjjön a hidrogénfúzióhoz szükséges hőmérséklet és nyomás, ahhoz viszont elég nagy a tömege, hogy a melegen tartásához kialakuljanak a másodlagos reakciók.

– Helyes. Nem rossz. A Megas a mezsgyén van. Vagy egy nagyon meleg bolygó vagy egy nagyon sötét barna törpe. Látható fényt nem bocsát ki, az infravörös tartományban azonban bőségesen sugároz. Nemigen hasonlít semmihez sem, amit eddig tanulmányoztunk. Ez volt az első extraszoláris – vagyis a Naprendszeren kívüli – bolygó, amelyet tüzetesen megvizsgálhattunk, és az obszervatórium nyakig belemerült ebbe a munkába. Én még ha akartam volna, se tudtam volna a Nemezis mozgásán dolgozni, és az igazat megvallva, egy időre ki is ment a fejemből. Tudod, a Megas az én figyelmemet is egészen lekötötte.

– Ühüm – hümmögött Marlene.

– Kiderült, hogy ez az egyetlen valamirevaló bolygótest, amely a Nemezis körül kering, de ez is elég. A tömege ötször akkora, mint...

– Tudom, anyu. A tömege ötször akkora, mint a Jupiteré, és a Nemezis tömegének a harmincad része. A komputer már régen megtanított erre.

– Hogyne, kedvesem. És egy csöppet sem lakhatóbb, mint a Jupiter; sőt, ha lehet, még kevésbé az. Eleinte ez csalódást keltett, jóllehet senki sem számított rá igazán, hogy lakható bolygót talál egy vörös törpe csillag körül. Ha egy Nemezishez hasonló csillaghoz annyira közel kering egy bolygó, hogy a víz folyékony halmazállapotban marad rajta, akkor az árapály hatások arra kényszerítik, hogy állandóan egyik oldalát fordítsa a Nemezis felé.

– A Megas nem éppen ezt teszi, anyu? Vagyis mindig ugyanaz az oldala fordul a Nemezis felé?

– De igen. Ez azt jelenti, hogy van egy meleg és egy hideg oldala, amellett a meleg oldala egészen forró. El is érné a vörösen izzó állapotot, ha a sűrű légkör áramlása valamelyest ki nem egyenlítené a hőmérsékletet. Ezért, no meg a Megas belső hője miatt még a hideg oldal is egészen meleg. Sok minden van a Megason, ami csillagászati tekintetben egészen egyedülálló. Aztán fölfedeztük, hogy a Megasnak van egy holdja, vagy ha a Megast egy kis csillagnak tekintjük, egy bolygója – az Erythro.

– Tudom, amely körül a Rotor kering. De anyu, annak már több mint tizenegy éve, hogy a Megas meg az Erythro körül kitört ez a hűhó. Ez alatt az idő alatt nem tudtál egy percet se szakítani rá, hogy lopva egy pillantást vess a Nemezis és a Nap színképére? Meg se próbálkoztál egy kis számítással?

– Hát...

– Tudom, hogy megtetted – jelentette ki Marlene.

– Elárulja az arcom?

– Az egész magatartásod.

– Nem valami kényelmes dolog együtt élni veled, Marlene. Igen, megtettem. – És?

– Igen, a Naprendszer felé tart.

Elhallgattak, aztán Marlene halkan megkérdezte: – No és el fogja találni?

– Nem, legalábbis az én számításaim szerint nem. Abban egészen biztos vagyok, hogy nem fogja eltalálni a Napot vagy a Földet, vagy ami azt illeti, a Naprendszer fontosabb tájait. De nem is az a lényeg: eltalálja-e. Mégha célt téveszt, akkor is valószínű, hogy elpusztítja a Földet.

14.

Marlene számára egyértelmű volt, hogy az anyja nem szívesen beszél a Föld pusztulásáról, hogy belülről valami féket rakott a nyelvére, és ha magára hagyják, néma marad. Marlene szemében ékesszólóan bizonyította mindezt az anyja magaviselete – ahogy kissé elhúzódott Marlenétől, mintha a legszívesebben eltávozna, ahogy finoman megnyalta az ajkát, mintha el akarná távolítani a szavai izét.

Ő azonban nem akarta, hogy az anyja elhallgasson. Még sok mindent meg kellett tudnia.

– Ha a Nemezis nem ütközik össze, akkor hogyan fogja elpusztítani a Földet? – érdeklődött szelíden.

– Hadd magyarázzam meg. A Föld a Nap körül kering, ugyanúgy, mint ahogy a Rotor az Erythro körül. Ha a Naprendszer egyedül csak a Földből meg a Napból állna, akkor a Föld jószerivel az idők végezetéig ugyanazt a pályát követné. Azért mondom, hogy "jószerivel", mert az útja során gravitációs hullámokat bocsát ki magából, s ez mintegy megcsapolja a Föld mozgási nyomatékát, miáltal az igen-igen lassan bepördül a Napba. Ezt azonban nyugodtan figyelmen kívül hagyhatjuk.

Ám vannak egyéb bonyolító tényezők is, minthogy a Föld nincs egyedül. A Hold, a Mars, a Vénusz, a Jupiter, minden szomszédos égitest vonzást gyakorol rá. Ezek a vonzóerők a Napéhoz képest nagyon gyengék, ezért a Föld többé-kevésbé megmarad a pályáján, de ezek a gyenge hatások is, amelyek változó irányból és erősséggel érik, minthogy az egyes objektumok is bonyolult mozgást végeznek hozzá képest, kismértékben módosítják a Föld pályáját. Hol beljebb kerül kissé a Föld, hol kijjebb, megváltozik a tengelyének az iránya, módosul a dőlésszöge, más lesz a pálya excentricitása és így tovább.

Ki lehet mutatni – és ki is mutatták –, hogy ezek a parányi változások ciklikus jellegűek. Irányuk sem progresszív, hanem hol előre, hol hátra mozognak. A végeredmény az, hogy Nap körüli útján a Föld tucatnyi különféle rezgő mozgást végez. Ez a szabálytalanság a Naprendszerben lévő minden égitestre jellemz6. A Föld rezgése nem gátolja meg az élet fennmaradását, legrosszabb esetben okozója lehet egy-egy jégkorszaknak vagy a jég eltűnésének vagy a tengerszint változásának, az élet azonban már j6 hárommilliárd éve mindezt átvészelte.

De tegyük fel, hogy a Nemezis elszáguld a Naprendszer mellett, méghozzá úgy, hogy nem kerül közelebb hozzá, mondjuk, egy fényhónapnál. Ez kevesebb, mint egybillió kilométer. Elhaladása közben – ami több évig is eltartana – vonzást fog gyakorolni a rendszerre. Ez erősen megnövelné annak a rezgésnek az intenzitását, ám alighogy tovatűnne, visszaállna a rezgő mozgás normális állapota.

– Nem tudod titkolni – szólalt meg Marlene –, hogy sokkal vészesebb lesz annál, mint ahogy el akarod hitetni. Mi rossz van abban, hogy a Nemezis kissé lódít egyet a Naprendszer remegésén, ha utána megint helyreáll minden?

– Az, hogy vajon pontosan ugyanúgy áll-e helyre minden, ahogy volt? Itt van a kutya elásva. Ha, mondjuk, a Föld napéjegyenlőségi pontja csak kissé megváltozik, közelebb vagy távolabb kerül a Naptól, ha kissé excentrikusabb lesz a pályája, vagy ha csak egy kicsit megváltozik – nagyobb lesz vagy kisebb – a tengelyének dőlésszöge –, milyen hatással lesz ez a Föld éghajlatára? Még a legkisebb változás is könnyen lakhatatlanná teheti a bolygót.

– Ki tudod mindezt előre számítani?

– Nem. A Rotor erre nem a legjobb hely. Mert ez is rezeg, méghozzá jócskán. Jókora időbe és rengeteg számításba kerülne, ha innen akarnánk megállapítania Nemezis pontos útvonalát – és még így sem lennénk biztosak addig, amíg sokkal közelebb nem kerül a Naprendszerhez, jóval az én halálom után.

– Így hát nem tudod pontosan megmondani, milyen közel fog a Nemezis elhaladni a Naprendszer mellett.

– Ezt csaknem lehetetlen kiszámítani. Vagy egy tucat fényévnyi távolságon belül minden közeli csillag gravitációs terét számításba kell venni. Hiszen a két fényévet is meghaladó távolságon belül a számításba nem vett legparányibb hatás is olyan méretűre halmozódhat föl, hogy ha a számítások szerint összeütközne is a két csillag, a valóságban messze elkerülhetik egymást. Vagy fordítva.

– Pitt főbiztos azt állítja, hogy mire a Nemezis odaér, egytől egyig mindenki, aki akar, elköltözhet onnan. Igaz ez?

– Lehetséges. De ki tudná megmondani, mit hoz ez az ötezer esztendő? Miféle kacskaringókat ír le a történelem, és milyen hatással lesz ez a dolgokra? Csak reménykedhetünk, hogy mindenki biztonságban elköltözhet.

– Az emberek azonban maguktól is rá fognak jönni – hívta föl Marlene kissé bátortalanul az anyja figyelmét erre a csillagászati közhelyre –, még ha nem figyelmeztetik is őket. Ez elkerülhetetlen. A Nemezis egyre közelebb ér hozzájuk, és egy idő után már szinte kiszúrja a szemüket, és minél közelebb lesz, annál biztosabban kiszámíthatják az útját is.

– Viszont annál kevesebb idejük marad fölkészülni a menekülésre, ha szükség lesz rá.

– Kérlek, ne haragudj rám, anyu – mondta Marlene a szemét lesütve. – De én úgy érzem, hogy te akkor is boldogtalan lennél, ha sikerülne mindenkinek biztonságban elhagyni a Naprendszert. Valami más baj is van. Mondd meg, kérlek, mi bánt?

– Engem bánt az a gondolat, hogy mindenki elhagyja a Földet. Még ha rendezetten, jó időben és nagyobb áldozatok nélkül zajlana is le, mégsem tudok megbékélni ezzel a gondolattal. Nem szeretném, ha a Földet el kellene hagyni.

– És ha elkerülhetetlen?

– Akkor legyen. Meghajlok az elkerülhetetlen előtt, de attól még nem muszáj szeretnem is.

– Érzelmileg kötődsz a Földhöz? Ugye, ott tanultál?

– Ott végeztem csillagászatból a diplomamunkámat. Én nem szerettem a Földön, de ez mellékes. A Föld az a hely, ahol az emberi faj kialakult. Érted, mit mondok, Marlene? Még ha én nem sokra becsültem is, amikor ott voltam, mégis ez az a világ, ahol az élet hosszú évmilliók alatt kifejlődött. Számomra az nemcsak egy világ, hanem egy eszme, egy elvont fogalom is. Azt akarom, hogy a múltja miatt továbbra is fönnmaradjon. Meg tudod ezt érteni?

– Az apám földi volt – szögezte le Marlene.

Insigna ajka összeszorult.

– Igen, az volt.

– És visszament a Földre.

– A nyilvántartás azt mutatja. Szerintem igen.

– Akkor félig én is földi vagyok. Nem igaz?

Insigna a homlokát ráncolta.

– Mi mindannyian földiek vagyunk, Marlene. Az én ükapám és ükanyám egész életét ott élte le. A dédanyám a Földön született. Kivétel nélkül mindenki a Földlakóktól származik. De nem csak az emberek. A telepek minden élőlénye, a vírustól a fáig, a földi élet örököse.

– De ennek csak az emberek vannak tudatában – okoskodott Marlene. – És egyesek közelebb vannak hozzánk, mint mások. Eszedbe jut még néha apa? – Egy pillantást vetett az anyja arcára és összerezzent. – Most azt fogod mondani, hogy semmi közöm hozzá.

– Igen, ez volt az első érzésem, de engem nem csak az érzéseim kormányoznak. Elvégre a lányom vagy. Igen, néha még mindig eszembe jut – ismerte el, és kissé megvonta a vállát. – No és te, Marlene, gondolsz néha rá? – tette hozzá.

– Nekem nincs mire gondolnom. Én nem emlékszem rá. Még egy hologramot vagy akármit sem láttam róla.

– Igen, semmi értelme sem volt... – tűnődött az asszony, de nem mondta végig.

– Amikor még kisebb voltam, el-elgondolkoztam azon, hogy egyes apukák követték a gyermekeiket az Eltávozáskor, mások viszont nem. Arra gondoltam, hogy azok, akik odahagyták a gyermekeiket, nem szerették őket, és azén apám sem szeretett engem.

Insigna nagy szemeket meresztett a lányára.

– Ezt nekem sohasem árultad el.

– Afféle gyerekes ötlet volt csupán. Mikor nagyobb lettem, beláttam, hogy sokkal bonyolultabb a dolog.

– Nem lett volna szabad, hogy ilyesmi egyáltalán eszedbe jusson. Mert nem igaz. Én megmondhattam volna neked, ha tudom, hogy...

– Anyu, te nem szeretsz azokról az időkről beszélni. Én megértelek.

– De azért megtettem volna, ha sejtem, miféle gondolatokat forgatsz a fejedben; ha ugyanúgy tudok olvasni az arcodról, mint te az enyémről. Mert ő igazán szeretett téged. Ha én beleegyezem, magával vitt volna. Tulajdonképpen az én hibám, hogy külön vagytok.

– Az övé is. Velünk maradhatott volna.

– Lehet, de most, évek múltán már én is valamivel jobban belátom és megértem az ő problémáit, mint akkoriban. Utóvégre én nem szakadtam el az otthonomtól: az én világom velem jött. Lehet, hogy több mint két fényévnyire vagyok a Földtől, de a Rotor mégiscsak az otthonom, ahol születtem. Az apáddal más volt a helyzet. Ő a Földön született és nem a Rotoron, és azt hiszem, képtelen volt rászánni magát, hogy végleg és örökre elszakadjon a Földtől. Időnként nekem is hasonló gondolatok járnak a fejemben. Én is nehezen békélek meg azzal, hogy a Földet ki kell üríteni. Több milliárd ember szíve fog beleszakadni abba, ha el kell hagynia a szülőbolygóját.

Egy ideig mindketten hallgattak, aztán Marlene mélázva megszólalt: – Vajon mit csinálhat most apu a Földön?

– Honnan is tudhatnánk azt, Marlene? Húszbillió kilométer nagyon nagy távolság, és tizennégy esztendő nagyon hosszú idő.

– Szerinted még életben van?

– Még ezt sem tudhatjuk bizonyosan – felelte Insigna. – Néha a Földön nagyon rövid az élet. – Aztán mintha csak most kapott volna észbe, hogy nem magában beszél, sietve hozzátette: – Biztos vagyok benne, Marlene, hogy még él. Kitűnő egészségnek örvendett, amikor elment, és még nincs ötvenéves. – Majd gyengéden a lányához fordult: – Hiányzik neked, Marlene?

Marlene megrázta a fejét.

– Hogy hiányozna az, ami sosem volt az enyém. (A tiéd viszont volt, anyám – tette hozzá gondolatban. – És neked hiányzik.)

8 - Az ügynök

15.

Furcsa mód Crile Fisher úgy találta, hogy szoktatnia vagy újra szoktatnia kell magát a Földhöz. Nem hitte volna, hogy alig négy esztendő alatt így hozzánő a Rotorhoz. Ez volt eddig a leghosszabb időszak, amit távol töltött a Földtől, de annyira hosszú azért nem volt, hogy elidegenedjék tőle.

Mégis újból meg kellett szoknia a bolygó lenyűgöző méreteit, a messzi látóhatárt, amely ahelyett, hogy ködösen fölkunkorodna, éles határvonallal válik el az égtől. A tömeget, az állandó gravitációt, a vad és rakoncátlan légkört, a magasba szökő és mélybe zuhanó hőmérsékletet, a zabolátlan természetet.

Nem mintha a saját bőrén kellett volna mindezt megtapasztalnia. Ki sem kellett mozdulnia a lakásából, de tudta, hogy mindaz ott van odakint, fékezhetetlen vadsága áthatotta, mondhatni, leigázta a lelkét. Vagy azért érezte ezt talán, mert a szoba túl kicsi volt és tömött, a tompán puffanó hang olyan benyomást keltett, mintha maga alá gyűrte volna őt egy zsúfolt, oszlásnak indult világ.

Furcsa, hogy a rotori évek alatt olyan iszonyatosan hiányzott neki a Föld, most pedig, hogy újra itthon van, ugyanolyan iszonyúan hiányzik neki a Rotor. Most már úgy fogja leélni az életét, hogy mindig oda vágyódik, ahol éppen nincsen?

Kigyulladt a jelzőlámpa, és a füléhez eljutott a berregés. A jel szaggatott volt – a Földön mintha minden vibrálna, szemben a Rotor szinte agresszív folyamatosságával.

– Lépj be – mondta halkan, de azért elég hangosan ahhoz, hogy működésbe hozza a zárszerkezetet.

Garand Wyler lépett be (Fisher épp őrá számított), és csodálkozva nézett a házigazdára.

– Mi az, Crile, te azóta is itt ülsz, hogy magadra hagytalak?

– Á, dehogy. Voltam erre-arra. Ettem. Megjártam a fürdőszobát.

– Helyes. Ez azt jelenti, hogy még élsz, ha nem is látszik rajtad – mondta széles mosollyal. Sima bőre barnán csillogott, szeme feketén, a foga fehéren villogott, a fejét sűrű göndör haj koronázta. – A Rotoron kotlasz?

– Néha-néha eszembe jut.

– Rég meg akartam kérdezni, de sehogy sem jutottam hozzá. Ugye, Hófehérke, a hét törpe nélkül?

– Hófehérke – bólintott Fisher. – Egyetlen feketét sem láttam ott.

– Akkor hát béke velük. Azt tudod, hogy elmentek?

Fisher izmai megfeszültek, és kis híján talpra ugrott, de fékezte magát. Ehelyett csak bólintott: – Mondták, hogy el fognak menni.

– Komolyan is gondolták. Szépen elsodródtak. Ameddig tudtuk, rajtuk tartottuk a szemünket, hallgattuk az adásaikat. Azzal a hiperrásegítőjükkel föltornázták a sebességüket, aztán az egyik percben még tisztán és hangosan láttuk-hallottuk őket, majd a másodperc tört része alatt egyszerre nyomuk veszett. Minden összeköttetés megszakadt velük.

– Sikerült rájuk bukkanni, amikor visszatértek az űrbe?

– Többször is. Minden alkalommal gyengébben. Amikor igazán megfeszítették az izmaikat, elérték a fénysebességet, és miután háromszor ki-be villantak a hipertérbe, már túlságosan messze voltak ahhoz, hogy elcsípjük őket.

– Ők választották maguknak – mondta Fisher keserűen. – Aki ellene volt, mint én, kirúgták.

– Kár, hogy nem voltál ott. Ott kellett volna lenned. Érdekes lett volna megfigyelni. Tudod, hogy voltak olyan fafejűek, akik az utolsó pillanatig szélhámosságnak tartották a hiperrásegítőt, hogy az egész csak kitalálás?

– A Rotor megcsinálta a Távpróbát. A hiperrásegítő nélkül nem sikerült volna olyan messzire kiküldeniük.

– A fafejűek ezt is hamisítványnak tartották.

– Pedig valódi volt.

– Igen, most már ők is elismerik. Egytől egyig. Mi mással magyarázhatták volna, hogy a Rotor csak úgy eltűnt a műszerek szeme elől? Minden telep rajta tartotta a szemét. Tévedés kizárva. Minden műszer ugyanabban a másodpercben veszítette el a nyomát. A bosszantó az, hogy nem tudjuk, hová tart.

– Szerintem az Alfa Centauri felé. Hová tarthatna?

– Az Iroda abban a hitben él, hogy hátha mégsem az Alfa Centauri felé, és te talán meg tudod mondani az igazat.

Fisher arca bosszús kifejezést öltött.

– Hiszen már a Holdig meg vissza mindent kifacsartak belőlem. Semmit sem hallgattam el.

– Ezzel tisztában vagyunk. Te nem tudsz semmiről. Azt akarják, hogy én mint barát a baráttal beszéljek veled, és próbáljam kiszedni belőled, hátha van olyasmi, amiről magad sem sejted, hogy tudod. Valami, amire te magad sem gondolsz. Négy évig éltél ott, feleségestül, gyerekestül. Valamit csak sikerült fölcsípned.

– De hogyan? Ha csak a legkisebb jelét is látták volna, hogy szaglászom valami után, egyből kirúgtak volna. Már az fölöttébb gyanússá tett, hogy a Földről jöttem. Mindenképpen kiadták volna az utamat, ha a házasságommal nem adom tanújelét annak, hogy a Rotoron szándékozom maradni. Mindenesetre a közelébe sem engedtek semminek, ami fontos vagy érzékeny volt a számukra.

Fisher elfordította a fejét.

– És ehhez nem is kellett nagyon erőlködniük. A feleségem csak egy csillagász volt. Tudhatod, hogy nem volt sok választásom. Nem tehettem közzé egy olyan hirdetést a holovízióban, hogy itt vagyok, keresek egy ifjú hiperűrász hölgyet. Ha találkozom egy ilyennel, még ha olyan ronda is az illető, akár egy hiéna, megteszek mindent, hogy rákapaszkodjam, ám ilyennel egész ott-tartózkodásom alatt egyetlenegyszer sem akadtam össze. A technológia olyannyira érzékeny terület, hogy szerintem egytől egyig álarcot hordtak és álnevet használtak, akik a laboratóriumokban dolgoztak. Az egész négy év alatt egyetlenegyszer sem kaptam szagot, egyetlen árva tényt sem sikerült megtudnom. És azzal is tisztában voltam, hogy ez a végemet jelenti az Irodánál.

Garand felé fordult, és a hangja indulattól remegett: – Odáig fajult a dolog, hogy valóságos tuskó vált belőlem. Annyira erőt vett rajtam a kudarc érzete.

Wyler a széke hátsó lábain hintázva ült Fisherrel szemben a zsúfolt szobában álló asztal mellett, gondosan megkapaszkodva az asztal szélében, nehogy hátradőljön.

– Crile – mondta mentegetőzve –, az Iroda nem engedheti meg magának a kisasszonykodást, de azért ők sem egészen érzéketlenek. Sajnálják, hogy idáig fajult a dolog, de nem tehetnek mást. Én pedig azt sajnálom, hogy engem bíztak meg ezzel a feladattal, de kénytelen vagyok megtenni. Ugyanis nyugtalanít bennünket, hogy kudarcot vallottál és nem hoztál nekünk semmit. Ha a Rotor nem távozik el, még azt hihettük volna, hogy nem is volt mit hozni. Csakhogy eltávozott. Birtokukban van a hiperrásegítés, te mégis üres kézzel jöttél vissza.

– Ezzel én is tisztában vagyok.

– Ez azonban nem azt jelenti, hogy ki akarunk rúgni téged – vagy meg akarunk szabadulni tőled. Nem adtuk föl a reményt, hogy még hasznodat vehetjük. Ezért az a feladatom, hogy megbizonyosodjam róla: a kudarcod becsületes kudarc.

– Hogy érted ezt?

– Meg kell győznöm őket arról, hogy nem valamiféle egyéni gyengeségből mondtál csődöt. Hiszen egy rotori nőt vettél feleségül. Csinos volt? Szeretted?

– Azt akarod valójában hallani, hogy én, mert egy rotori nőt szerettem, szándékosan a rotoriak oldalára álltam és segítettem nekik megóvni a titkukat?

Wyler megőrizte hidegvérét.

– No és, azt tetted?

– Hogy kérdezhetsz ilyet? Ha rotorivá akartam volna válni, akkor én is elmentem volna velük. Azóta már bottal üthetnétek a nyomomat, és soha az életben nem találnátok rám. De nem ezt tettem. Odahagytam a Rotort, és visszajöttem a Földre, még ha tisztában voltam is vele, hogy a kudarcom a karrierem végét jelenti.

– Méltányoljuk a lojalitásodat.

– Több ebben a lojalitás, mint gondolnátok.

– Elismerjük, hogy bizonyára szeretted a feleségedet, és a kötelesség elszólított mellőle. Ezt a javadra írjuk, ha biztosak lehetünk abban...

– Nem annyira a feleségem. Hanem a kislányom.

Wyler tűnődve szemlélte Fishert.

– Tudjuk, Crile, hogy van egy egyéves kislányod. A jelen körülmények között talán nem kellett volna őt túszként a sors kezére játszanod.

– Egyetértek. Csakhogy én mégsem vagyok egy jól olajozott robot. Nem mindig alakulnak a dolgok az ember akarata szerint. És ha egyszer világra jött az a gyermek, és én egy évig vele voltam...

– Ezt meg lehet érteni, de csak egy évről van szó. Aligha elegendő ahhoz, hogy szoros viszony épüljön ki...

Fisher arca grimaszba rándult.

– Te azt hiszed, hogy meg lehet érteni, de mégsem érted meg.

– Akkor magyarázd meg. Megpróbálom megérteni.

– Volt egy kishúgom.

Wyler bólintott.

– Az anyagodban van róla szó. Rose, ugye?

– Roseanne. Nyolc évvel ezelőtt meghalt a San Franciscó-i zavargások alatt. Mindössze tizenhét éves volt.

– Sajnálom.

– Egyik oldalon sem vett részt az eseményekben. Egyike volt azoknak a vétlen kívülállóknak, akik oly sokszor szenvednek a főkolomposok vagy a fejesek helyett. Legalább a testét megtaláltuk, s el tudtuk égetni.

Wyler zavart hallgatásba burkolózott.

– Csak tizenhét éves volt – folytatta Fisher. – A szüleink meghaltak – intett a kezével, mintegy érzékeltetve, hogy kínos erről beszélnie –, amikor ő négy, én pedig tizennégy voltam. Én az iskolai órák után munkát vállaltam, és magamtól is megvontam mindent, csakhogy ő semmiben se szenvedjen hiányt. Én magam programozást tanultam – nem mintha ebből tisztességesen meg tudtam volna élni –, és aztán, amikor betöltötte a tizenhetet, ő, aki egy léleknek sem ártott, aki azt sem tudta, mire az a fenekedés és ricsaj, mások helyett elvitte a balhét.

– Most már megértem, miért jelentkeztél a Rotorra – szakította félbe Wyler.

– No igen. Vagy két évig azt sem tudtam, hogy élek-e vagy halok. Aztán jelentkeztem az Irodánál, részben, hogy eltereljem a figyelmemet, részben pedig a veszély reményében. Egy ideig szívesen vettem volna a halált – pláne, ha útközben sikerülne valami hasznosat is tenni. Amikor szóba került, hogy egy ügynököt kell elhelyezni a Rotoron, én rögtön jelentkeztem. Csak hogy elkerüljek a Földről.

– És most megint itt vagy. Nem vagy szomorú emiatt?

– Egy kicsit igen, csakhogy a Rotoron majd megfulladtam. A Föld minden hibája mellett legalább tágas. Ha láttad volna Roseanne-t, Garand! Elképzelni sem tudod. Nem volt szép, de a szemei! – Fisher szemöldökei között kissé kidudorodott a bőr, mintha a tekintetével próbálta volna átfúrni a múlt falát. – Gyönyörű szemek, de félelmetesek. Mindig elfogott a zavar, ha beléjük néztem. Szinte belelátott az ember veséjébe, érted, ugye, mit akarok mondani?

– Nem én – mondta Wyler.

De Fisher csak mondta a magáét.

– Mindig tudta, ha hazudsz vagy rejtegetsz valamit. Hiába tettél lakatot a szádra, ő mindig kitalálta, mi bánt.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy telepata volt?

– Hogyan? Á, dehogy. Azt mondta, hogy olvas az arckifejezésből és a hanghordozásból. Azt mondta, hogy senki sem képes elrejteni a gondolatait. Akármilyen vidáman nevetsz, nem tudod elleplezni a szomorúságodat; nincs az a mosoly, amely elrejthetné a keserűséget. Próbálta megmagyarázni, de én sohasem tudtam fölfogni, hogyan is csinálja. Különleges képességű ember volt, Garand. Valóságos félelemmel vegyes áhítatot éreztem iránta. Aztán megszületett a lányom, Marlene.

– És?

– Neki ugyanolyan szeme volt.

– A kislányod a kishúgod szemét örökölte?

– Nem rögtön, de én figyeltem, ahogy kifejlődik. Amikor hat hónapos lett, beleborzongtam, ha rám nézett.

– A feleséged is beleborzongott?

– Sosem vettem észre, hogy őrá is hatott volna, viszont neki nem is volt olyan testvére, mint Roseanne. Marlene csak nagyon ritkán sírt, nagyon nyugodt természetű volt. Emlékszem rá, hogy Roseanne is ilyen volt csecsemőkorában. És Marlene sem adta semmi jelét, hogy különösképpen szép kislány válna belőle. Mintha Roseanne elevenedett volna meg. Most már érted, miért volt olyan nehéz.

– Mármint visszatérni a Földre?

– Az, meg odahagyni őket. Mintha másodszor is el kellene veszítenem Roseanne-t. Sohasem fogom többé látni. Soha!

– De mégis visszajöttél.

– Lojalitás! Kötelesség! De ha tudni akarod az igazat, nem sok híja volt, hogy ott maradjak. Ott álltam vívódva. Mint akit kétfelé tépnek. Kétségbeesetten ragaszkodtam volna Roseanne-hoz – Marlenéhez. Látod, magam is összekeverem a nevüket. Ráadásul Eugenia, a feleségem, megtört szívvel azzal áll elém, hogy "ha tudnád, hová megyünk, nem fordulnál vissza olyan szívesen". És abban a pillanatban nem akaródzott elhagyni őket. Arra kértem őt, hogy jöjjön velem a Földre. De visszautasította. Akkor azt kérem, hogy legalább Ro... Marlenét engedje velem. De ezt is megtagadta. Ekkor azonban, amikor én már-már beadtam a derekamat, és kész voltam maradni, ő kikelt magából és kiadta az utamat. És én elmentem.

Wyler tűnődve vizsgálgatta Fishert.

– "Ha tudnád, hova megyünk, nem fordulnál vissza olyan szívesen." Ezt mondta, ugye?

– Igen, ezt mondta. És amikor rákérdeztem, hogy miért, hová tart a Rotor?, ő csak annyit mondott, hogy a csillagokhoz.

– Itt valami nem stimmel, Crile. Hiszen te már tudtad, hogy a csillagok felé készülnek, akkor miért mondta azt, hogy "ha tudnád, hová megyünk". Kellett lennie valaminek, amiről te nem tudtál. Mi lehetett az?

– Mire akarsz kilyukadni? Hogy tudhatná valaki azt, hogy miről nem tud? Wyler elhessegette a kérdést.

– Elmondtad ezt az Irodának a beszámoltatás alatt?

– Azt hiszem, nem – felelte Fisher némi gondolkozás után. – Még csak nem is gondoltam rá, amíg el nem kezdtem neked mesélni, hogy kis híján ott maradtam. – Lehunyta a szemét, aztán lassan hozzátette: – Igen, ez az első eset, hogy beszélek róla. Ez az első eset, hogy egyáltalán hagytam, hogy eszembe jusson.

– Helyes. Most, hogy eszedbe jutott, mondd, hova tartott a Rotor? Hallottál erről valami vélekedést ott a Rotoron? Szóbeszédet? Találgatást?

– Az volt a föltételezés, hogy az Alfa Centaurihoz. Hová is máshová? Ez a legközelebbi csillag.

– A feleséged csillagász. Ő mit mondott erről?

– Semmit. Sohasem hozta szóba.

– A Rotor útnak indította a Távpróbát.

– Tudom.

– És a feleséged mint csillagász ebben érdekelve volt.

– Igaz, de erről sem beszélt soha, én pedig óvatosságból nem kérdeztem. Félő volt, hogy bebörtönöznek, vagy akár ki is végeznek, ha túlságosan nyíltan kíváncsiskodom.

– De mint csillagásznak, neki tudnia kellett az úticélról. Különben miért mondta volna azt, hogy "ha tudnád..." Vagyis ő tudja, és ha te is tudnád...

De Fisher csak makacsul megmaradt a magáé mellett.

– Minthogy ő nem kötötte az orromra, amit tudott, így én sem mondhatok neked semmit.

– Biztos vagy ebben? Nem emlékszel semmi olyan véletlen elszólásra sem, aminek akkor nem tulajdonítottál jelentőséget? Elvégre te nem vagy csillagász, ezért könnyen mondhatott olyasmit, amit nem egészen értettél meg. Nem emlékszel semmi olyasmire, amit ő mondott volna, és ami neked szöget ütött a fejedbe?

– Nem emlékszem ilyesmire.

– Gondolkozz csak! Nem lehet, hogy a Távpróba esetleg bolygórendszerre bukkanhatott az Alfa Centauri egyik vagy mindkét napszerű csillaga körül?

– Fogalmam sincs.

– Vagy valamelyik másik csillag körül?

Fisher csak megvonta a vállát.

– Gondolkozz – sürgette Wyler. – Vajon nem azt akarta-e sugallni neked, hogy "úgy hiszed, az Alfa Centauri felé tartunk, csakhogy vannak ott bolygók is, és mi azokat keressük föl". Netán azt, hogy "hidd csak azt, hogy az Alfa Centauri felé megyünk, ám mi egy másik csillagot veszünk célba, ahol remélhetőleg találunk egy megfelelő bolygót". Mi a véleményed?

– Honnan tudhatnám?

Garand Wyler egy pillanatra összeszorította duzzadt ajkait. Aztán így szólt: – Elárulok neked valamit, öreg barátom, Crile. Most három dolog fog történni. Először is át kell esned még egy kihallgatáson. Másodszor, élek a gyanúperrel, hogy rá kell beszélnünk a Ceres telepet: engedje meg, hogy használhassuk az aszteroidateleszkópjukat, és a Naprendszertől mért száz fényévnyi távolságon belül minden egyes csillagot tüzetes vizsgálatnak vetünk alá. Harmadszor, meg fogjuk sarkantyúzni a mi hiperűrászainkat: ugornának kissé magasabbra és távolabbra. Emlékezz a szavamra, hogy így lesz!

9 - Az Erythro

16.

Nagy ritkán, sajnos az évek múlásával egyre ritkábban adódott olyan alkalom, hogy Janus Pitt magára maradt a csendes szobában, és ilyenkor némán hátradőlt a székében, és tökéletesen elengedte magát. Olyan pillanatok voltak ezek, amikor senkinek sem kellett utasításokat kiadnia, senkit sem kellett meghallgatnia, nem szorongatta a sürgős döntés kényszere, nem kellett farmot meglátogatnia, gyárat megszemlélnie, az űr újabb régióira kiterjesztenie a figyelmét, nem volt látogató, nem volt jelentés, nem volt senki, akinek gáncsot vessen, senki, akit bátorítson...

És valahányszor adódott ilyen alkalom, Pitt mindannyiszor átengedte magát a végső és legkevésbé kimerítő fényűzésnek: az önsajnálatnak.

Nem mintha úgy érezte volna, hogy a becsvágya nem elégült ki. Hiszen egész felnőtt életében a főbiztosi szerepre készült, mivel meggyőződése szerint nála jobban senki sem képes irányítani a Rotort, s most, hogy elérte a célját, még mindig ez a véleménye.

De miért van az, hogy a sok ostoba rotori között nem akad egyetlenegy sem, aki tovább képes látni az orránál? Már tizennégy esztendő telt el az Eltávozás óta, de még mindig nincs senki, aki igazán fölfogná az elkerülhetetlent; még azután sem, hogy ó alaposan megmagyarázott mindent.

Előbb-utóbb, de inkább előbb, mint utóbb, eljön az idő, amikor valaki ott a Naprendszerben a Rotor hiperúrászaihoz hasonlóan szintén rá fog jönni a hiperrásegítés alapelveire – az is lehet, hogy még fejlettebb formában. Eljön a nap az emberiség életében, amikor a telepek százai és ezrei, az emberek milliói és milliárdjai fölkerekednek és meghódítják a Galaxist, és azok kegyetlen idők lesznek.

Igen, a Galaxis hatalmas. Hányszor hallotta ezt? És túl rajta más galaxisok is vannak. Csakhogy az emberiség nem fog egyenletesen eloszlani. Mindig, mindig lesznek olyan csillagrendszerek, amelyek ezért vagy azért kívánatosabbak, és megindul értük a marakodás és a háborúság. Ha tíz csillagrendszerre lesz tíz letelepülni vágyó csoport, akkor mind a tíz csoport egy és csakis egy és ugyanazon csillagrendszerre fog szemet vetni.

És előbb-utóbb föl fogják fedezni a Nemezist is, és megjelennek majd a gyarmatosítók. Lesz-e esélye akkor a Rotornak a fennmaradásra?

Csak abban az esetben, ha minél több időt nyer, ha felépít egy erős társadalmat, és jelentősen megnöveli befolyását. Ha elég idejük lesz hozzá, akkor több csillagra is kiterjeszthetik a hatalmukat. Ha nem, akkor meg kell elégedniük a Nemezissel – ez esetben azonban bevehetetlen erőddé kell tenniük.

Pitt nem dédelgette magában a világegyetem meghódításának – semmilyen hódításnak – az álmát. Csak azt szerette volna, ha sikerül megteremteni a nyugalom és biztonság szigetét azokra az időkre, amikor az egymással ütköző hódító törekvések lángba borítják és káoszba taszítják a Galaxist.

De ezt csak egyedül ő képes előre látni. Egyedül hordozza a terhét. Mondjuk, elélhet még vagy huszonöt évet, s meglehet, ezalatt végig – akár mint főbiztos, akár mint döntő befolyású idősebb államférfi – a hatalom közelében marad. A végén azonban ő is meghal – és kire fogja hagyni az előrelátását?

Ilyenkor hasított bele Pittbe az önsajnálat. Oly sok évig küszködött, és még oly sok évig fog is, de igazából senki sem méltányolja az erőfeszítéseit. És úgyis hiábavaló az egész, mert bele fog fulladni a középszer tengerébe, amely örökké ott nyaldossa a bokáját azoknak a keveseknek, akik képesek belelátni a jövő homályába.

Tizennégy év telt el az Eltávozás óta, de mikor volt ez alatt az idő alatt akár egyetlen pillanata is, amikor átengedhette volna magát a nyugodt önbizalom érzésének? Minden este azzal a félelemmel hajtotta álomra a fejét, hogy nem ébresztik-e föl még hajnal előtt azzal a hírrel, hogy egy másik telep is idetalált – hogy a Nemezist fölfedezték.

A nappalokat is úgy élte végig, hogy lényének egy darabkája elhúzódott a napi teendőktől, és csak fülelt – várta a sorsdöntő szavakat.

Tizennégy év, és még mindig nem érezhetik biztonságban magukat. Közben felépítettek egy újabb telepet is – az Új Rotort. Már emberek laknak rajta, de persze még vadonatúj az a világ. A régi mondás szerint még festékszaga van mindennek. Ezenkívül még három új telep áll a készenlét különböző fokán építés alatt.

Hamarosan – de tíz év alatt mindenképpen – meg fog szaporodni az épülő telepek száma, és akkor majd ki lehet adni azt a legősibb parancsot, hogy szaporodjatok és sokasodjatok!

A Föld példája, no meg a telepek szűkös és behatárolt kapacitása arra kényszerítette az úrlakókat, hogy a szaporodást szigorúan kordában tartsák. Ahol a számtan kérlelhetetlen szigora találkozott az ösztönök látszatra ellenállhatatlan erejével, a kérlelhetetlenség diadalmaskodott. Ám a telepek szaporodásával el fog jönni az idő, amikor egyre több – sokkal több – emberre lesz szükség, és akkor szabadjára lehet engedni a létrehozásukra irányuló ösztönt.

Persze csak ideiglenesen. Akármennyi legyen is a telepek száma, könnyedén megtöltheti őket az a népesség, amely harmincöt évenként vagy még előbb megduplázódik. Ám ha a teleppé formálódás folyamata eléri a csúcspontot és kezd lefelé hanyatlani, előfordulhat, hogy sokkal nehezebb lesz a szellemet visszatuszkolni a palackba, mint volt kiszabadítani onnan.

Ki fogja ezt jó előre meglátni és idejében fölkészülni rá, ha Pitt már nem lesz többé?

Aztán itt van az Erythro, a bolygó, amely körül a Rotor rója a maga útját úgy, hogy a hatalmas Megas és a rőt Nemezis hallatlanul cirkalmas pályát ír le az égen. Az Erythro! Már az első napokban föladta a leckét.

Pitt emlékezetében élénken megragadtak azok az első napok, amikor beléptek a Nemezis rendszerébe. A Nemezis bolygócsaládjának nem túl bonyolult rendszere lassan föltárult előttük, amint a Rotor egyre iramodott a vörös törpe csillag felé.

A Megast akkor vették észre, amikor négymillió kilométerre megközelítették a Nemezist, ami csupán tizenötöd része a Merkúr és a Nap közötti távolságnak. A Megas nagyjából ugyanannyi energiát kap, mint a Föld kap a Naptól, csak kisebb az intenzitása a látható fény tartományában és nagyobb az infravörösében.

A Megas azonban már első látásra is lakhatatlannak látszott. Ez az óriás gázbolygó állandóan egyik oldalát fordítja a Nemezis felé. A forgási és keringési ideje egyaránt húsz nap. A bolygó egyik felén uralkodó örökös éjszaka csak kismértékben hűti le ott a légkört, mert a bolygó saját hője is föláramlik a felszín felé. A másik felén az örökös nappal elviselhetetlenné teszi a hőséget. Az a körülmény, hogy a Megas ilyen magas hőmérséklet mellett is meg tudta őrizni a légkörét, kizárólag annak köszönhető, hogy mivel a tömege nagyobb a Jupiterénél, az átmérője viszont kisebb, a felszínén a gravitáció tizenötszöröse a Jupiterének és negyvenszerese a Földének.

Rajta kívül nincs is a Nemezisnek számottevő bolygója.

Amikor azonban a Rotor még közelebb került, és egyre tisztábban meg lehetett figyelni a Megast, ismét megváltozott a helyzet.

Eugenia Insigna állított be Pitthez az újsággal. Nem mintha ő maga tette volna meg a fölfedezést. Csak le kellett olvasni a számítógépes erősítésű fényképfelvételekről, s felhívták rá Insigna, a főcsillagász figyelmét. Ő aztán lélekszakadva berontott vele Pitt főbiztosi irodájába.

Izgalomtól remegő hangjának igyekezett hétköznapi csengést adni.

– A Megasnak van egy holdja – rukkolt elő a hírrel.

Pitt alig észrevehetően fölvonta a szemöldökét, és csak annyit mondott: – De hiszen ez várható volt, nem? A Naprendszer gázóriásai körül akár húsz kísérő is található.

– Hát persze, csakhogy, Janus, ez nem közönséges hold. Ahhoz képest túl nagy. Pitt megőrizte hidegvérét.

– A Jupiternek négy nagy holdja is van.

– De ez igazán nagy, a mérete és a tömege csaknem akkora, mint a Földé.

– Értem. Érdekes.

– Több, mint érdekes, Janus. Sokkal több. Ha ez a hold a Nemezis körül keringene, akkor az árapály erők hatására az egyik oldalát fordítaná a csillag felé, és ennek következtében lakhatatlan volna. Ehelyett az egyik oldala a Megas felé fordul, amely sokkal hidegebb, mint a Nemezis. Ráadásul a hold pályája jelentős szöget zár be a Megas egyenlítőjéhez képest. Ez azt jelenti, hogy a hold egén a Megas csupán az egyik féltekén látható, és nagyjából egynapos ciklussal észak-déli irányban ingadozik, ezzel szemben a Nemezis ugyancsak egynapos ciklussal fölkel, végigvonul az égen és lenyugszik. Az egyik féltekén tizenkét óráig tartó sötétség és tizenkét óráig tartó világosság uralkodik. Ugyanez a helyzet a másik féltekén is, azzal a különbséggel, hogy a Nemezis gyakran eltűnik egy-egy félórára a Megas mögött, s ilyenkor a Megas langymelege kiegyensúlyozza a fogyatkozás hűtő hatását. Az éjszakai órákban pedig ezen a féltekén a sötétséget enyhíti a Megas visszavert fénye.

– Ezek szerint a holdnak eléggé érdekes az ege. Izgalmas lehet egy csillagász számára.

– Janus, ez nem csupán csillagászati csemege. Lehetséges, hogy a holdon uralkodó hőmérsékleti viszonyok az emberek számára is kedvezőek. Lehet, hogy lakható világra bukkantunk.

– Még érdekesebb – mosolyodott el Pitt –, csakhogy a fényviszonyok nem tűnnek valami kecsegtetőnek, nem igaz?

– Ez igaz – bólintott Insigna. – Vérvörös nap meg sötét ég, minthogy a napfényből hiányoznak a rövidhullámú sugarak, amelyek szétszóródhatnának a levegőben. És gondolom, a táj is rőt színben fürdik.

– Ez esetben, minthogy a Nemezisnek te adtál nevet, a Megasnak pedig az egyik embered, hadd éljek az előjogommal és nevezzem el én a holdat. Legyen a neve Erythro, ami, ha az emlékezetem nem csal, a görög "vörös"-ből származtatható.

A csupa jó hír még ezután is folytatódott egy jó ideig. A Megas–Erythro rendszeren kívül egy tekintélyes méretű kisbolygóövezetet fedeztek föl, és ezeknek a kisbolygóknak az anyaga eszményi építőanyagul szolgálhat egy csomó újabb telep létrehozásához És ahogy közeledtek az Erythróhoz, egyre kedvezőbb benyomásuk alakult ki a hold lakhatóságáról. Az Erythrónak van tengere és szárazföldje, ámbár a felhőtakaró látható és infravörös fényben elvégzett előzetes vizsgálataiból az derült ki, hogy a tengerei sekélyebbek a földi tengereknél, a szárazföldeken pedig mindössze néhány igazi magas hegység található.

A további vizsgálatok alapján Insigna határozottan kijelentette, hogy a bolygó egészének az éghajlata alkalmas az emberi életre.

Mikor pedig elég közel értek ahhoz, hogy el lehetett végezni a légkör pontos színképelemzését, Insigna azt is közölte Pitt-tel, hogy az Erythro légköre valamivel sűrűbb, mint a Földé, és szabad oxigén is van benne – összesen tizenhat százalék, emellett öt százalék argon, a többi nitrogén. Kisebb mennyiségben széndioxidot is kell hogy tartalmazzon, bár eddig még nem sikerült kimutatni. A lényeg az, hogy ezt a légkört be lehet lélegezni.

– Egyre jobban és jobban hangzik – nyugtázta Pitt. – Ki gondolta volna, amikor először ráakadtál a Nemezisre?

– Egyre jobb és jobb hírek a biológus számára. Viszont nem biztos, hogy egészében véve a Rotornak is olyan kedvező mindez. A légkörben található jelentős mennyiségű oxigén csalhatatlan tanújele az élet jelenlétének.

– Életnek? – Pitt csaknem hanyatt esett a szó hallatán.

– Igen, életnek – erősítette meg Insigna, szinte perverz gyönyört érezve a másik döbbenetén. – És ha élet, akkor lehet, hogy értelmes élet, sőt fejlett civilizáció.

17.

Ami ezután következett, valóságos lidércnyomásként nehezedett Pittre. Nem elég, hogy együtt kellett élnie azzal a szörnyű lehetőséggel, hogy a számban mindenképpen, de talán még műszaki színvonalban is őket felülmúló földi népesség a nyomukba ered és megelőzi őket, most ráadásul a nyakukba zúdul ez az annál is fenyegetőbb veszedelem. Lehet, hogy egy régi és fejlett civilizáció felségterületére törnek be, amely képes őket egyetlen bosszús mozdulattal elpusztítani, mint ahogy egy ember gondolkodás nélkül agyoncsap egy fülébe zümmögő szúnyogot.

Ahogy közelebb kerültek a Nemezishez, Pitt mélységes aggodalommal a hangjában azt kérdezte Insignától: – Mondd, biztos, hogy az oxigén jelenléte az élet létezéséről tanúskodik?

– Ez, Janus, termodinamikai szükségszerűség. Egy Föld típusú bolygón – és amennyire meg tudjuk ítélni, az Erythro ehhez a típushoz tartozik – ugyanúgy nem létezhet szabad oxigén, mint ahogy egy Föld típusú gravitációs térben egy kődarab sem maradhat meg lebegő állapotban. Az oxigén, ha egyáltalán jelen van a légkörben, energia kibocsátása mellett spontán módon egyesülni fog a talajban lévő elemekkel. Kizárólag akkor maradhat meg a légkörben, ha valamilyen energiaellátó folyamat szüntelenül újratermeli a szabad oxigént.

– Ezt értem, Eugenia, de miért kell ennek az energiaellátó folyamatnak feltétlenül élethez kötődnie?

– Azért, mert még nem találtunk olyat a természetben, ami elvégezné ezt a munkát, egyedül a zöld növényzet fotoszintézise az, amely a napenergia fölhasználásával oxigént szabadít föl.

– Amikor azt mondod, hogy "még nem találtunk olyat a természetben", nyilván úgy érted, hogy a Naprendszerben. Csakhogy ez egy másik rendszer, egy másféle nap és másféle bolygó, ahol mások a feltételek is. A termodinamika törvényei nyilván itt is érvényesek, de mi van akkor, ha itt valami olyan vegyi folyamat termeli az oxigént, amilyennel még nem találkoztunk a Naprendszerben?

– Ha szeretsz fogadni – hűtötte le Insigna –, erre ne fogadj.

Nyilvánvaló, hogy bizonyítékra volt szükség, és Pitt mi mást is tehetett volna, mint hogy várt a bizonyíték fölbukkanására.

Először is kiderült, hogy a Nemezisnek és a Megasnak rendkívül gyenge a mágneses tere. Ez még nem okozott különösebb meglepetést, ugyanis számítottak rá, minthogy a csillag is meg a bolygója is nagyon lassan forog. Az Erythro viszont, amely huszonhárom óra és tizenhat perc alatt fordul meg a tengelye körül (ami megegyezik a Megas körüli keringés idejével), a mágneses tér erősségében vetekszik a Földdel.

Insigna elégedetten konstatálta: – Legalább nem kell aggódnunk az erős mágneses tér okozta veszélyes sugárzások miatt, különösen ha azt is figyelembe vesszük, hogy a Nemezis napszele jóval gyengébb, mint a Napé. Ez azért is szerencsés, mert így már a távolból megállapíthatjuk, hogy van-e élet az Erythrón vagy nincs. Legalábbis ami a műszaki civilizációt illeti.

– Miért? – érdeklődött Pitt.

– Azért, mert aligha képzelhető el magas színvonalú műszaki civilizáció rádióhullámok használata nélkül, amelyek minden irányban szertesugároznának az Erythróról. Ezeket nem nehéz elkülöníteni a bolygó saját véletlen rádiósugárzásától, ha gyenge mágneses térrel kell számolnunk.

– Azon töröm a fejem – mondta Pitt –, hogy erre talán nem is lesz szükség; hogy talán az oxigén jelenléte ellenére is arra a következtetésre juthatunk, hogy az Erythrón nincs élet.

– Igen? Kíváncsi vagyok rá, hogyan.

– Én kifundáltam, hogyan. Hallgass ide! Nem te mondtad, hogy az árapály erők lelassítják a Nemezis, a Megas és az Erythro forgását? És nem azt mondtad, hogy ennek következtében a Megas eltávolodott a Nemezistől, mint ahogy az Erythro is távolabbra került a Megastól?

– De igen.

– Következésképpen valamikor a múltban a Megas közelebb volt a Nemezishez, mint ahogy az Erythro is közelebb volt a Megashoz és vele együtt a Nemezishez is. Ez azt jelenti, hogy az Erythro eleve túlságosan forró volt az élet számára, és csak mostanában vált alkalmassá az élet kialakulására. Ennélfogva nem is lehetett idő arra, hogy kifejlődjön a műszaki civilizáció.

Insigna kedvesen elnevette magát.

– Jó érv. Kár volna lebecsülnöm a csillagászati találékonyságodat – de azért túlbecsülnöm sem szabad. A vörös törpe csillagok igen hosszú életűek, és könnyen lehet, hogy a Nemezis még a világegyetem csecsemőkorában, akár tizenötmilliárd évvel ezelőtt keletkezett. Kezdetben, amikor az égitestek még közelebb voltak egymáshoz, igen erősek lehettek az árapály hatások, és az egymástól való eltávolodás legnagyobb része még az első három-négymilliárd évben zajlott le. Az árapály erők nagysága a távolság köbének arányában csökken, így az utóbbi tíz-egynéhány milliárd évben alig következett be számottevő változás, és bőven volt idő arra, hogy egymás után akár több műszaki civilizáció is kifejlődjék. Nem, Janus, kár a spekulációért. Várjuk meg, hogy sikerül-e rádióhullámú sugárzást kimutatnunk, vagy sem.

...Egyre közelebb kerültek a Nemezishez.

Szabad szemmel már parányi vörös karikának látszott, sápadt fénye azonban még nem vakította a szemet. Egyik oldalán pici rőtes pontként pislákolt a Megas. A távcsőben a Rotorhoz és a Nemezishez képest elfoglalt helyzetéből adódóan a félfázisnál valamivel kisebbnek mutatkozott. A távcsőben az Erythro is látható volt, mint egy kisebb bíbor pont.

Ahogy erősödött a fénye, Insigna így állított be Pitthez: – Jó hírem van számodra, Janus. Eddig még nem észleltünk semmiféle műszaki eredetre utaló, gyanús rádiósugárzást.

– Nagyszerű – örvendezett Pitt, és a megkönnyebbülés valóságos meleg hullámként mosta át a testét.

– De azért még korai az ujjongás – intette le Insigna. – Elképzelhető, hogy a vártnál kevesebb rádióhullámot használnak. Vagy sikeresen leárnyékolják. De az is lehet, hogy a rádióhullámok helyett valami mást alkalmaznak.

Pitt ajka halvány félmosolyra rándult.

– Ezt komolyan mondod?

Insigna bizonytalanul megvonta a vállát.

– Mert ha szeretsz fogadni – folytatta Pitt –, erre ne fogadj.

...Még közelebb értek a Nemezishez, és az Erythro szabad szemmel már egy nagy gömbnek látszott, közelében a felfújt Megas, a telep másik oldalán pedig a Nemezis ragyogott. A Rotor hozzáigazította sebességét az Erythróhoz, amelyen a távcsövön keresztül már a vonuló felhőfoszlányok is látszottak; a felhők örvénylő alakzatai Föld-típusú hőmérsékleti és légköri viszonyokra vallottak, s joggal lehetett föltételezni, hogy a bolygó éghajlata többé-kevésbé hasonlít a Földére.

– Az Erythro éjszakai oldalán semmi jelét sem fedeztük föl világosságnak – közölte Insigna. – Ez bizonyára megnyugtat téged, Janus.

– Föltételezem, hogy egy műszaki civilizáció nem lehet meg mesterséges fény nélkül.

– Semmiképpen sem.

– Hadd játsszam akkor az ördög ügyvédjének szerepét – kötözködött Pitt. – A vörös nap meg a félhomály nem késztetheti-e arra a civilizációt, hogy a mesterséges megvilágítás is félhomályos legyen?

– Lehet, hogy ez igaz a látható tartományra, csakhogy mivel a Nemezis bőségesen sugároz infravörös fényt, föltételeznénk, hogy a mesterséges világítás is hasonlóan gazdag lenne ebben a tartományban. Viszont az az infravörös fény, amit észlelünk, mind a bolygótól ered. Többé-kevésbé egyenletesen oszlik el az egész felületen, míg ha mesterséges eredetű lenne, akkor főleg a lakott gócokban összpontosulna, s egyebütt csak gyéren mutatkozna.

– Akkor szüret, Eugenia – lelkendezett Pitt. – Felejtsd el a műszaki civilizációt. Lehet, hogy emiatt az Erythro sok vonatkozásban kevésbé érdekes, ám senki sem kívánhatja, hogy hasonszőrű vagy netán nálunk is fejlettebb lényekkel nézzünk szembe. Ez esetben kénytelenek volnánk odébbállni, de kérdés, hogy hová, és honnan vennénk az energiát, hogy egyáltalán eljussunk oda. De így most nyugodtan kiköthetünk itt.

– De még mindig ott van a levegő dús oxigéntartalma, ami bizonyossá teszi, hogy van élet az Erythrón. Csupán a műszaki civilizációnak nincs semmi nyoma. Ez azt jelenti, hogy le kell szállnunk rá, és tanulmányoznunk kell az élővilágát.

– Miért?

– Hogy kérdezhetsz ilyet, Janus? Ha itt az élet olyan formáira akadunk, amelyek a földiektől teljesen függetlenül alakultak ki, micsoda kincsesbánya lehet ez a biológusok számára!

– Értem. A tudományos kíváncsiság beszél belőled. Nos, szerintem azok az életformák nem fognak elmenni onnan. Lesz még bőven idő rájuk. Előbb fontosabb dolgunk is van azoknál.

– Mi lehet fontosabb egy alapvetően új életforma megismerésénél?

– Légy észnél, Eugenia! Előbb be kell itt rendezkednünk. Újabb telepeket építenünk. Létre kell hoznunk egy átfogó és jól szervezett társadalmat, amely sokkal egységesebb, megértőbb és békésebb annál, mint ami valaha is létezett a Naprendszerben.

– Ehhez anyagokra van szükségünk, s hol szerezhetnénk be azokat, ha nem az Erythrón, ahol tanulmányoznunk kell az ottani életet...

– Nem, Eugenia. Az Erythro tömegvonzását figyelembe véve jelenleg túl sokba kerülne oda a le-és a fölszállás. Az Erythro és a Megas – ne feledkezz meg a Megasról sem – gravitációs tere még itt az űrben is elég jelentős. Az egyik emberünk kiszámította nekem. Még a kisbolygóövezetből sem lesz könnyű az anyagok beszerzése, de még mindig könnyebb onnan ellátni magunkat, mint az Erythróról. Ami azt illeti, sokkal gazdaságosabb lenne, ha egyenesen a kisbolygóövezetben horgonyoznánk le. Az új telepeinket is ott fogjuk létrehozni.

– Azt tanácsolod, hogy az Erythróról feledkezzünk meg?

– Egy időre igen, Eugenia. Majd ha kellően megizmosodtunk, ha bőviben leszünk energiának, majd ha egy stabil és fejlődő társadalmat mondhatunk magunkénak, ráérünk akkor is vizsgálat alá venni az Erythro életformáit és feltehetőleg szokatlan kémiáját.

Pitt vigasztaló megértéssel mosolygott Insignára. Meg kellett értetnie vele, hogy az Erythro jelenleg csak másodlagos ügy, amelyet el kell halasztani a lehető legkésőbbi időkre. Ha nincs rajta műszaki civilizáció, akkor minek sietni az ottani egyéb életformák és erőforrások kutatásával? Az igazi veszedelem a Naprendszerből nyomukba eredő hordák részéről fenyeget.

Miért van az, hogy mások nem látják be, mi a teendő? Miért van az, hogy mások olyan könnyen elcsábulnak mindenféle meddő mellékvágányra?

Hogyan hódolhatna ő meg valaha is a halál előtt, hiszen gyámolítás nélkül hagyná a sok ostobát?

10 - Rábeszélés

18.

Így hát most, tizenkét évvel azután, hogy rájöttek, az Erythrón nincs műszaki civilizáció, s ez alatt a tizenkét év alatt egyetlen telep sem jelent meg a Földről, hogy lerombolja fokozatosan fölépülő új világukat, Pitt zavartalanul átadhatta magát a pihenés eme ritka pillanatainak. Ám még ezeket a ritka pillanatokat is megmérgezték a kételyek. Vajon nem járt volna-e jobban a Rotor, ha ő köti magát az eredeti elhatározásához, és nem állnak pályára az Erythro körül, s nem építik föl rajta azt a kupolát sem?

Hátrahajolt puha székében, az erőtér lágy párnaként ölelte körül a testét, és a lelkében eláradó béke már-már álomba ringatta, amikor a csengő halk berregésére kelletlenül visszarángatta magát a valóságba.

Kinyitotta szemét (észre sem vette, hogy lecsukódott), és rápillantott a szemben lévő fal apró képernyőjére. Megérintett egy gombot, mire a kis kép normális nagyságú hologrammá lobbant.

Ki más is lehetne, mint Semyon Akorat?

Az ő kopasz golyófeje világított ott vele szemben. (Akorat a koponyája széléről is leborotválta a sötét haj maradékát, joggal érezve úgy, hogy egy-két kósza hajszál még szánalmasabbá tenné a koponya közepén elterülő sivatagot, míg ellenben egy semmitől sem háborított, formás tar koponya még tekintélyt parancsoló is lehet.) A szemében most is aggodalom ült, mint mindig, még akkor is, ha az égvilágon semmi ok sincs aggodalomra.

Pitt kellemetlennek találta ezt az embert, nem mintha kételkedett volna a hűségében vagy a rátermettségében (egyik vonatkozásban sem hagyott kívánnivalót maga után), hanem a feltételes reflex okán. Akorat megjelenése mindig együtt járt Pitt belső köreinek a megzavarásával, gondolatai félbeszakításával, olyasmire való rákényszerítésével, amitől a lelke mélyén ódzkodott. Röviden: Akorat felelt Pitt előjegyzési naplójáért, és ő mondta meg, hogy ki járulhat a színe elé és ki nem.

Pitt kissé összeráncolta a homlokát. Nem emlékezett rá, hogy látogatót várna, bár gyakran előfordult, hogy megfeledkezett valamiről, ilyenkor jött aztán Akorat, hogy fölfrissítse az emlékezetét.

– Ki az? – kérdezte megadóan. – Remélem, nem valami fontos ember.

– Nem mondhatnám, hogy bármit is nyomna a latban – felelte Akorat –, de azért talán jól teszi, ha fogadja.

– Hallhat minket?

– De főbiztos úr! – méltatlankodott Akorat, mintha kötelességmulasztással vádolták volna meg. – Már hogy hallhatna! Az ernyő túloldalán van. Pontos, kimért beszéde megnyugtatólag hatott Pittre. Szavai nem hagytak lehetőséget a félreértésre.

– Csak nem Insigna van itt? – kérdezte Pitt bosszúsan. – Akkor tessék tartani magát az utasításaimhoz! Csak előzetes bejelentésre. Egy időre elegem van belőle, Akorat. Az elmúlt tizenkét év elég volt ahhoz, hogy torkig legyek vele. Találj ki valami kifogást! Mondd azt, hogy gondolkodom – nem, ezt úgysem hinné el –, mondd azt...

– Főbiztos úr, nem dr. Insigna van itt. Akkor nem zavartam volna meg önt. Hanem – a lánya.

– A lánya? – Egy pillanatig kutatott az emlékezetében a neve után. – Vagyis Marlene Fisher?

– Igen. Természetesen azt mondtam neki, hogy ön elfoglalt, mire ő nekem esett, hogy szégyelljem magam, mert az arcom elárulja, hogy szemenszedett hazugság, amit mondtam, és erről tanúskodik a hangom feszültsége is. – A titkár bariton hangja remegett a méltatlankodástól, ahogy ezt előadta. – Egyszóval nem tágított. Azt állítja, hogy ön fogadja, ha megtudja, hogy ó akar bejönni. Valóban fogadja őt, főbiztos úr? Azoktól a szemektől, az igazat megvallva, kilel a hideg.

– Mintha már én is hallottam volna a szemeiről. Jól van, küldd be, küldd csak be! Majd valahogy átvészelem azokat a szemeket. Jó, hogy mondod, majd kérdőre vonjuk a kisasszonyt.

A kislány belépett. (Meglepően magabiztos – gondolta magában Pitt –, bár kellően illedelmes, és híján van minden nyegleségnek.) A kislány helyet foglalt, kezeit lazán összekulcsolta az ölében, és láthatóan arra várt, hogy Pitt megszólítsa. Az hagyta kicsit várakozni, miközben közönyösen szemügyre vette őt. Fiatalabb korában többször is volt alkalma látnia kislányt, mostanában azonban már jó ideje nem került a szeme elé. Gyermeknek sem volt valami szép, és azóta sem lett szemrevalóbb. Pofacsontjai szélesek, egész megjelenésében van valami sutaság, a szeme azonban valóban figyelemre méltó, mint ahogy szépen ívelt szemöldöke és hosszú szempillája is.

– Nos, Fisher kisasszony – szólította meg Pitt –, azt jelentették nekem, hogy beszélni óhajt velem. Megkérdezhetem, miért?

Marlene ráemelte hűvös tekintetét, már nem látszott rajta semmi elfogódottság.

– Pitt főbiztos úr – mondta –, az anyám bizonyára tájékoztatta önt, hogy én azt mondtam az egyik barátomnak: a Föld el fog pusztulni.

Pitt összevonta szemöldökét csöppet sem figyelemre méltó szemei fölött.

– Igen, valóban – felelte. – És remélem, azt is megmondta, hogy többé nem szabad ilyen ostobaságokat fecsegnie.

– Igen, főbiztos úr, megmondta. Csakhogy a hallgatás nem változtat a dolgon, és attól sem szűnik meg a veszély, ha ostobaságnak nevezzük.

– Én vagyok a Rotor főbiztosa, Fisher kisasszony, és az én dolgom, hogy ilyesmivel törődjek, ezért arra kérem, bízza rám annak megítélését, hogy mi hogy van és hogy ostobaság-e vagy sem. Honnan vette azt, hogy a Föld el fog pusztulni? Csak nem az édesanyja beszélt erről?

– Közvetlenül nem, főbiztos úr.

– Vagyis közvetve igen, azt akarja mondani?

– Arról ő nem tehet, főbiztos úr. Minden ember rengetegféleképpen beszél. Ahogy megválasztja a szavakat. Aztán a hanglejtés, az arckifejezés, ahogy megvillan a szem, a szempilla, az apró kis torokköszörülések. Meg száz és száz ilyen dolog. Érti, mit akarok mondani?

– Nagyon is megértem. Magam is megfigyelem az ilyesmit.

– És nagyon büszke a megfigyelőképességére, főbiztos úr. Úgy érzi, mestere annak, és többek között ennek köszönheti a főbiztosságát.

– Ezt nem mondtam, kisasszony – hökkent meg Pitt.

– Szavakkal nem, főbiztos úr. Erre nem is volt szükség. – Tekintetét a főbiztos szemébe mélyesztette. A lány arcán nem volt mosoly, a pillantásában azonban bujkált egy kis kajánság.

– Ez volna az, Fisher kisasszony, ami miatt fölkeresett?

– Nem, főbiztos úr. Azért jöttem, mert az anyám mostanában nehezen tudott bejutni önhöz. Nem, ezt ő nem mondta nekem. Én csak úgy kikövetkeztettem. Ezért azt gondoltam, hogy engem talán fogadni tetszik.

– Helyes, bejutott hozzám. De mi az, amit közölni akar velem?

– Az anyám boldogtalan amiatt, hogy a Föld esetleg elpusztul. Tudja, ott él az apám.

Pitt kisebbfajta dührohamot kapott. Hogy az ördögbe jön ide ez a tisztán személyes ügy, amikor neki a Rotor jóléte és egész jövendő sorsa miatt fő a feje? Ez az Insigna, bármilyen érdemeket szerzett is azzal, hogy annak idején rábukkant a Nemezisre, már régen csak teher a nyakán a maga tévedhetetlen ösztönével, hogy mindig rátalál a helytelen útra. Most pedig, hogy nem hajlandó többé szóba állni vele, tessék, elküldi hozzá a bolond lányát.

– Úgy gondolja talán, hogy az a pusztulás, amiről itt beszél, már holnap vagy a jövő évben be fog következni? – fakadt ki.

– Nem, főbiztos úr, tisztában vagyok vele, hogy kis híján ötezer év múlva fog bekövetkezni.

– Ez esetben az édesapja már rég halott lesz, mint ahogy az lesz az anyja meg én vagy maga is. És miután mi mindannyian eltávozunk az élők sorából, még mindig csaknem ötezer esztendő marad a Föld vagy esetleg a Naprendszer más bolygóinak a pusztulásáig – ha egyáltalán be fog következni ez a pusztulás, amit én erősen kétlek.

– A pusztulás ténye a fontos, főbiztos úr, nem az időpontja.

– Az édesanyja bizonyára azt is elmondta, hogy a Naprendszer népei jó előre tudomást szereznek arról, ami maga szerint be fog következni, és megteszik a szükséges intézkedéseket. Egyébként is, miért izgatna bennünket a bolygók pusztulása? Ezzel idővel minden világnak szembe kell néznie. Még ha elkerülik is a kozmikus ütközést, minden csillagnak át kell esnie a vörös törpe stádiumon, és el kell pusztítania a bolygóit. Mint ahogy egy napon minden ember meghal, ugyanez történik a bolygókkal is. Csak az a különbség, hogy a bolygók valamivel tovább élnek. Meg tudja érteni mindezt, kisasszony?

– Hogyne. Én jó viszonyban vagyok a számítógépemmel.

(Erre mérget mernék venni – gondolta Pitt, aztán hirtelen észbe kapott, és elkésve próbálta letörölni az arcáról az epés félmosolyt, amelyből a kislány már bizonyára kiolvasta a gondolatait.) – Akkor hát fejezzük be a beszélgetést – jelentette ki Pitt ellentmondást nem tűrő hangon. – A pusztulás emlegetése ostobaság, de mégha nem volna is az, magának ehhez semmi köze, és többet ne is hozza szóba, különben nemcsak maga, hanem az anyja is bajba keveredik.

– A beszélgetésnek még nem jutottunk a végére, főbiztos úr.

Pittnek elfogyott a türelme, de türtőztette magát.

– Kedves Fisher kisasszony, ha a főbiztosa azt mondja, hogy vége, akkor maga bármit gondol is, vége van a beszélgetésnek.

Ezzel félig fölemelkedett a székéből, Marlene azonban a helyén maradt.

– Én ugyanis szeretnék fölajánlani önnek valamit, amiről tudom: a leghőbb vágya, hogy megkapja.

– És mi volna az?

– Hogy simán megszabaduljon az anyámtól.

Pitt mélységes zavarában visszahuppant a helyére.

– Mit akar ezzel mondani?

– Ha meghallgat, főbiztos úr, akkor elmondom. Az anyám nem folytathatja így tovább. Izgatja őt a Föld meg a Naprendszer sorsa, és... és néha eszébe jut az apám is. Úgy érzi, hogy a Nemezis egykor a Naprendszer nemezise lesz, és minthogy ő adta neki ezt a nevet, felelősnek érzi magát. Ő erősen érzelmi lény, főbiztos úr.

– Igazán? Ezt is észrevette?

– És a terhére van önnek. Minduntalan olyan dolgokkal zaklatja önt, amelyeket ő nagyon is a szívén visel, ön viszont hallani sem akar róluk, ezért nem is hajlandó fogadni őt, és a legszívesebben megszabadulna tőle. Most megteheti ezt, főbiztos úr.

– Valóban? Van még egy telepünk. Küldjem talán az Új Rotorra?

– Nem, főbiztos úr. Küldje el az Erythróra.

– Az Erythróra? De miért küldeném oda? Csak mert meg akarok tőle szabadulni?

– Ez volna az ön indoka. Igen, főbiztos úr. Azén indokom viszont más. Én azért szeretném, ha az Erythróra kerülne, mert képtelen igazán dolgozni az obszervatóriumban. A műszerek állandóan használatban vannak, és az az érzése, hogy folytonos megfigyelés alatt áll. Érzi, hogy bosszantja önt. Különben is, a Rotor nem a legjobb hely a finom mérésekre. Ehhez túl gyors és túl egyenetlen a forgása.

– Szépen kigondolt mindent. Az édesanyja magyarázta el talán mindezeket? Ne, ne szóljon semmit. Közvetlenül nem mondott semmit, nincs igazam? Csak közvetve.

– Igen, főbiztos úr. Ráadásul ott van a számítógépem.

– Az, amelyikkel olyan baráti viszonyban van?

– Igen, főbiztos úr.

– És úgy gondolja, hogy az Erythrón jobban tud dolgozni.

– Igen, főbiztos úr. Az stabilabb, és ott könnyebben elvégezheti azokat a méréseket, amelyek meggyőzhetik őt, hogy a Naprendszer mégsem pusztul el. De ha ennek az ellenkezőjéről kellene is megbizonyosodnia, az rengeteg időbe telne, és önnek mindenesetre addig is nyugta volna tőle.

– Úgy látom, maga is meg akar tőle szabadulni, vagy tévedek?

– Ellenkezőleg, főbiztos úr – jelentette ki Marlene higgadtan. – Én is vele mennék. Így ön engem is lerázna, s ennek még jobban örülne, mint ha csak őt sikerülne eltávolítania.

– Miből gondolja, hogy magát is le akarom rázni?

Marlene rászögezte komoly, rezzenéstelen tekintetét.

– Abból, főbiztos úr, hogy ön most már megbizonyosodott róla, hogy minden nehézség nélkül képes vagyok kiismerni rejtett érzelmeit.

Pitt egyszerre azon kapta magát, hogy a legszívesebben most mindjárt elkergetné ezt a szörnyeteget.

– Majd gondolkodom rajta – mondta, és elfordította az arcát. Érezte, hogy gyerekes, amit csinál, de nem akarta, hogy ez az ifjú ember olvasson az arcából, mint egy nyitott könyvből.

Végtére is fején találta a szöget. Most már valóban azt akarja, hogy mindaz anyától, mind a lányától megszabaduljon. Ami az asszonyt illeti, valóban többször is megfordult a fejében, hogy az Erythróra kellene száműzni. Csakhogy aligha ment volna oda jószántából, biztosan éktelen lármát csapott volna, és ez igazán nem hiányzott Pittnek. Most viszont a lánya a kezébe adott egy használható érvet, amiért az anyja mégis hajlandó lenne az Erythróra költözni, és ez természetesen új helyzetet teremt.

– Ha az édesanyja valóban azt akarja... – kezdte megfontoltan.

– Valóban azt akarja, főbiztos úr. Még nem beszélt erről, és az is lehet, hogy még meg sem fogalmazódott benne, de biztos, hogy azt akarja. Én tudom. Megbízhat bennem.

– Van más választásom? No és maga, szintén oda akar menni?

– Nagyon, főbiztos úr.

– Akkor hát máris intézkedem. Elégedett?

– Igen, főbiztos úr.

– Nos, véget vethetünk hát a kihallgatásnak?

Marlene fölállt, és minden bizonnyal tiszteletteljesnek szánt mozdulattal sután meghajolt.

– Köszönöm, főbiztos úr.

Azzal hátraarcot csinált, és elhagyta a szobát, de eltelt néhány perc a távozása után, mire Pitt le merte olvasztani az arcáról a szinte már fájdalmasan rámerevedett kifejezést.

Kínosan ügyelt rá, nehogy a hangjából vagy az arcjátékából kiolvassa a lány azt a titkot, amit rajta kívül csak egyvalaki tudott az Erythróról.

11 - Melyik pálya?

19.

Pitt nem akart belenyugodni, hogy vége a lazításnak. Önkényesen lemondta a délutáni látogatókat. Szüksége volt még egy kis elmélkedési időre.

Különösen Marlene nem hagyta nyugodni.

Az anyja, Eugenia Insigna Fisher is elég gondot okozott neki, sőt az elmúlt tíz-tizenkét évben egyre többet. Az asszony túlságosan ki volt szolgáltatva az érzelmeinek, és igyekezett mindig lerázni magáról a józan megfontolás kötelékeit. Ám mégiscsak emberi lény, akit irányítani lehet és pórázon tartani, be lehet terelni a logika kényelmes korlátai közé, és bármennyire kapálózik is néha, meg lehet gátolni, hogy kitörjön onnan.

Ám Marlenével más a helyzet. Pitt egy percig sem kételkedett abban, hogy egy szörnyeteggel van dolga, és csak hálás lehet neki, hogy ostoba módon leleplezte magát, hogy egy ilyen pitiáner ügyben az anyja segítségére lehessen. Látszik, hogy tapasztalatlan és nem elég agyafúrt ahhoz, hogy titokban tartsa a képességeit mindaddig, amíg pusztító orkánként be nem vetheti őket.

Idővel azonban egyre veszélyesebb lesz, ezért most kell őt megállítani. És az a másik szörnyeteg, az Erythro, meg is fogja állítani.

Pitt elégedett volt önmagával. Ő már kezdettől fogva felismerte az Erythróban a szörnyeteget. Árulkodott az arca: csillagának véres visszfényéből ki lehetett olvasni a baljós fenyegetést.

Amikor százmillió mérföldnyire attól a pályától, amelyen a Megas és az Erythro kering a Nemezis körül, elérték a kisbolygóövezetet, Pitt teljes magabiztossággal leszögezte: – Ez az a hely.

Nem számított semmilyen nehézségre. Az ésszerűség csakis ezt diktálhatta. A kisbolygók távolságában a Nemezis hője és fénye megszelídült. A természetes hő-és fénysugárzás hiányának nincs semmi jelentősége, hisz a Rotor birtokában van a hasznosítható mikrofúziónak. Sőt még előnyösnek is mondható ez az adottság. Az alig észlelhető szintre csökkent vörös fény nem nyomasztja a szívet, nem homályosítja el az elmét, és nem borzolja a lelket.

Azután meg a kisbolygóövezetben minimális erővel érvényesülne a Nemezis meg a Megas gravitációs tere, s ennek eredményeként kevésbé volna energiaigényes a manőverezésük. A kisbolygókon könnyebb lenne a bányászat is, és a Nemezis gyenge sugárzása miatt ezeken a kis testeken bőségben lehet találni illó anyagokat.

Ideális hely!

A rotoriak túlnyomó többsége mégis azt akarta, hogy a telepüket az Erythro körül állítsák pályára. Pitt hiába próbált érvelni a nyomasztó haragosvörös fénnyel meg azzal, hogy a Megas és az Erythro vasmarokkal láncolná magához őket, és lehet, hogy nyersanyagokért még így is a kisbolygókra kellene járniuk.

Pitt dühös vitába keveredett emiatt Tambor Brossennel, a volt főbiztossal, akinek a posztját örökölte. Az eléggé megfáradt Brossen nem titkolta, hogy mennyivel jobban érzi magát a veterán államférfi új szerepében, mint addig főbiztosként. (Mondják, azt híresztelte, hogy Pitt-tel ellentétben őbelőle hiányzik a döntéshozás élvezete.) Brossen kinevette – nem: helyesebb azt mondani, hogy magában megmosolyogta azt a hűhót, amit Pitt csapott a telep holléte körül.

– Verd ki a fejedből, Janus – intette a kollégáját –, hogy a Rotornak mindenben egyet kell értenie veled. Hadd menjen csak a telep időnként a saját feje után, máskor annál könnyebben az ujjad köré csavarhatod őket. Ha azt akarják, hogy az Erythro körül keringjenek, akkor csak hadd keringjenek az Erythro körül.

– De hiszen ennek semmi értelme. Hát nem érted, Tambor?

– Már hogyne érteném. De azt is értem, hogy amióta csak megvan a Rotor, mindig egy nagyobb világ körül keringett. A rotoriak számára ez a helyes dolog, és ezért ragaszkodnak most is ehhez.

– Mi a Föld körül keringtünk. Az Erythro azonban nem a Föld; még csak nem is hasonlít rá.

– De ez is egy világ, méghozzá nagyjából akkora, mint a Föld. Van szárazföldje és tengere. Van légköre és benne oxigén. Több ezer fényévre is elmehetünk, mire egy, a Földhöz ennyire hasonló világra akadunk. Még egyszer mondom: legyen meg a nép akarata.

Pitt hallgatott Brossen tanácsára, bár nem hagyta nyugodni őt az ellenkezés ördöge. Az Új Rotor is az Erythro körül kering, mint ahogy az épülő két új telep is. Természetesen készültek tervek a kisbolygóövezetben építendő telepekre is, a közvélemény azonban nem nagyon szorgalmazta megvalósításukat.

Mindazon dolgok közül, amelyek a Nemezis fölfedezése óta történtek, Pitt az Erythro körüli pályára állást tartotta a Rotor legsúlyosabb tévedésének. Ennek nem lett volna szabad megtörténnie. Csakhogy... csakhogy még neki sem sikerült lebeszélnie erről a rotoriakat. És ha köti az ebet a karóhoz? Annak meg nyilván az lett volna a vége, hogy új választásokat írnak ki, és őt megbuktatják.

A nosztalgia, az az igazi baj. Az emberek szeretnek visszafelé nézni, és Pittnek nem mindig sikerült rávennie őket, hogy fordítsák meg a fejüket és nézzenek előre. Itt van Brossen...

Már hét éve, hogy meghalt, és Pitt ott állt a halálos ágyánál. Egyedül ő hallhatta a haldokló utolsó szavait. Brossen odaintette magához Pittet, aki a szájához hajtotta a fülét. Brossen feléje nyújtotta erőtlen kezét, amelyen száraz volt a bőr, akár a papír. Ernyedten megmarkolta Pitt kezét, és azt suttogta: "Milyen fényesen ragyogott a Föld Napja" – és kilehelte a lelkét.

És mivel a rotoriak nem tudták elfelejteni, milyen fényesen ragyogott egykor a Nap, és milyen zöld volt valaha a Föld, elkeseredésükben föllázadtak Pitt logikus érvei ellen, és azt követelték, hogy a Rotor csatlakozzon egy világhoz, amely nem zöld, és azzal együtt keringjen egy nap körül, amely nem fényes.

Ez azt jelentette, hogy tíz esztendőt elpocsékoltak a haladás útján. Most tíz évvel előbbre tartanának, ha akkor az elején a kisbolygóövezetben horgonyoznak le. Pitt meg volt erről győződve.

Ez egymagában is elég ok volt arra, hogy megmérgezze Pittnek az Erythro iránti érzéseit, ám volt valami, ami még ennél is súlyosabban – sokkal súlyosabban esett a latba.

12 - A düh

20.

Úgy esett, hogy Crile Fisher, aki annak idején elsőként hívta föl a Föld figyelmét arra, hogy valami nincs rendjén a Rotor úticéljával, most másodszor is hasonló szolgálatot tett.

Már két esztendeje, hogy visszatért a Földre, és a Rotor egyre halványodott az emlékezetében. Eugenia Insigna még mindig fölkavarta a lelkét (mi is az, amit iránta érez?), Marlene emléke azonban csupa keserű harag. Rájött, hogy képtelen őt elkülöníteni Roseanne emlékétől. Egyesztendős kislánya és tizenhét éves kishúga egyetlen alakká olvadt össze benne.

Az élet nem volt rosszakaratú hozzá. Szép nyugdíjat élvezett. Még munkát is találtak számára, egy kényelmes adminisztratív állást, ahol csak hébe-hóba várták el tőle, hogy döntsön, akkor is csak olyan ügyekben, amelyeknek garantáltan nincs nagy horderejük. Gondolta, azért bocsátottak meg neki, legalábbis részben, mert eszébe jutott Eugeniának az a bizonyos elejtett megjegyzése: "Ha tudnád, hova tartunk..."

Ennek ellenére mégis az volt a gyanúja, hogy megfigyelés alatt tartják, s ezt egyre inkább zokon vette.

Időnként megjelent nála Garand Wyler, mindig barátságosan, mindig érdeklődőn, s így vagy úgy, de mindig a Rotornál kötött ki. Ami azt illeti, most is itt volt nála, és Fishernek nem kellett csalódnia, a Rotor ezúttal is terítékre került.

Fisher arca megrándult.

– Már csaknem két év telt el azóta. Mit akartok még mindig tőlem?

– Nem tudnám megmondani, Crile – rázta meg a fejét Wyler. – Semmi más nincs a kezünkben, csak a feleségednek az a megjegyzése. Úgy látszik, ez nem elég. Lehetetlen, hogy ezenkívül ne mondott volna valami mást is, hiszen nem egy évet töltöttetek együtt. Emlékezz csak vissza a beszélgetéseitekre, a kettőtök civódásaira. Semmit sem lehet kihámozni belőlük?

– Ez már az ötödik alkalom, Garand, hogy erről faggatsz. Engem már kivallattak. Hipnotizáltak. Elmepróbának vetettek alá. Szárazra facsartak, és már semmi sem maradt bennem. Elengedhetnétek már, hogy keressek magamnak valami mást. Vagy dobjatok be ismét a mélyvízbe. Ott van az a száz telep, megrakva barátokkal, akik beavatják egymást a bizalmukba, és egymás ellen kémkedő ellenségekkel. Ki tudja, ki tud közülük olyasmit, amiről talán maga sem sejti, hogy tudja.

– Az igazat megvallva, öreg barátom, mi is éppen ilyesmit fontolgatunk, azonkívül, hogy figyelmünket a Távpróbára összpontosítjuk. A józan ész azt diktálja, hogy a Rotor valami olyasmire bukkant, amiről mi, többiek semmit sem tudunk. Mi még egyszer sem küldtünk útjára Távpróbát. Mint ahogy egyetlen telep sem. Egyedül a Rotornak volt meg ehhez a tehetsége. Bármit talált is a Rotor, annak ott kell lennie a Távpróba adattárában.

– Helyes. Böngésszétek át ezeket az adatokat! Ez évekre szóló elfoglaltságot ad nektek. Engem pedig hagyjatok békén! Mindenki.

– A dolog úgy áll, hogy valóban több évre való munkával láttak el bennünket. A Rotor a Tudomány Nyitottságáról szóló Egyezménynek megfelelően jókora adathalmazt bocsátott rendelkezésünkre. Nevezetesen: a különböző hullámhosszú fényben készült csillagfényképeket. A Távpróba kamerái szinte az egész égboltot végigpásztázták, ám a legalaposabb tanulmányozásuk sem árult el semmi érdekeset.

– Semmit?

– Eddig semmit, de mint mondtad, még további évekig elbíbelődhetünk velük. Persze már eddig is rengeteg olyan adatot kaptunk, amelyeknek örülnek a csillagászok. Ezekkel ők boldogan elpepecselnek, csakhogy egyetlen árva utalás sincs közöttük, amely segíthetne eldönteni, hogy hova költöztek el. Eddig legalábbis nincs. Gyanítom például, hogy az égvilágon semmi olyasmi nincs közöttük, ami arra utalna, hogy az Alfa Centauri rendszer valamelyik nagy csillaga körül bolygók keringenének. De olyasmi sincs, hogy a szomszédságunkban esetleg létezne valamilyen számunkra ismeretlen napszerű csillag. Személyes véleményem egyébként, hogy ilyet hiába is keresnénk. Mi olyasmit láthatott a Távpróba, amit ne látnánk a Naprendszerből? Hiszen alig két fényévnyire távozott el tőlünk. Ez olyan, mintha el sem ment volna. Mégis többen úgy sejtjük, hogy a Rotornak valamit észre kellett vennie, méghozzá elég gyorsan. S ez megint csak visszahoz bennünket tehozzád.

– Miért énhozzám?

– Azért, mert a te volt feleséged irányította a Távpróbát.

– Nem egészen. Csak azután lett főcsillagász, hogy az adatokat már begyűjtötték. – Később ó lett a vezetője, de bizonyára már addig is fontos szerepet játszott. Beszélt neked arról, amit a Távpróba során fölfedeztek?

– Egyetlen szót sem. Várj csak, azt mondtad, hogy a Távpróba kamerái szinte az egész eget végigpásztázták?

– Azt.

– Mennyi az a "szinte az egész"?

– Nem vagyok elég bennfentes, hogy pontos adatokkal szolgálhassak. De szerintem legalább kilencven százalék.

– Vagy több?

– Lehet, hogy több.

– Szerintem...

– Mit akarsz mondani?

– A Rotoron egy Pitt nevezetű pasas tartotta kézben a dolgokat.

– Ezt tudjuk.

– De úgy hiszem, én jól ismerem a munkamódszerét. Ő kész ugyan teljesíteni a Tudomány Nyitottságáról szóló Egyezményt, de csak tessék-lássék. Így csak apránként adja ki a kezéből a Távpróba által nyert adatokat, ezért amikor a Rotor kereket old, az adatok bizonyos hányadát – mondjuk, tíz százalékát vagy ennél is kevesebbet – valahogy nem marad ideje közreadni. És éppen ez lesz az a fontos tíz százalék körüli anyag.

– Vagyis az, amely elárulja a Rotor úticélját?

– Meglehet.

– Csakhogy nekünk ez nincs a kezünkben.

– Dehogynincs!

– Honnan veszed ezt?

– Épp az imént morfondíroztál azon, hogy mi olyasmit láthatnánk a Távpróba felvételein, amit ne láthatnánk itt a Naprendszerben is. Így hát minek vesztegetni áz időt arra, amit ők átadtak? Térképezzétek föl az égnek azt a részét, amely az ő felvételeikről lemaradt, és vizsgáljátok meg a saját felvételeitek alapján. Nézzétek meg, hogy van-e valami eltérés az ó és a ti felvételeitek között, és ha igen, mi az. Én legalábbis ezt tenném. – Egyszerre fölemelte a hangját: – Menj, és mondd meg nekik, hogy vegyék szemügyre az ég hiányzó részét.

Wyler elgondolkodott.

– Ez nem egyenes út – mondta végre.

– Dehogynem. Nyílegyenes. Csak keress valakit a Hivatalban, aki nem csupán ülésre használja az agyvelejét, és akkor majd mentek valamire.

– Meglátjuk – nyújtotta a kezét Fishernek. Fisher grimaszt vágott, s a kezet nem fogadta el.

Hónapok teltek el, mire Wyler ismét jelentkezett, és Fisher nem üdvözölte őt kitörő örömmel. Aznap nem ment munkába, és kényelmesen elengedte magát egy könyv mellett.

Fisher nem tartozott azok közé, akik a könyvet afféle huszadik századi eltévelyedésnek tartották, és egyedül a vizuális műfajokat tekintették a civilizációhoz méltónak. Úgy vélte, hogy semmivel sem lehet pótolni azt az érzést, amikor a kezében tart az ember egy könyvet, lapozgat benne, elgondolkodik az olvasottakon, és akár nyugodtan elszenderülhet fölötte anélkül, hogy arra kellene ébrednie, hogy a történet közben már vagy száz oldallal előbbre futott, vagy már az utolsó filmkockák villognak. Fisher ahhoz a véleményhez tartotta magát, hogy a két médium közül éppenséggel a könyv a civilizáltabb.

Annál jobban bosszantotta hát, hogy kizökkentették kellemes elernyedéséből.

– Most meg mi van, Garand? – fogadta a látogatót elég modortalanul. Wyler arcáról nem olvadt le az udvarias mosoly.

– Megtaláltuk, pontosan úgy, ahogy mondtad – préselte ki a fogai között.

– Mit találtatok meg? – kérdezte Fisher értetlenül, aztán amikor eszébe jutott, hogy miről lehet szó, sietve hozzátette: – Ne mondj semmi olyasmit, amit nekem nem kell tudnom. Semmi közöm többé a Hivatalhoz.

– Már késő, Crile. Hívatnak. Maga Tanayama akar látni személyesen.

– Mikor?

– Amilyen gyorsan csak oda tudlak cipelni.

– Akkor előbb legalább avass be! Nem szeretnék fölvértezetlenül a szeme elé kerülni – Éppen ezt szándékozom tenni. Áttanulmányoztuk az égboltnak mindazokat a tájékait, amelyekről a Távpróba nem szolgáltatott anyagot. Úgy látszik, azok, akik ezt megcsinálták, föltették maguknak ugyanazt a kérdést, amit te is javasoltál, nevezetesen: mi olyasmit láthat meg a Távpróba kamerája, amit a Naprendszerben lévő távcsövek nem észlelhetnek? A kézenfekvő válasz az volt, hogy a közeli csillagok másutt látszanak, és amikor ezt tisztázták magukban a csillagászok, meglepő és nem várt felfedezésre jutottak.

– Éspedig?

– Találtak egy nagyon halvány csillagot, amelynek a tengelyeltolódása jóval meghaladja az egy ívmásodpercet.

– Én nem vagyok csillagász. Mi ebben a rendkívüli?

– Az, hogy ez a csillag feleannyi távolságra van tőlünk, mint az Alfa Centauri.

– Azt mondtad, nagyon halvány.

– Úgy mondják, egy kisebb porfelhő takarja el. Hallgass ide, ha te nem vagy is csillagász, a feleséged a Rotoron az volt. Lehet, hogy éppen ő fedezte föl. Tett neked valaha is említést erről?

Fisher a fejét ingatta.

– Egy szóval sem. Persze...

– Igen?

– Az utolsó néhány hónapban erőt vett rajta az izgatottság. Nem találta a helyét.

– Nem kérdezted meg az okát?

– Úgy gondoltam, hogy ez a Rotor küszöbönálló indulása miatt van. Egészen magánkívül volt az út miatt, s ez engem az őrületbe kergetett.

– A kislányod miatt?

Fisher bólintott.

– Az izgatottság oka lehetett az új csillag is. És ha a feleséged fedezte föl, akkor az ő csillagához mentek. Ez részben megmagyarázza azt is, hogy miért volt úgy oda az utazásért. Így minden klappol, nem?

– Meglehet. Ezt nem tagadhatom.

– Akkor jó. Tanayama erről akar értekezni veled. És dúl-fúl az öreg. Úgy látom, nem rád, de állatian dühös.

21.

Ezúttal nem kellett sokat várnia, mert Crile Fishert még aznap fogadták a Földi Vizsgálati Irodában, vagy ahogy a bennfentesek maguk között nevezték, a Hivatalban.

Kattimoro Tanayama, aki több mint harminc éve állt már a Hivatal élén, az utóbbi időben alaposan megöregedett. Az a kevés hologram, amely őt ábrázolta, évekkel korábban készült, amikor a haja még sima volt és fekete, a termete egyenes, az arca élénk.

Most azonban a haja már szürkébe fordult, alacsony termete kissé meggörnyedt, s egész lénye, törékenységet sugallt. Itt az ideje, vélte Fisher, hogy a visszavonulást fontolgassa, ha egyáltalán megfordulhat olyasmi a fejében, hogy nem az istrángban akar meghalni. Fishernek feltűnt, hogy keskeny szemhéjai alól még mindig a korábbi élénk kíváncsisággal süt elő a tekintete.

Fishernek némi nehézségbe került, hogy a szavait megértse. Az angol – ha ez egyáltalán elmondható egy nyelvről – a Föld egyetemes érintkezési nyelvévé vált, ám megvoltak a különféle nyelvjárásai, és Tanayama nem a Fisher számára megszokott észak-amerikai változatot beszélte.

– Nos, Fisher – fogadta Tanayama ridegen –, ön kudarcot vallott a Rotoron. Fisher nem látta értelmét, hogy vitatkozzon ezzel az állítással, egyáltalán, hogy vitába szálljon Tanayamával.

– Igenis, igazgató úr – ismerte el tompa hangon.

– De azért még tartogathat számunkra némi információt.

Fisher némán fölsóhajtott, aztán azt mondta: – Engem már többszörösen kivallattak.

– Ezt én is tudom, mert jelentették nekem. Csakhogy öntől még nem kérdeztek meg mindent, és nekem is volna egy kérdésem, amelyre én – én – szeretném hallani a válaszát.

– Parancsoljon, igazgató úr.

– Amíg a Rotoron élt, tapasztalt-e olyasmit, amiből azt a következtetést vonhatta volna le, hogy a rotori vezetők gyűlölik a Földet?

Fisher szemöldöke a magasba szökkent.

– Gyűlölni? Számomra nyilvánvaló volt, hogy a rotoriak, mint szerintem a többi telep lakói is, lenézik a Földet, megvetik, mint egy dekadens, brutális, erőszakos világot. De gyűlölni? Az igazat megvallva nem hiszem, hogy eleget gondolnának ránk ahhoz, hogy gyűlöletet érezzenek irántunk.

– Én a vezetőkről beszélek, nem a sokaságról.

– Én is, igazgató úr. Semmi gyűlölet.

– Akkor mi mással lehetne magyarázni?

– Szabad megkérdeznem, hogy mit, igazgató úr?

Tanayama rávetette pengeéles pillantását. (Az egyéniségéből sugárzó erő sokszor elfeledtette másokkal, hogy milyen alacsony is valójában.) – Tudja ön, hogy ez az új csillag a mi irányunkban mozog? Hogy egyenesen mifelénk tart?

A meglepett Fisher gyors pillantást vetett Wylerre, ez azonban az ablakon besütő napfénytől távol, viszonylagos árnyékban ült, és látszólag nem nézett semmire. Tanayama, aki állt, rászólt Fisherre: – Üljön csak le, Fisher, ha úgy jobban megy a gondolkodás. Én is leülök. – Ezzel letelepedett az íróasztala szélére, és onnan lóbálta kurta lábait. – Tudott ön a csillag mozgásáról?

– Nem, igazgató úr. Sőt maga a csillag létezése is titok volt számomra, amíg Wyler ügynök meg nem említette.

– Hogy lehet az? Hiszen a Rotoron biztosan tudtak róla.

– Ha ez igaz, nekem akkor sem szólt róla senki.

– A felesége izgatott volt és jókedvű, amikor úgy volt, hogy a Rotor fölkerekedik. Legalábbis erről tájékoztatta a munkatársát, Wylert. Mi volt ennek az oka? – Wyler szerint az, hogy fölfedezte a csillagot.

– Meg hogy talán ismerte a csillag mozgását, és örömmel töltötte el az, ami ránk vár.

– Nem látom be, igazgató úr, miért örült volna ennek a kilátásnak. Meg kell mondanom, hogy én tulajdonképpen nem tudtam arról, hogy ő ismerné a csillag mozgását vagy egyáltalán a létezését. De azt sem tudnám megmondani, hogy a Rotoron bárki is tudott-e a csillagról.

Tanayama elgondolkodva nézett rá, és szórakozottan vakargatta az állát.

– A Rotor minden lakója euró volt, nem igaz? – kérdezte váratlanul.

Fisher tágra meresztette a szemét. Régen hallotta ezt a vulgarizmust – állami tisztviselőtől pedig még sohasem. Eszébe jutott Wyler megjegyzése a Rotorról, amit röviddel a visszatérése után hallott tőle, hogy az egy "hófehérke". Akkor tréfának vette a dolgot, és gyorsan napirendre tért fölötte.

– Fogalmam sincs, igazgató úr – tiltakozott sértődötten. –Én nem kutattam utánuk. Honnan tudhatnám, hogy kinek mik a felmenői?

– Ugyan, Fisher. Szükségtelen kutatni utánuk. Elég csak rájuk nézni. Rotori élete során látott-e akár egyetlen afró, mongó vagy hindó arcot is? Találkozott-e sötét bőrrel? Vagy mongolredővel?

Fisher képtelen volt türtőztetni magát: – Igazgató úr, ön úgy beszél, mintha a huszadik századból szalajtották volna ide. (Ennél erősebb kifejezés nem jutott az eszébe.) Nekem ilyesmi meg sem fordul a fejemben, és nem volna szabad, hogy a Földön bárki is ilyesmire gondoljon. Meglep, hogy ön ezt teszi, és nem hinném, hogy hasznára válna a pozíciójában, ha ez kitudódna.

–Hagyja a meséket, Fisher ügynök – hordta le az igazgató, jobbra-balra ingatva az orra előtt bütykös ujját. – Én csak a tényeket említem. Azt én is tudom, hogy itt a Földön, legalábbis színleg, nem veszünk tudomást arról, ki milyen fajtához tartozik.

– Csak színleg? – méltatlankodott Fisher.

– Csak színleg – erősítette meg Tanayama hidegen. – Amikor a Földlakók kirajzanak a telepekre, akkor ki-ki a fajtája szerint osztályozza magát. Miért tennék ezt, ha közömbös volna számukra az emberek hovatartozása? Vegye bármelyik telepet, csupa hasonszőrű embert talál, és ha netán akadna is egy-két kirívó egyed, ezek kényelmetlenül érzik magukat a nagy többség közepette, vagy ez a többség kinézi őket maga közül, és olyan telepet keresnek, ahol ők vannak többségben. Vagy nem így van?

Fisher rájött, hogy hiába is tagadná. Így van, és ő ezt valahogy a dolgok rendjeként elfogadta.

– Az emberi természet – mondta. – A hasonló a hasonlóhoz. Így alakulnak ki az egynemű negyedek.

– Hát persze, az emberi természet. A hasonló a hasonlóhoz ragaszkodik, mivel a hasonló gyűlöli és megveti azt, aki különbözik.

– De vannak m... mongó telepek is. – Fisher nyelve megbotlott a szón, mert megérezte, hogy veszedelmes ösvényre tévedt, amelyen könnyen vérig sértheti az igazgatót, s ehhez nem is kell nagy erőfeszítés.

De Tanayamának a szeme se rebbent.

– Ezzel én is tisztában vagyok, csakhogy egészen mostanáig az eurók voltak azok, akik uralkodtak a bolygó fölött, és ezt, ugye, nehezen tudják elfelejteni. – A többiek sem felejtik el könnyen, és nekik talán több okuk is van a gyűlöletre.

– Viszont éppen a Rotor volt az, amely fölszedte a horgonyt és elvitorlázott a Naprendszerből.

– Úgy esett, hogy ők fedezték föl a hiperrásegítést.

– És megcéloztak egy közeli csillagot, amelyről csakis ők tudtak, és amely a mi Naprendszerünk felé tart, és elég közel kerülhet hozzá, hogy szétcincálja.

– Nem tudhatjuk, hogy tudnak-e erről, vagy egyáltalán ismerik-e azt a csillagot.

– Persze hogy ismerik – szögezte le Tanayama a vicsorításhoz közel álló grimasszal. – És úgy léptek le, hogy eszükbe sem jutott figyelmeztetni bennünket.

– Igazgató úr, tisztelettel, ez nem logikus. Ha ők letelepednének egy olyan csillag mellett, amely felénk tartva szétrombolja a mi Naprendszerünket, akkor annak a csillagnak a saját rendszere is elpusztul.

– Ők könnyedén eliszkolhatnak, még ha több telepet építenek is. Nekünk egy nyolcmilliárdos világot kell kiürítenünk – s ez jóval keményebb dió.

– Mennyi időnk van addig?

Tanayama megvonta a vállát.

– Azt mondják, hogy néhány ezer esztendő.

– Ez jókora idő. Elképzelhető, hogy fölöslegesnek tartották, hogy figyelmeztessenek bennünket. Ha közelebb ér a csillag, anélkül is föl fogjuk fedezni.

– Akkorra azonban kevesebb időnk marad a kiürítésre. Ők véletlenül bukkantak rá a csillagra. A mi figyelmünket még sokáig elkerülte volna, ha nincs a feleségének az a véletlen elszólása, és ha ön – helyesen – nem javasolja nekünk, hogy alaposan rostáljuk át az égnek azt a hiányzó részét. A Rotor arra számított, hogy mi a lehető legkésőbb fedezzük fel a csillagot.

– De igazgató úr, miért akarhatnának ilyesmit? Csak mert minden indok nélkül gyűlölnek bennünket?

– Nem indok nélkül. Azt akarják, hogy a Naprendszer, a nem euró népesség túlsúlyával, elpusztuljon. Hogy az emberiség tiszta euró alapon újra kezdjen mindent. He? Mi erről a véleménye?

Fisher tehetetlenül ingatta a fejét.

– Lehetetlen. Elképzelhetetlen.

– Másként miért nem figyelmeztettek bennünket?

– Az nem lehet, hogy ők maguk sem ismerték a csillag mozgását?

– Lehetetlen – ismételte meg Tanayama gúnyosan Fisher szavait. – Elképzelhetetlen. Más magyarázat nem lehet arra, amit tettek, mint hogy a pusztulásunkat akarják. Csakhogy mi magunk is ki fogjuk dolgozni a hipertéri repülést, és meg fogjuk keresni ezt az új csillagot. És akkor kiegyenlítjük a számlát.

13 - A Kupola

22.

Eugenia Insigna hitetlenkedő nevetéssel fogadta a lánya bejelentését. Választhat: vagy a lánya épelméjűségében kételkedik, vagy a saját hallóképességében.

– Mit mondtál, Marlene? Hogy érted azt, hogy én az Erythróra megyek?

– Megkértem Pitt főbiztost, és ő megígérte, hogy elintézi.

Insigna értetlen képet vágott.

– De hát miért?

Marlene hangja némi bosszúságról árulkodott.

– Hát nem te mondtad, hogy finom csillagászati méréseket akarsz végezni, és ehhez a Rotor nem a legalkalmasabb? Az Erythro viszont annál inkább. De látom, hogy nem az igazi kérdésedre válaszolok.

– Eltaláltad. Én arra vagyok kíváncsi: miért ígérte meg Pitt főbiztos, hogy majd ő elintézi? Én már többször is kértem erre, de ő mindig elutasított. Nem szívesen enged senkit sem az Erythróra, kivéve néhány szakembert.

– Én, anyu, másként adtam föl neki a leckét. – Majd némi tétovázás után bevallotta: – Megmondtam neki: tisztában vagyok vele, hogy szeretne megszabadulni tőled, és most itt van rá az alkalom.

Insigna hirtelen nagyot nyelt, hogy a nyál megakadt a torkán, és köhinteni kényszerült.

– Hogy mondhattál ilyet? – fakadt ki aztán könnyező szemmel.

– Mert ez az igazság, anyám. Nem mondtam volna, ha nem így volna. Én hallottam őt veled beszélni, meg téged is, amikor róla beszéltél, és tudom, hogy te is úgy látod. Bosszantod őt, és ő azt szeretné, ha többet nem zaklatnád olyasmivel, amivel a terhére vagy. Ezt te is tudod.

Insigna összeszorította a száját és kitálalt: – Vedd tudomásul, kedvesem, hogy mostantól kezdve be foglak avatni a titkaimba. Mégiscsak kínos, hogy neked kell kikotlanod ezeket a dolgokat.

– Tudom, anya – sütötte le a szemét Marlene. – Bocsáss meg!

– De én még mindig nem értem. Nem kellett, hogy te magyarázd meg neki, hogy a terhére vagyok. Ezt ő is tudta. Miért nem engedett hát el az Erythróra, amikor én kértem tőle?

– Azért, mert utál mindent, ami az Erythróval kapcsolatos, és a bolygó iránti gyűlöletét az sem tudta ellensúlyozni, hogy tőled megszabadulhatna. Ám ezúttal nemcsak te mégy oda. Hanem én is. Így két legyet üt egy csapásra.

Insigna előrehajolt, és mindkét kezével rátenyerelt az asztalra.

– Szó sem lehet róla, Molly – Marlene. Az Erythro nem neked való világ. És én nem örökre megyek. Elvégzem a méréseimet, és visszajövök, te pedig itt megvársz engem.

– Sajnálom, anyu. A napnál világosabb, hogy Pitt csakis azért hajlandó elengedni téged, mert ez az egyedüli módja annak, hogy tőlem megszabaduljon. Ezért amikor azt kértem, hogy mindkettőnket engedjen el, egyből a beleegyezését adta, holott tőled mindig megtagadta, amikor csak magadat kérted. Belátod már?

Insigna a homlokát ráncolta.

– Nem én. Valóban nem. Mi közöd neked ehhez az egészhez?

– Amikor beszélgetés közben elmondtam neki: tisztában vagyok azzal, hogy szeretne mindkettőnktől megszabadulni, akkor az arca megmerevedett, kifejezéstelenné fagyott. Tudta, hogy képes vagyok olvasni az arckifejezésekből és az apró rezdülésekből, és gondolom, nem akarta, hogy elárulja nekem az érzéseit. Csakhogy ez maga is sokatmondó, és nekem sok mindent elárul. Azonkívül az ember nem képes mindent magába fojtani. Maga sem veszi észre például a szeme rebbenését.

– Így hát rájöttél, hogy te is a terhére vagy.

– Még ennél is rosszabb. Retteg tőlem.

– Miért kellene rettegnie tőled?

– Gondolom, azért, mert nincs ínyére, hogy én tudomást szerzek olyasmiről, amit ő szeretne titokban tartani. – Majd keserű sóhajjal hozzátette: – Elég sokan neheztelnek rám emiatt.

– Meg tudom érteni – bólintott Insigna. – Előtted úgy érzik magukat az emberek, hogy meztelenek – mármint lelkileg –, s mintha fagyos szél söpörne végig az elméjükön.

Tekintetét a lányára függesztette.

– Néha nekem is ilyen érzésem támad. Így visszagondolva rá, már kicsi korodban is felzaklattál. Gyakorta mondtam magamnak, milyen szokatlanul intelli...

– Szerintem is az vagyok – vágott közbe gyorsan Marlene.

– Igen, de ennél többről is szó volt, csak nem tudtam pontosan megfogalmazni. Mondd, nem veszed zokon, hogy ezt szóba hozom?

– Neked nem, anyu – felelte Marlene, a hangjában azonban érezhető volt egy csipetnyi gyanakvás.

– Akkor áruld el nekem: amikor kiskorodban rájöttél, hogy olyasmire vagy képes, amire a többi gyerek, sőt még a felnőttek sem képesek, akkor miért nem jöttél oda hozzám, és miért nem mondtad meg nekem?

– Egyszer megpróbáltam, de te leráztál magadról. Nem mondtál semmit, de én megéreztem, hogy el vagy foglalva, és nem szívesen veszed, ha mindenféle gyerekes ostobasággal zaklatnak.

Insigna tágra meresztette a szemét.

– Azt mondtam volna, hogy gyerekes ostobaság?

– Szavakkal nem, de ezt olvastam ki a tekintetedből, a kézmozdulatodból.

– Nem kellett volna hagynod magad.

– Én csak egy kis kölyök voltam akkor. Téged pedig szinte állandóan rágott valamilyen gond – a főbiztos, az apám...

– Ezt felejtsük el. Van még valami, amit most tudatni akarsz velem?

– Csak egy dolog. Amikor Pitt főbiztos beleegyezett a távozásunkba, volt valami a hangjában, ami arról árulkodott, hogy valamiről nem szívesen beszél, hogy valamit elhallgatott előttem.

– No és mi volt az, Marlene?

– Hát ez az, anyu. A gondolatokban nem tudok olvasni, ezért nem tudnám megmondani. Én csak a külsőségekre vagyok kénytelen hagyatkozni, ezért néha ködösek a dolgok. Mégis...

– Mégis?

– Az az érzésem, hogy bármit rejteget is, az valami kellemetlen – sőt mi több: gonosz dolog lehet.

23.

Természetesen jókora időbe telt, mire Insigna fölkészült az erythrói útra. Bizonyos rotori ügyeket nem lehetett csak úgy félbehagyni. Számos elintéznivaló akadt a csillagászati osztályon is – utasításokkal kellett ellátni a többieket, a helyettesét föl kellett készítenie a megbízott vezetői posztra, no és hátravoltak még az utolsó megbeszélések Pitt-tel, aki az egész ügyben furcsa hallgatásba burkolózott.

Insigna csak az elutazás előtti utolsó beszámolója végén rukkolt ki: – Tudod, hogy holnap elmegyek az Erythróra?

– Tessék? – Pitt fölpillantott a zárójelentésből, amelyet az imént adott át neki, s amelyet látszólag elmélyülten tanulmányozott, bár Insigna meg volt győződve róla, hogy nem látja a betűket. (Csak nem vette át ő is a lánya trükkjeit, anélkül hogy élni tudna velük? Jó lesz, ha nem ringatja magát abba a hiú ábrándba, hogy ő is képes a felszín mögé látni.) Türelmesen megismételte.

– Tudod, hogy holnap elmegyek az Erythróra?

– Már holnap? De hát nem örökre távozol, így tehát nem búcsúzom végleg. Vigyázz magadra. Vedd úgy, hogy szabadságra mégy.

– Azt tervezem, hogy a Nemezis mozgását fogom vizsgálni.

– Mi? Ja igen... – Mindkét kezével olyan mozdulatot tett, mint aki valamilyen fölösleges kacatot lök el magától. – Ahogy gondolod. A környezetváltozás még akkor is pihenés, ha közben tovább dolgozol.

– Szeretném megköszönni, Janus, hogy hozzájárultál.

– A lányod kért meg rá. Tudsz róla, hogy ő kért meg rá?

– Tudok. Még aznap elmondta nekem. Letoltam, hogy milyen jogon háborgat téged. Te nagyon türelmes voltál hozzá.

– Ugyan – hárította el Pitt. – Rendkívüli kislány. Szívesen a kedvében jártam. Csak rövid időről van szó. Fejezd be a számításaidat, és gyere vissza.

Már másodszor beszél a visszatérésemről – gondolta az asszony. – Mire következtetne ebből Marlene, ha itt volna? Valami gonoszra. De mire?

– Vissza fogunk térni – jelentette ki indulat nélkül.

– És remélem, azzal a hírrel, hogy ötezer év múlva sem kell tartani a Nemezistől.

– Ezt majd eldöntik a tények – mondta az asszony komoran, s ezzel eltávozott.

24.

Hát nem különös? – gondolta Eugenia Insigna. Több mint két fényévnyi távolságra van attól a helytől, ahol meglátta a napvilágot, és mindössze kétszer szállt életében űrhajóra, akkor is a lehető legrövidebb útra: a Rotorról a Földre és onnan vissza a Rotorra.

Nem mintha most nagy vágyat érezne az űrutazás iránt. Marlene ügyeskedte ki ezt az egész utat. Ő volt az, aki saját elhatározásából fölkereste Pittet és rávette, hogy engedjen az ő sajátos zsarolásának. És ő az, aki az Erythro iránti fura vonzódásában igazán izgalommal várja az utat. Insigna képtelen volt megérteni ezt a vonzódást, és úgy fogta föl, hogy ez is részét képezi a lánya egyedülállóan bonyolult szellemi és érzelmi világának. És mégis, valahányszor Insignát elfogta a csüggedés, hogy föl kell cserélnie ezt a kicsiny, kényelmes Rotort azzal a hatalmas és üres Erythróval, amely olyan furcsán és fenyegetőn dereng ott az égen hatszázötvenezer kilométerre innen (ez csaknem duplája a Rotor és a Föld között volt távolságnak), Marlene lelkesedése ismét erőt öntött belé.

A hajó, amely az Erythróra vitte őket, sem kecses nem volt, sem szép. De a céljának megfelelt. Egyik tagja volt annak a kisebb rakétaflottának, amely kompszolgálatot látott el az Erythrón, és akár a bolygó vasmarkából kilőve magát, akár nagy óvatosan leereszkedve rá, nehogy az magába szippantsa, egyaránt át kellett küzdenie magát a rugalmas, szeles, kiismerhetetlen, mert még megszelídítetlen atmoszférán.

Insigna nem számított rá, hogy az út kellemes lesz. Csaknem végig súlytalanok lesznek, és két hosszú nap súlytalanság eléggé idegölőnek ígérkezik.

Marlene hangja zökkentette ki mélázásából.

– Gyere, anyu, már csak ránk várnak. A poggyász meg minden el van már intézve. Insigna megindult a kijárat felé. A légzsilipben még utoljára ott motoszkált a fejében a nyugtalanító kérdés, hogy vajon miért engedte el őket Janus Pitt olyan készségesen.

25.

Siever Genarrnak egy akkora világ volt a keze alatt, mint a Föld. Vagyis pontosabban: közvetlenül egy csaknem három négyzetkilométer területű, ám folyamatosan terjeszkedő, kupolával borított térség fölött uralkodott. E világ többi részén, a kis híján ötszázmillió négyzetkilométert kitevő szárazföldön és tengeren nem éltek emberek. De egyéb, mikroszkopikus nagyságot meghaladó élőlények sem. Így ha azt tekintjük világnak, amelyen az ott élő soksejtű életformák uralkodnak, akkora Kupola alatt élő és dolgozó százak voltak az uralkodók, és őket irányította Siever Genarr.

Genarr termetre nem volt magas, markáns vonásai azonban tekintélyes külsőt kölcsönöztek neki. Fiatal korában ezért az évei számánál idősebbnek látszott – most azonban, az ötvenhez közel már kiegyenlítődött ez a különbség. Az orra hosszú, a szeme kissé táskás. A haját éppen csak megütötte az első dér. Egyedül a hangja, ez a muzikális, öblös bariton kölcsönzött neki némi rendkívüliséget. (Egy időben komolyan fontolgatta a színpadi pályát, ám a külseje esetenként egy-egy jellemszerepre kárhoztatta volna csupán, ezért inkább irányító tehetségét kamatoztatta.) Jórészt ez a tehetsége tartotta itt már tíz esztendeje az Erythro Kupola élén, amely a szeme előtt terebélyesedett ki egy ingatag háromszobás építményből a mostani terjeszkedő bányászati és kutatási állomássá.

A Kupolának megvoltak a maga hátrányai. Kevesen bírták ki benne sokáig. Az emberek gyorsan váltották egymást, ugyanis azok, akik idejöttek, a legtöbben száműzetésnek tekintették a kiküldetésüket, és szerettek volna minél előbb visszatérni a Rotorra. És a legtöbbjük fenyegetőnek vagy sivárnak érezte a Nemezis rózsaszínes fényét, hiába volt a Kupolán belül legalább olyan otthonias és derűs a világítás, mint a Rotoron.

Ám voltak azért előnyei is. Genarr távol tudta magát a rotori politika lármás kavargásától, amely évről évre egyre belterjesebbé és kicsinyesebbé fajult, s ami még ennél is fontosabb: távol tudta magát Janus Pitt-től, akinek hasztalanul próbált szinte mindenben ellentmondani.

Pitt kezdettől fogva makacsul ellenzett mindenféle telepet az Erythrón – sőt még azt is, hogy a Rotort az Erythro körül állítsák pályára. Ebben az egyben azonban Pittnek meg kellett hátrálnia a közvélemény túlnyomó többsége előtt, arról azonban gondoskodott, hogy a Kupola ne kapjon elegendő pénzügyi támogatást, és ezzel lelassította a növekedését. Meglehet, Pitt végleg leszámolt volna a Kupolával, ha Genarrnak nem sikerül azt a Rotor vízellátási forrásává fejlesztenie, ahonnan jóval olcsóbban szerezhetik be a vizet, mint a kisbolygókról.

Az, hogy Pitt igyekezett a lehető legkevésbé tudomást venni a Kupoláról, végső soron azt eredményezte, hogy alig avatkozott bele Genarr irányító munkájába – s nem mondhatni, hogy Genarr ezt olyan nagyon bánta volna.

Ezért okozott meglepetést neki, amikor Pitt vette a fáradságot és személyesen közölte vele a két új vendég érkezését, ahelyett hogy rábízta volna az értesítést a szokásos papírforgalomra.

Sőt mi több, Pitt a maga megszokott, katonásan parancsoló modorában, amely nem tűr meg ellenkezést, de még véleménynyilvánítást sem, részletesen megbeszélte vele a dolgot. Ráadásul a beszélgetést még le is árnyékolta.

Még ennél is nagyobb meglepetésként érte, hogy a jövevények egyike nem más, mint Eugenia Insigna.

Valaha, még évekkel az Eltávozás előtt, jó barátság szövődött közöttük, ám azok a boldog egyetemi idők (amelyekre Genarr még mindig szomorkás vágyódással gondolt vissza) egyszerre véget értek, amikor Eugenia a diploma utáni továbbképzésre a Földre távozott, ahonnan egy földi férjjel tért vissza. Azóta, hogy Crile Fisherhez feleségül ment, Genarr alig látta az asszonyt, legfeljebb egyszer vagy kétszer, akkor is csak távolról. És amikor Fisherrel szakított, közvetlenül az Eltávozás előtt, akkorra már neki is meg az asszonynak is megvolt a maga munkája, és egyiküknek sem jutott eszébe, hogy fölmelegítsék a régi kapcsolatot.

Ha Genarrnak talán megfordult is néha-néha ilyesmi a fejében, visszatartotta az a mély fájdalom, amely láthatóan emésztette Eugeniát, akinek ráadásul egy csecsemő gondja is a nyakába szakadt. Aztán az Erythróra küldték, így az újrakezdésnek a lehetősége is megszűnt. Igaz, szabadságra mindig visszatért a Rotorra, ám többé nem érezte otthon magát a telepen. A néhány megmaradt rotori barátság is ellangyosodott.

És most Eugenia idejön a lányával együtt. Genarrnak nem sikerült felidéznie a kislány nevét – ha tudta egyáltalán valaha is. Annyi bizonyos, hogy még egyszer sem látta. Most már tizenöt éves lehet, és furcsa kis belső remegéssel gondolt arra, vajon ő is olyan szép-e, mint a fiatal Eugenia volt.

Genarr homályos, megfoghatatlan ábrándokba merülve nézett kifelé az irodája ablakán. Olyannyira egybeforrt az Erythro Kupolával, hogy képtelen volt többé a kritikai távolságtartásra vele szemben. Mindkét nembeli dolgozó emberek laknak itt – gyermek nincs egy sem. Munkások, akik néhány hétre vagy hónapra vállalnak itt munkát, s nagy néha akad olyan, aki másodszor is visszatér. Rajta meg négy másik emberen kívül, akik ilyen-olyan okból ragaszkodnak a Kupolához, nincsenek itt állandó lakók.

Senki sem büszkélkedett a Kupolával, egyszerűen a szállásuknak tekintették. A szükség megkövetelte, hogy tisztán és rendben tartsák, az egészben azonban volt valami mesterséges. Csupa vonal és ív, négyszög és kör. Hiányzik azonban belőle a szabálytalanság, az állandó ottlakás zűrzavara, amikor a szoba vagy akár egy asztal idomul annak az egyetlen személynek a görbületeihez és szeszélyeihez.

Vegyük például őt magát. Az asztala és a szobája fölvette az ő lapos, szögletes egyéniségét. Talán ez a másik oka annak, hogy otthon érzi magát az Erythro Kupolában. Az ő benső szellemisége pontosan illik annak szikár mértaniasságához.

De hogy fog vélekedni róla Eugenia Insigna? (Jó érzéssel töltötte el, hogy az asszony ismét a lánykori nevét használja.) Ha még mindig olyan, amilyennek az emlékezetében él, akkor csillagász létére imádja a szabálytalanságot, a legváratlanabb helyeken elhelyezett mütyüröket.

De hátha megváltozott azóta? Megváltoznak-e egyáltalán lényük legmélyén az emberek? Hátha Crile Fisher dezertálása megkeserítette, eltorzította a lelkét...

Genarr megvakargatta a haját a halántékán, ahol az már egészen őszbe fordult, és arra gondolt, hogy semmi értelme az időt vesztegetni az ilyen spekulációkkal. Hiszen hamarosan úgyis meg fogja látni Eugeniát, meghagyta ugyanis, hogy megérkezése után azonnal kísérjék hozzá. Vagy nem kellett volna inkább személyesen kimennie eléje?

Már vagy fél tucatszor elvitatkozott ezen önmagával. Nem volna jó, ha túlzott igyekezetet mutatna, meg kell őriznie pozíciója méltóságát.

De aztán Genarr beismerte, hogy korántsem ez az indoka. Inkább az, hogy nem szerette volna zavarba hozni az asszonyt; nem szerette volna, ha az még mindig azt a félszeg és ügyetlen csodálót látja benne, aki úgy meghunyászkodott és meghátrált a jóképű és szálas Földlakó előtt. Eugenia pedig rá sem hederített többet, azután, hogy meglátta Crile-t – egyetlen érdeklődő pillantást sem vetett rá attól fogva.

Genarr szeme végigfutott a Janus Pitt-től kapott üzeneten, amelynek a szokásos száraz, szűkszavú tónusából most is kisütött az a megfoghatatlan tekintély, amely nemcsak hogy nem tűr el, de egyszerűen elképzelhetetlennek tart minden ellentmondást.

És csak most tűnt föl neki, hogy Pitt nagyobb hangsúllyal beszél a fiatal lányról, mint az anyjáról. Külön fölhívta rá a figyelmét, hogy a kislány élénk érdeklődést tanúsít az Erythro iránt, és ha kirándulni akar a felszínére, akkor nem kell akadályt gördíteni eléje.

És íme, itt is van. Tizennégy évvel öregebben, mint az Eltávozás idején. Húsz évvel öregebben, mint amikor még nem ismerte Crile-t, amikor a C Mezőgazdasági Zónában fölmásztak az alacsony gravitációjú szintre, és ő bohón lassú cigánykereket vetett, de az ugrás túl meredekre sikeredett, s a hasán kötött ki, és a lány harsány kacajra fakadt. (Bár alaposan meg is üthette volna magát, mivel hiába érezte könnyebbnek magát, a tömeg és a tehetetlenség nem lett kevesebb. Szerencsére ezt a megaláztatást nem kellett elszenvednie.) Eugenián meglátszott a kora, bár nem hízott el nagyon, és a haja – amelyet rövidebbre és simábbra vágott, és valahogy prózaibban rendezett el – még mindig megőrizte élénk sötétbarna színét.

És amikor az asszony mosolyogva megindult feléje, a férfi szíve álnok módon kissé sebesebben kezdett dobogni. Az asszony mindkét kezét kinyújtotta feléje, és ő megragadta őket.

– Siever – mondta az asszony köszönés helyett. – Én úgy szégyellem, hogy elárultalak téged.

– Még hogy elárultál? Miről beszélsz, Eugenia? – Tényleg, miről is beszél? Semmiképpen sem arról, hogy Crile-hoz ment feleségül.

– Naponta gondolnom kellett volna rád. Írnom kellett volna, tájékoztatni mindenről, meglátogatni téged.

– Ezzel szemben egyszer sem jutottam az eszedbe!

– Ó, annyira azért nem vagyok gonosz. Néha gondoltam rád. Igazából sohasem felejtettelek el. Eszedbe se jusson ilyesmi. Csupán arról van szó, hogy megtorpantam a cselekvés előtt.

Genarr bólintott. Mit is mondhatna?

– Tudom, hogy sok dolgod volt. Én meg itt voltam, a távolság a feledés falát emelte közénk.

– Szó sincs feledésről. Te alig változtál valamit, Siever.

– Ez az előnye annak, ha az ember húszévesen öregnek és elnyűttnek néz ki. Utána már nincs mit változni, Eugenia. Csak annyi a különbség, hogy az idő múlásával kissé még öregebbnek és kissé még elnyűttebbnek látszik. De olyan mindegy.

– Ugyan már, te mindig is szeretted ócsárolni magad, hogy aztán a vajszívű lányok a védelmedre siessenek. Ebben semmit sem változtál.

– Hol van a kislányod, Eugenia? Azt mondták, hogy ő is veled jön.

– Jött is. Vissza sem tudnád tartani. Számára az Erythro maga a paradicsom, csak tudnám, miért. Előrement a szállásunkra, hogy rendbe tegye és kicsomagolja a holminkat. Ez igazán rá vall. Komoly fiatal hölgy. Felelősségteljes. Gyakorlatias. Benne megvan minden, amit valaki egyszer úgy jellemzett, hogy a szeretetre nem méltó erények.

Genarr elnevette magát.

– Mintha énrólam volna szó. Ha tudnád, mit meg nem próbáltam az én időmben, hogy legalább egyetlen szeretetre méltó hibára szert tegyek. De sohasem sikerült.

– Gyanítom, hogy minél vénebb lesz valaki, annál több szeretetre nem méltó erényre és annál kevesebb szeretetre méltó hibára van szüksége. De miért száműzted magad örökre az Erythróra, Siever? Megértem, hogy valakinek irányítania kell az Erythro Kupolát, de nem hinném, hogy te vagy erre az egyetlen alkalmas ember.

– Ami azt illeti – dicsekedett Genarr –, én szívesen ringatom magam abban a hitben, hogy én vagyok az. Egyébként nekem tetszik itt, és alkalmanként azért a Rotorra is eljutok egy-egy rövid szabadságra.

– És engem egyszer sem kerestél föl?

– Ha én szabadságon vagyok, még nem biztos, hogy te is szabad vagy. Az a gyanúm, hogy te sokkal elfoglaltabb vagy, mint én, különösen amióta fölfedezted a Nemezist. De most becsapva érzem magam. Szerettem volna találkozni a lányoddal.

– Majd fogsz. A neve Marlene. Az én szívemben igazából Molly, ő azonban nem szereti ezt a nevet. Tizenöt éves korára nagyon önérzetes lett, és megköveteli, hogy Marlenének hívják. De ne aggódj, látni fogod őt. Ami azt illeti, én nem akartam, hogy mindjárt a találkozásunkkor itt legyen. Hogyan is idézhetnénk föl a régi szép időket az ő társaságában?

– Föl akarod idézni őket, Eugenia?

– Egyet-mást igen.

– Kár, hogy Crile nem vállalta az Eltávozást – jegyezte meg Genarr némi habozás után.

Insignának az arcára fagyott a mosoly.

– Én nem erre gondoltam, Siever – fordított hátat az asszony, és az ablakhoz lépett. – Egyébként jól kiépült itt nálatok minden. Az a kevés, amit eddig láttam belőle, igazán lenyűgöző. Ragyogó fények. Igazi utcák. Jókora épületek. Ennek ellenére odaát a Rotoron alig veszünk tudomást a Kupoláról. Hány ember is él és dolgozik itt?

– Változó. Vannak lanyha és lázas időszakaink. Volt úgy, hogy kis híján kilencszáz ember lakott itt. A jelenlegi létszám ötszáztizenhat. Személyesen ismerünk minden arcot. Pedig nem is olyan könnyű. Mindennap érkezik vagy távozik valaki.

– Kivéve téged.

– Meg még néhány embert.

– De mire a Kupola, Siever? Hiszen az Erythro légköre belégzésre alkalmas. Genarr az ajkába harapott, és a szeme most először elkerülte az asszonyét.

– Alkalmas, de nem igazán kellemes. A fényviszonyok kedvezőtlenek. A Kupolán kívül minden rózsaszínes fényben fürdik, amely narancsszínbe hajlik, amikor a Nemezis magasan van az égen. Fényesnek elég fényes. Olvasni lehet mellette. Csakhogy valahogy nem természetes. De maga a Nemezis sem látszik természetesnek. Túl nagy, és a legtöbb ember fenyegetőnek látja, és a rőtes fénye miatt haragosnak, és emiatt nyomasztóan hat rájuk. A Nemezis tényleg veszélyes, legalábbis egy vonatkozásban. Mivel a fénye nem vakítóan erős, az emberek hajlamosak napfoltok után kutatva belébámulni. Az infravörös sugarak aztán könnyen károsíthatják a recehártyát. Ezért azok, akiknek a szabad ég alatt van dolguk, speciális sisakot viselnek – többek között.

– Ezek szerint a Kupola inkább azt a célt szolgálja, hogy benntartsa a normális fényt, mintsem hogy bármit is kirekesszen.

– Mi még a levegőt sem rekesztjük ki. A Kupola alatt keringő levegőt és vizet az Erythro készleteiből merítjük. Persze azért arra is vigyázunk, hogy valamit távol tartsunk – tette hozzá Genarr. – Gondosan kiszűrjük a prokariótákat. Tudod, azokat a parányi, sejtmag nélküli kékeszöld véglényeket.

Insigna elgondolkodva bólintott. Ez hát a magyarázat az oxigén jelenlétére a légkörben. Mégis van élet az Erythrón, méghozzá mindenütt jelenlévő élet, csakhogy mikroszkopikus nagyságrendű, amely megfelel a Naprendszerben előforduló legegyszerűbb sejtes alakoknak.

– Valóban prokariótákról van szó? – kérdezte Eugenia. – Tudom, hogy így nevezik őket, de hát a mi baktériumainknak is ez a nevük. Ezek is baktériumok lennének?

– Ha egyáltalán hasonlítani lehet őket bármihez is, ami a Naprendszerben eddig előfordult, akkor talán a fotoszintetizáló cianobaktériumokhoz. De azért jogos a kérdésed. Mert ezek nem a mi cianobaktériumaink. Van ugyan bennük nukleoprotein (magfehérje), ennek a szerkezete azonban alapvetően különbözik attól, ami a mi élőlényeinkben elterjedt. Van bennük egy klorofillféleség is, de ebből hiányzik a magnézium, és az infravörös fényt használja föl, ezért a sejtek inkább színtelenek, mint zöldek. Másféle enzimek, más összetételű nyomelemek. Külső megjelenésükben mégis eléggé emlékeztetnek a földi élő sejtekre, úgyhogy prokariótáknak nevezzük őket. Úgy tudom, a biológusok az "erythrióta" elnevezést szorgalmazzák, de nekünk, laikusoknak megteszi a prokarióta név is.

– És elég hatásosan működnek ahhoz, hogy nekik lehessen tulajdonítani az erythrói légkör oxigéntartalmát?

– De még mennyire. Semmi mással nem is magyarázhatnánk meg a jelenlétét. Apropó, Eugenia, te mint csillagász: mi a legújabb elképzelés a Nemezis koráról? Insigna vállat vont.

– A vörös törpék szinte halhatatlanok. Az is lehet, hogy a Nemezis már egyidős a világmindenséggel, és nyugodtan elélhetne még akár százmilliárd évet is anélkül, hogy láthatóan megváltozna. Az egyetlen támpontunk az, hogy megmérjük az őt alkotó könnyűelemek mennyiségét. Föltéve, hogy első generációs csillagról van szó, amely még nem jutott túl a hidrogén-hélium fázison, akkor kicsivel idősebb lehet tízmilliárd évesnél – ami valamivel meghaladja a Naprendszer központi csillaga korának a kétszeresét.

– Akkor az Erythro is megvan tízmilliárd éves, nem?

– Kétségkívül. Egy csillagrendszer nem apránként, hanem egyszerre alakul ki. De miért kérdezed?

– Mert furcsállom, hogy tízmilliárd év alatt az élet nem jutott túl a prokarióta stádiumon.

– Szerintem ebben nincs semmi meglepő, Siever. Amikor a Földön megjelent az élet, két-vagy hárommilliárd évig szigorúan prokarióta formában létezett, itt az Erythrón viszont sokkal kisebb a napfény energiakoncentrációja, mint a Földön. Az élet bonyolultabb formáinak kialakulásához pedig energiára van szükség. A rotoriak töviről hegyire megvitatták ezt a dolgot maguk között.

– Ebben biztos vagyok – mondta Genarr –, ide a Kupola alá azonban ebből semmi sem jut el. Azt hiszem, bennünket túlságosan lekötnek a mi helyi gondjaink-bajaink, holott joggal feltételezhetnéd, hogy minden, ami a prokariótákat érinti, ebbe a kategóriába tartozik.

– Ami azt illeti – replikázott Insigna –, mi sem sokat hallunk ott a Rotoron a Kupoláról.

– Igen, van egy olyan tendencia, hogy szakosodnak a dolgok. De meg aztán, Eugenia, a Kupola életében nincs semmi pompázatos. Ez csak egy műhely, ezért nem lep meg, hogy nem jut neki elég figyelem a rotori események sodrában. Minden figyelmet fölemésztenek az épülő új telepek. Nincs olyan szándékod, hogy áttelepülsz valamelyikre?

– Soha. Én rotori vagyok, és az is akarok maradni. Megbocsáss, de ide is csak egy csillagászati feladat hozott föl. Egy sor csillagászati mérést kell végeznem, s ezekhez a Rotornál stabilabb támaszpontra van szükségem.

– Pitt is így tájékoztatott. Arra utasított, hogy minden segítséget adjak meg neked.

– Helyes. Biztos vagyok benne, hogy meg is teszed. Erről jut eszembe, hogy az imént említetted, miszerint igyekeztek kiszűrni a prokariótákat. Mondd, mennyire sikerül ez? A víz iható nálatok?

– Bizonyára, ha egyszer mi is isszuk. A Kupola alatt nincsenek prokarióták. Minden bejövő vizet – de minden mást is kék és ibolya fénnyel világítunk be, amely pillanatok alatt elpusztítja a prokariótákat. A fény rövidhullámú sugarai túlságosan energiagazdagok, és szétroncsolják a sejtjeik létfontosságú alkotórészeit. De még ha be is jutna közülük valamennyi, amennyire meg tudjuk állapítani, nem mérgezőek, és teljesen ártalmatlanok ránk nézve. Állatokon ellenőriztük őket.

– Ez megnyugtató.

– De ez fordítva is érvényes. A mi saját mikroorganizmusaink képtelenek versenyezni az Erythro nyújtotta feltételek között a helybéli egysejtűekkel. Legalábbis a mi baktériumaink nem növekednek és nem szaporodnak az Erythro talajában.

– No és a soksejtű növények?

– Ezt is kipróbáltuk, az eredmény azonban siralmas. És a hiba csakis a Nemezis fényében lehet, ugyanis a Kupola alatt kiválóan fejlődnek az Erythro talaján és vizén a növények. Minderről természetesen beszámolunk a Rotornak, de kétlem, hogy ez az információ széles körű nyilvánosságot kapna. Mint említettem, a Rotort nem érdekli a Kupola. Annyi bizonyos, hogy a rettentő Pittnek mi nem vagyunk érdekesek, és a Rotoron ó az, aki igazán számít, nemde?

Genarr ezt mosolyogva mondta, a mosolya azonban erőltetettnek látszott. (Mit mondana vajon erről Marlene? – gondolta magában Insigna.) – Pitt nem rettentő – tiltakozott az asszony. – Lehet, hogy néha fárasztó, ez azonban nem ugyanaz. Tudod, Siever, amikor fiatalok voltunk, mindig azt hittem, hogy valamikor te leszel a főbiztos. Ha nem tudnád, borzasztóan eszes fickó voltál.

– Csak voltam?

– Biztosan még most is az vagy, de akkoriban nagyon vonzott téged a politika, tele voltál ötletekkel. Valósággal lenyűgözve ittam a szavaidat. Sok vonatkozásban jobb főbiztos lett volna belőled, mint Janus. Te hallgatnál az emberekre. Te nem vinnéd keresztül mindenáron a saját akaratodat.

– Pontosan ez az, amiért gyalázatos főbiztos lett volna belőlem. Tudod, nekem nincsenek pontosan körülhatárolt céljaim az életben. Engem csupán az a vágy mozgat, hogy mindig elvégezzem azt, amit pillanatnyilag helyesnek ítélek, abban a reményben, hogy a végén valami hasznos dolog sül ki belőle. Ezzel szemben Pitt tisztában van vele, mit akar, és mindent megtesz, hogy azt keresztül is vigye.

– Te félreismered őt, Siever. Igaz, hogy szilárd elvei vannak, de amellett nagyon is az észokok mozgatják.

– Hát persze, Eugenia. Épp ez az ó nagy adománya, az okoskodás képessége. Bármilyen célt tűz is ki maga elé, mindig megvan hozzá a tökéletes, a tökéletesen logikus, a tökéletesen emberi észoka. Ilyet bármikor képes kirázni a kisujjából, és annyira komolyan veszi, hogy még önmagát is képes meggyőzni az igazáról. Ha volt már vele dolgod, biztos vagyok benne, hogy mindig besétáltál az ó utcájába, és hagytad rábeszélni magad olyasmire, amit kezdetben hevesen elleneztél; és sohasem paranccsal vagy fenyegetéssel érte el a célját, hanem nagyon türelmes, nagyon racionális észokokkal.

– Hát... – mondta Insigna bizonytalanul.

– Úgy látom – csapott le rá Genarr epésen –, hogy neked is el kellett szenvedned az okoskodását. Akkor magad is meg tudod ítélni, milyen jó főbiztos is ő. Nem jó ember, de jó főbiztos!

– Én azért nem mennék el olyan messzire, Siever – tiltakozott bágyadtan Insigna –, hogy ne tartanám őt rendes embernek.

– Hát jó, ezen nem veszünk össze. Szeretném látni a lányodat – zárta le a vitát, és fölegyenesedett. – Mi lenne, ha vacsora után fölmennék hozzátok?

– Nagyszerű – egyezett bele Insigna.

Genarr elhalványuló mosollyal nézett a távozó asszony után. Eugenia föl akarta idézni a régi időket, mire ó egyből jeges vizet zúdított rá azzal, hogy fölemlítette a férjét.

Mélyet sóhajtott. Még mindig megvan az a rendkívüli képessége, hogy lerombolja a saját esélyeit.

26.

Eugenia Insigna kioktatta a lányát: – A neve Siever Genarr, a megszólítása pedig parancsnok úr, minthogy ó az Erythro Kupola vezetője.

– Persze, anyu. Ha ez a címe, akkor úgy fogom szólítani.

– És nem szeretném, ha kínos helyzetbe hoznád...

– Nem fogom tenni.

– Akaratlanul is megteszed, Marlene. Ezt te is jól tudod. Fogadd el, amit mond, és ne cáfold meg a jelbeszéd alapján. Kérlek! Az egyetemen és egy darabig azután is jó barátok voltunk. És annak ellenére, hogy már tíz esztendeje itt van a Kupola alatt, és közben egyszer sem találkoztunk, még mindig megőriztük a régi barátságot.

– Szerintem ó volt a fiúd.

– Nos, éppen erre céloztam. Nem akarom, hogy figyeld őt, és emlékeztesd arra, hogy valójában mire gondol vagy mit érez. És szeretném leszögezni, hogy igazából nem volt a fiúm és semmiképpen sem a szeretőm. Csupán barátok voltunk és kedveltük egymást, de csak mint barátok. De azután, hogy az apád... – De nem fejezte be, csak megrázta a fejét és legyintett. – És vigyázz, mit mondasz Pitt főbiztosról, ha netán szóba kerülne ez a téma. Van egy olyan érzésem, hogy Genarr parancsnok nem kedveli Pitt főbiztost.

Marlene megajándékozta az anyját ritka mosolyainak egyikével.

– Csak nem tanulmányoztad Siever parancsnok tudatalatti viselkedését? Ugyanis többről van szó nálad, mint megérzésről.

Insigna megcsóválta a fejét.

– Látod? Egy pillanatra sem tudod fékezni magad. Jó, elismerem, ez nem csak megérzés. Meg is mondta, hogy nem bízik a főbiztosban. És az igazság az – tette hozzá félig önmagának –, hogy meg is lehet rá az oka...

Aztán Marlene felé fordult és kérlelni kezdte: – Hadd ismételjem meg, Marlene. Figyeld csak kedvedre a parancsnokot, és olvass ki belőle, amennyit csak tudsz, de ne árulj el neki semmit. Mondd el inkább nekem! Megértetted?

– Gondolod, anyu, hogy veszély fenyeget?

– Nem tudom.

– De én igen – jelentette ki Marlene tárgyilagosan. – Én már akkor tudtam, hogy veszélyben vagyunk, amikor Pitt főbiztos elengedett bennünket az Erythróra. Csak azt nem tudom, mi az a veszély.

27.

Siever Genarr számára valóságos sokkot okozott, amikor először meglátta Marlenét, amit csak tovább fokozott az a tény, hogy a kislány dacos tekintete világosan elárulta, hogy nagyon is tisztában van vele, mi játszódik le a férfiban.

Semmi sem volt a kislányon, ami utalt volna rá, hogy Eugenia gyermeke – híjával volt az anyja szépségének, kecsességének, bájának. Csak azok a ragyogó nagy szemei fúródnak bele a férfi tekintetébe, ám azokat sem az anyjától örökölte. Ez az egyetlen dolog, amelyben túlszárnyalja az anyját.

Lassanként azonban módosítania kellett első benyomásán. Együtt teázott velük, és Marlene kifogástalan illendőséggel viselkedett. Valóságos úrilány, és feltűnően intelligens. Mit is mondott Eugenia az összes szeretetre nem méltó erényekről? Azért nem olyan vészes. Az volt az érzése, hogy mint néha az egyszerű emberek, Marlene is szeretetre vágyik.

Akárcsak ő maga. Egyszerre elöntötte a férfit a kislány iránti együttérzés hulláma. Kis idő múlva azzal fordult Eugeniához, hogy nem beszélhetne-e Marlenével négyszemközt?

Insigna könnyedséget mímelve megkérdezte: – Van valami különös okod rá, Siever?

– Utóvégre is Marlene beszélt Pitt-tel és ő vette rá a főbiztost, hogy kettőtöket ide engedjen a Kupolába. Én mint parancsnok eléggé ki vagyok szolgáltatva annak, amit Pitt főbiztos tesz vagy mond, és hasznomra válna, ha Marlene elmesélné azt a találkozást. Úgy vélem, jobban megoldódna a nyelve, ha csak kettesben volnánk.

Genarr elkísérte a tekintetével a távozó Insignát, aztán odalépett Marlenéhez, aki egy öblös fotelban ült a szoba sarkában – kis pont a nagy terem puha tágasságában. Kezeit lazán összekulcsolta az ölében, és gyönyörű fekete szemeit nagy komolyan a parancsnokra emelte.

– Az édesanyád kicsit nyugtalan volt, amikor itt hagyott velem kettesben – humorizált Genarr. – Te nem vagy nyugtalan?

– Egy cseppet sem – felelte Marlene. – És ha az anyám nyugtalan volt, akkor ön miatt volt az, és nem énmiattam.

– Énmiattam? De miért?

– Azt hiszi, hogy én olyasmit mondhatok, amivel kínos helyzetbe hozhatom önt.

– Csak nem teszel ilyet, Marlene?

– Szándékosan nem. Megpróbálom.

– Biztos vagyok benne, hogy sikerülni fog. Tudod, miért akarok négyszemközt beszélni veled?

– Ön azt mondta az anyámnak, hogy ki akar kérdezni a Pitt főbiztosnál tett látogatásomról. Ez igaz, de ezenkívül szeretne meggyőződni arról, hogy milyen is vagyok én. Genarr kissé összevonta a szemöldökét.

– Az csak természetes, hogy szeretnélek jobban megismerni.

– Nem erről van szó – jegyezte meg Marlene sietve.

– Hát akkor miről?

Marlene elfordította az arcát.

– Bocsásson meg, parancsnok úr.

– Mit bocsássak meg?

Marlene arca fájdalmasan megvonaglott, de nem válaszolt.

– Mondd, Marlene, mi a baj? – kérlelte Genarr lágyan. – Meg kell mondanod. Számomra nagyon fontos, hogy nyílt kártyákkal játsszunk. Ha az anyád arra intett, hogy vigyázz a szavaidra, akkor felejtsd el. Ha arra célzott volna, hogy én érzékeny ember vagyok és könnyen megsértődöm, kérlek, ezt is felejtsd el. Vedd úgy, hogy azt parancsolom: nyíltan beszélj hozzám, és egy csöppet se törődj azzal, hogy esetleg megsértődöm, és kötelességed engedelmeskedni, mert én vagyok az Erythro Kupola parancsnoka.

Marlene váratlanul elnevette magát.

– Ön valóban ég a vágytól, hogy kiismerjen engem, nem igaz?

– Hát persze.

– Ugyanis erősen szöget ütött a fejébe, hogyan lehetek az én külsőmmel az anyám leánya.

Genarr tágra meresztette a szemét.

– Én sose mondtam ilyesmit.

– Nem is kellett, hogy mondjon. Ön az anyám régi barátja. Ennyit anyu is elárult. Csakhogy ön szerelmes volt őbelé, és részben még most is az, és azt remélte, hogy bennem viszontlátja az ő fiatalkori arcát, de amikor engem megpillantott, megrebbent a tekintete, és visszahőkölt tőlem.

– Valóban? Lehetett látni?

– Alig-alig, mert ön udvarias ember, és próbálta magába fojtani, de nem tudta eltitkolni. Aztán az anyámra nézett, majd újból énrám. No meg az első hozzám intézett szavainak a hangsúlya. Mindez nagyon beszédes volt számomra. Ön arra gondolt, hogy én egyáltalán nem hasonlítok az anyámra, s ez csalódást okozott önnek.

Genarr hátradőlt a székén és kitört belőle: – De hiszen ez csodálatos!

És Marlene arca kigyúlt az örömtől.

– Ön ezt valóban így gondolja, parancsnok úr! Nem sértődött meg. Nem érinti kényelmetlenül a dolog. Sőt boldoggá teszi. Ön az első ember, az első! Még az anyám is utálja.

– Szeretni vagy utálni – ez teljesen mindegy. Ez egy csöppet sem érdekes, amikor a rendkívülivel találkozik az ember. Mióta vagy képes, Marlene, hogy így olvassa mozdulatok nyelvéből?

– Kezdettől fogva, de egyre tökéletesebb lettem benne. De szerintem mindenki képes erre, csak oda kell figyelni és gondolkodni.

– Korántsem, Marlene. Ez képtelenség. Ne hidd, hogy ez megy. És azt mondod, Marlene, hogy szeretem az édesanyádat.

– Semmi kétség, parancsnok úr. Amikor ott van a közelében, minden pillantása, minden szava, a legkisebb mozdulata is erről árulkodik.

– Gondolod, hogy ő is észreveszi'?

– Gyanítja, de ó nem akarja.

Genarr elfordult.

– Sohasem akarta.

– Az apám miatt.

– Tudom.

Marlene némi tétovázás után elszánta magát: – De szerintem nincs igaza. Ha láthatná önt, mint ahogy én látom most...

– De sajnos nem láthat. Ellenben boldog vagyok, hogy te úgy látsz. Gyönyörű vagy.

Marlene elvörösödött. Aztán: – Ön valóban ezt gondolja!

– Hát persze.

– Csakhogy...

– Ugye, hiába is hazudnék neked? Így hát meg sem kísértem. Az arcod nem szép. A tested sem az. De te az vagy, és ez a fontos. És te megmondhatod, hogy én ezt valóban így is hiszem.

– Igen, valóban – mondta Marlene, és az arcát egyszerre valósággal megszépítette az igazi boldogság mosolya.

Genarr is mosolygott, aztán témát változtatott: – Akkor most beszéljünk Pitt főbiztosról. Most, hogy végre megtudtam, milyen ritka agyafúrt ifjú hölgy vagy te, annál fontosabb ez számomra. Beleegyezel?

Marlene lazán összekulcsolta a kezét az ölében, illedelmesen elmosolyodott, és kijelentette: – Igen, Siever bácsi. Nem bánja, ha így szólítom?

– Nem én. Sőt megtiszteltetésnek veszem. És most mesélj el mindent Pitt főbiztosról. Nekem azt az utasítást küldte, hogy mindenben legyek az édesanyád segítségére, és tegyem lehetővé, hogy szabadon használhassa a csillagászati eszközeinket. Mit gondolsz, mi van emögött?

– Az anyám pontosan meg akarja mérni a Nemezisnek a csillagokhoz viszonyított mozgását, a Rotor viszont eléggé labilis hely az ilyen mérésekhez. Az Erythro sokkal alkalmasabbnak ígérkezik.

– Csak mostanában adta a fejét erre a munkára?

– Á, dehogy, Siever bácsi. Nekem azt mondta, hogy már régóta próbálkozik a szükséges adatok megszerzésével.

– Akkor anyád miért nem kérte már régebben, hogy ide jöhessen?

– Ő kérte, de Pitt főbiztos nem engedélyezte.

– És most miért adta be a derekát?

– Azért, mert meg akart szabadulni tőle.

– Ebben nem kételkedem, ha nem hagyott neki nyugtot a csillagászati problémáival. Csakhogy Pittnek már régebben elege kellett hogy legyen belőle. Miért éppen most jutott eszébe elengedni?

– Azért, mert éntőlem is meg akar szabadulni – suttogta Marlene fojtottan.

14 - A halászat

28.

Öt esztendő telt el az Eltávozás óta. Crile Fisher számára ez teljesen hihetetlennek tűnt, hiszen sokkal többnek, végtelenül hosszúnak érezte az azóta eltelt időt. Mintha a Rotor nem a múltban, hanem egy egészen más életben történt volna, amelyre egyre növekvő hitetlenkedéssel emlékezik vissza. Valóban ott élt volna? Valóban volt ott neki felesége?

Csak a kislánya emléke élt benne elevenen, bár ez is kezdett összezavarodni, ugyanis gyakran úgy emlékezett rá, mint egy tizenévesre.

Persze az sem könnyítette meg a dolgát, hogy az utolsó három évben, amióta a Föld is fölfedezte a Szomszéd Csillagot, szinte egy perc megállása sem volt. Hét telepre is el kellett látogatnia.

Ezek mindegyikén hozzá hasonló bőrszínű emberek élnek, nagyjából azt a nyelvet beszélik, amelyet ő, és osztoznak az ő kulturális orientációjában. (Ez a Föld sokszínűségének az előnye. A Föld képes rá, hogy bármelyik telep lakóihoz hasonló külsejű és kultúrájú ügynökkel szolgáljon.) Természetesen megvan a határa, mennyire képes az egyes telepekbe beolvadni. Bármennyire hasonlított is külsejében az ottlakókra, a beszéde megőrizte jellegzetes tájszólását, mozgásából hiányzott a változó nehézségi erőhöz való alkalmazkodás könnyedsége, ő sokkal nehézkesebben libegett a súlytalansághoz közeli állapotban. Tucatnyi módon elárulta magát minden meglátogatott telepen, mire a helybéliek kissé visszahúzódtak tőle, hiába esett át minden alkalommal a vesztegzáron és az orvosi kezelésen, mielőtt egyáltalán megengedték volna, hogy a telepre betegye a lábát.

Igaz, hogy az egyes telepeken legfeljebb néhány napot vagy néhány hetet töltött. Azt nem várták el tőle, hogy többé-kevésbé állandó jelleggel letelepedjék ott, vagy családot alapítson, amint a Rotoron tette. Csakhogy a Rotor akkor már a birtokában volta hiperrásegítőnek, azóta azonban a Földet már csak kisebb horderejű dolgok érdekelték, vagy legalábbis őt csak kisebb horderejű ügyekben foglalkoztatták.

Most már három hónapja itthon van. Új feladatot nem nagyon kínáltak neki, ő pedig nemigen szorgalmazta. Elege volt az örökös helyváltoztatásból, elege volt a kilógásból, torkig volt azzal, hogy állandóan turistának álcázza magát.

És itt van Garand Wyler, régi barátja és kollégája, aki éppen hogy visszajött egy saját telepről, és most rajta pihenteti fáradt tekintetét. Kecses kezén megcsillant a fekete bőr, ahogy egy pillanatra az orrához emelte a kabátujját.

Fisher halványan elmosolyodott. Jól ismerte ezt a mozdulatot, önmaga is gyakran élt vele. Minden telepnek megvan a maga jellegzetes szaga, attól függően, hogy milyen növényeket termeszt, milyen fűszereket használ, milyen illatszereket kedvel, de sokat számít már az is, hogy milyen gépeket és kenőanyagokat alkalmaz. Az ember gyorsan megszokja a szagot, ám amikor visszatér a Földre, még sokáig magán őrzi a telep illatát. Hiába fürdik meg, hiába mossa ki az öltözékét, hogy mások talán észre sem veszik, ő maga azonban nem tud szabadulni tőle.

– Isten hozott – üdvözölte Fisher. – Milyen volt a mostani teleped?

– Szörnyű, mint mindig. Az öreg Tanayamának igaza van. Amit minden telep a legjobban gyűlöl és amitől a legjobban fél, az a változatosság. Nem kell nekik a külsőben, az ízlésben, a szokásokban, az életmódban megmutatkozó másféleség. Az azonosság alapján válogatják meg egymást, és lenéznek mindent, ami különbözik.

– Igazad van – bólogatott Fisher. – Elég baj az.

– Ez elég enyhe, semmitmondó kritika – ironizált Wyler. – Még hogy elég baj. "Hoppá, leejtettem a tányért. Elég baj. Nicsak, a tépőzáram nem passzol. Elég baj az." – Mi itt az emberiségről beszélünk. A Földnek arról a hosszú küzdelméről, hogy megtalálja a módját, hogyan élhetnének együtt az összes kultúrák, az összes emberfajták. Még ma sem fenékig tejfel, de összehasonlítva azzal, ami még száz évvel ezelőtt is volt, valóságos paradicsom. Ám ha megnyílik előttünk az alkalom, és kilépünk a világűrbe, egyszerre lerázzuk magunkról mindezt, és visszazuhanunk a sötétség korába. És te azt mondod: "elég baj." Hogy lehet ezt mondani valamiről, ami szörnyűséges tragédia?

– Egyetértek – mondta Fisher –, csakhogy mit számít az, milyen ékesszóló szavakkal bélyegzem meg, ha nem tudsz ajánlani semmi kézzelfoghatót, hogy mit tehetnék ellene. Ha jól tudom, az Akrumán voltál, nem?

– De igen.

– Ők tudnak a Szomszéd Csillagról?

– Hogyne. Ha nem tévedek, már minden telepre eljutott a híre.

– És nem aggasztja őket?

– Egy csöppet sem. Miért aggasztaná? Több ezer évük van. Jóval azelőtt, hogy a Szomszéd Csillag ideér, és kiderül róla, hogy veszélyes, ami ugyebár nem is olyan biztos, bőven lesz rá idejük, hogy kereket oldjanak. Ezt mind megtehetik. Csodálják a Rotort, és csak az alkalmat várják, hogy ők is hasonlóképpen cselekedjenek – tette hozzá Wyler, borús arccal, keserűséggel a hangjában.

– Egytől egyig el fognak menni – folytatta –, mi meg itt rekedünk. Hogyan fogunk nyolcmilliárd ember számára elég telepet építeni, hogy mindet elköltöztessük?

– Mintha Tanayamát hallanám. Mi hasznunk lehetne abból, ha utánuk eredünk és megleckéztetjük vagy elpusztítjuk őket? Mi akkor is itt maradunk, ideláncolva. Vagy attól talán jobb lenne nekünk, ha engedelmes gyerekek módjára mindannyian itt maradnának velünk, és együtt várnánk meg a Szomszéd Csillagot?

– Téged ez az egész közönyösen hagy, Crile. Tanayama nagyon is a szívén viseli, és én az ő pártján vagyok. Olyannyira a szívén viseli, hogy kész akár az egész Galaxist ízekre szedni, hogy rátegye a kezét a hiperrásegítésre. Azért, hogy a Rotor nyomába kerekedhessünk és elbánjunk vele, ám ha ez nem segít is rajtunk, a hiperrásegítőre mégis szükségünk van, hogy ha a Szomszéd Csillag ezt szükségessé teszi, a lehető legtöbb embert elmenekítsük a Földről. Ezért én csak helyeselni tudom, amit Tanayama csinál, ha az indokaival nem értek is egyet.

– De tegyük fel, hogy meglesz a hiperrásegítőnk, viszont kiderül, hogy csak legfeljebb egymilliárd ember elszállítására van időnk és erőnk. Ki legyen az, aki ebbe a milliárdba bekerül? És mi történik, ha azok, akik az elszállítást intézik, csak a hasonszőrűeket kezdik menteni?

– Erre gondolni sem szabad – vicsorított Wyler.

– Igazad van – hagyta rá Fisher. – Örüljünk annak, hogy mi már régen nem leszünk, amikor egyáltalán elkezdődik az egész.

– Ha már erről van szó... – engedte le a hangját egyszerre Wyler. – Lehet, hogy már el is kezdődött a dolog. Azt gyanítom, hogy már a kezünkben van vagy hamarosan a kezünkben lesz a hiperrásegítés.

Fisher arcán a legmélyebb kételkedés tükröződött.

– Honnan veszed ezt? Vágyálom? Megérzés?

– Szó sincs róla. Ismerek egy asszonyt, akinek a nővére ismer valakit az Öreg emberei közül. Ennyi elég?

– Már hogy lenne elég? Ennél több bizonyítékra van szükség.

– Erre nekem nincs módom. Hallgass ide, Crile, én a barátod vagyok. Tudhatod, hogy segítettelek ismét talpra állni a Hivatalban.

– Tudom, és ezért hálás is vagyok – bólintott Crile. – Én pedig alkalomadtán igyekeztem méltán vissza is fizetni.

– Úgy van, és én ezt méltányolom is. Most pedig szeretnék megosztani veled néhány bizalmas információt, amelyeknek szerintem jó hasznát veheted. Kész vagy meghallgatni, de úgy, hogy engem nem árulsz el?

– Mindig kész vagyok rá.

– Azzal persze tisztában vagy, hogy min dolgozunk.

– Igen – felelte Fisher, hiszen mit is mondhatott volna erre a fölösleges szónoki kérdésre. A Hivatal ügynökei már öt éve (köztük az utóbbi három évben Fisher is) a telepek információs szeméttelepén kutakodnak. Mint a patkányok..

Azóta, hogy kiszivárgott a híre, hogy a Rotor szert tett a hiperrásegítőre, ám azóta bizonyosan, hogy a Rotor a Naprendszer elhagyásával be is bizonyította ezt, a Földhöz hasonlóan minden telep elkezdett dolgozni a hipermeghajtáson.

Feltételezhetően a legtöbb telep, ha nem is mindegyik, hozzájutott valamilyen morzsához abból, amit a Rotor kisütött. A Tudomány Nyitottságáról szóló Egyezmény előírásai szerint ezeket a morzsákat mind oda kellene rakni az asztalra, és ha mindet összegyúrnák, akkor mindenki számára meg is lenne a gyakorlatban is fölhasználható hiperrásegítő. Ebben a konkrét esetben azonban ez túlzott kívánságnak bizonyult. Senki sem tudhatta, milyen hasznos melléktermékre tehetnek szert az új technika révén, és egyetlen telep sem mondott le a reményről, hogy élre törhet a mezőnyben, és egyben-másban jelentős előnyre tehet szert a többiekkel szemben. Ezért mindenki ráült arra, amit megszerzett – ha megszerzett –, így viszont mindenki kénytelen volt részeredményekkel beérni. Maga a Föld pedig, az ő szerteágazó Földi Vizsgálati Hivatalával, válogatás nélkül végigszaglászta az összes telepet. A Föld kivetette a hálóját, és Fisher – akinek a neve is azt jelenti, hogy halász – egyike volt a halászoknak.

Wyler megfontoltan fejtegette: – Összeraktuk, amit kihalásztunk, és úgy veszem ki, hogy ez már elég. Meglesz a hiperrásegítős közlekedés. És az a gyanúm, hogy a Szomszéd Csillagot vesszük célba. Nem szeretnél részt venni abban az utazásban, ha majd sor kerül rá?

– Miért kellene részt vennem benne, Garand? Ha egyáltalán sor kerül egy ilyen útra, amit én erősen kétlek.

– Szerintem viszont holtbiztos, hogy sor kerül rá. Nem árulhatom el a forrásomat, de a szavamat adom rá, hogy a hír megbízható. És az is biztos, hogy te részt akarsz benne venni. Hiszen megláthatod a feleségedet. Vagy ha öt nem, a gyerekedet.

Fisher nyugtalanul megvonaglott. Mostanában ideje felét azzal tölti, hogy elhessegeti magától azokat a szemeket. Marlene most már hatéves lehet, és csendes, megfontolt beszédével bizonyára Roseanne-ra hasonlít. És belelát az emberekbe – akárcsak Roseanne.

Butaságot beszélsz, Garand – tiltakozott. – Még ha létrejönne is ez az út, miért éppen engem választanának ki rá? Mindenféle szakembereket küldenének el inkább. Nem is beszélve arról, hogy ha van olyan ember, akit az Öreg távol akarna tartani, az én vagyok. Hiába vett vissza a Hivatalba és adott nekem feladatokat, te is tudod, hogy fogja föl a kudarcokat, én pedig kudarcot vallottam a Rotoron.

– Ez igaz, de hiszen éppen ez az. Ez tesz téged szakemberré. Ha a Rotor után akarja vetni magát, akkor hogy hagyhatná ki azt az egyetlen embert, aki négy évet leélt a Rotoron? Ki az, aki nálánál jobban ismerné a Rotort, és tudná, hogy kell kezelni őket? Kérj kihallgatást nála. Fejtsd ki neki ezeket az érveket, csak el ne feledd, hogy neked nem szabad tudnod a hiperrásegítésről. Beszélj a lehetőségekről, használd a feltételes módot. És engem mindenképpen hagyj ki a buliból. Mert nekem sem volna szabad tudnom erről.

Fisher mélyen elgondolkodott. Lehetséges volna? Nem merte remélni sem.

29.

Másnap, miközben Fisher még mindig azon tanakodott, hogy megkockáztasson-e egy kihallgatást Tanayamánál, a döntést kivették a kezéből. Ugyanis berendelték öt.

Egy egyszerű ügynököt ritkán rendelnek be az igazgató színe elé. Arra való a sok helyettes, hogy macerálják azok. És ha az öreg maga elé rendel egy ügynököt, ez sohasem jelent jót. Így hát Crile Fisher komor megadással felkészült rá, hogy kinevezik felügyelőnek a műtrágyagyárba.

Tanayama felpillantott rá az íróasztala mögül. Fisher csak egyszer-kétszer és akkor is csak rövid ideig látta ót azóta, hogy a Föld felfedezte a Szomszéd Csillagot. Látszólag semmit sem változott. Már olyan régen apró, aszott emberként él az emlékezetében, hogy talán már nincs is helye rajta a fizikai változásnak. Tekintetének éle sem tompult semmit, mint ahogy fonnyadt ajkát is ugyanúgy összeszorította. Fishernek az volt a gyanúja, hogy még az öltözéke is ugyanaz, mint három évvel korábban.

Ám ha a hangja még mindig ugyanaz az érdes, rikácsoló hang is, a hangszínében meglepő változás következett be. Úgy látszik, a csillagászati események arra késztették az öreget, hogy ezúttal dicséretet zúdítson rá.

Tanayama a maga fura, de azért nem egészen kellemetlen, nyakatekert planetáris angolságával így fogadta: – Fisher, maga jól dolgozott. Azt akarom, hogy ezt az én számból hallja meg. Fishernek, akit nem kínáltak ülőhellyel, sikerült elfojtania kisebbfajta megdöbbenését. Az igazgató folytatta: – Persze emiatt nem rendezünk nyilvános ünneplést, sem lézerparádét, sem felvonulást. Ez nem fér össze a dolgok természetével. De ennyit meg kellett mondanom.

– Ezért is hálás vagyok, igazgató úr. Köszönöm.

Tanayama szúrós tekintetét várakozóan Fisherre szögezte. Végül nem állta meg: – Ez minden, amit mondani akar? Semmi kérdés?

– Gondolom, igazgató úr, ön úgyis elmondja, amit tudnom kell.

– Maga ügynök, tehetséges ember. Mi az, amire magától rájött?

– Semmi, igazgató úr. Én semmi olyat nem keresek, amire nincs utasításom.

Tanayama kissé megbiccentette madárfejét.

– Helyénvaló válasz, de én nem helyénvaló válaszokat akarok hallani. Mi az, amit megsejtett?

– Ön, igazgató úr, láthatóan azért elégedett velem, mert bizonyára használható információt sikerült beszereznem.

– Milyen vonatkozásban?

– Szerintem ön mindennél hasznosabbnak azt tartaná, ha sikerülne megszerezni a hiperrásegítés technikáját.

Tanayama szájából kicsúszott egy hangtalan "aha". Fennhangon azonban azt mondta: – No és azután? Tegyük föl, hogy ez így van, utána mi legyen?

– Elmegyünk a Szomszéd Csillaghoz. Megkeressük ott a Rotort.

– Csak ennyi? Ennél jobbat nem tud? Messzebbre nem lát?

Ekkor Fisher rájött, hogy ostoba volna, ha nem játszaná meg a bankot. Talán soha vissza nem térő alkalmat szalasztana el.

– Van egy jobb is: ha majd az első hiperrásegítős földi hajó elhagyja a Naprendszert, én is rajta leszek.

Alighogy kimondta, Fisher már tisztában volt vele, hogy a játszmát elvesztette – vagy legalábbis nem nyerte meg. Tanayama arca elsötétült. Éles, parancsoló hangon rárivallt: – Üljön le!

Fisher hallotta a háta mögött a halk zümmögést, amint a primitív komputerrel vezérelt motor Tanayama parancsát hallva megindította feléje a széket.

Fisher helyet foglalt anélkül, hogy hátranézve megbizonyosodott volna róla, hogy a szék ott van-e alatta. Ez különben is sértő lett volna, és a jelen helyzetében egyáltalán nem hiányzott neki, hogy Tanayamát inzultálja.

– Miért akar a hajón lenni? – firtatta Tanayama.

Fishernek erőfeszítésébe került, hogy megőrizze hangjának nyugodtságát.

– Igazgató úr, a Rotoron ott van a feleségem.

– A felesége, akit öt évvel ezelőtt faképnél hagyott. Gondolja, hogy kitárt karokkal fogadná magát?

– Igazgató úr, van egy gyermekem is.

– Egyéves volt, amikor elhagyta. Gondolja, hogy tud az apjáról? Vagy érdekli egyáltalán, hogy van-e apja?

Fisher hallgatott. Ezek a kérdések őbenne is számtalanszor megfogalmazódtak.

Tanayama várt egy kicsit, aztán ezt mondta: – Csakhogy nem fogunk a Szomszéd Csillaghoz repülni. Így nem lesz hajó sem a maga számára.

Fisher kénytelen volt palástolni a meglepetését.

– Bocsásson meg, igazgató úr – nyögte ki. – Ön nem mondta azt, hogy birtokunkban van a hipermeghajtás. Ön csak annyit mondott, hogy "tegyük föl, hogy ez így van". Figyelnem kellett volna a szavaira.

– Azt kellett volna tennie. Mindig azt kell tennie. Mindazonáltal valóban birtokunkban van a hiperrásegítés. Akárcsak a Rotor, most már mi is szabadon róhatjuk a világűrt; vagy legalábbis róni fogjuk, mihelyt fölépítjük hozzá a járművet, és megbizonyosodunk róla, hogy a terv jó és minden részletében működőképes – amibe még beletelhet egy vagy két esztendő. Ám akkor mi legyen? Maga komolyan azt javasolja, hogy vegyük célba a Szomszéd Csillagot?

– Ez is egy lehetőség, igazgató úr – jegyezte meg Fisher óvatosan.

– De semmi értelme. Gondolja csak meg, ember! A Szomszéd Csillag több mint két fényévre van innen. Bármilyen ügyesen használjuk is ki a hiperrásegítőt, több mint két évbe telne, mire odaérnénk. Az elméleti szakembereink azt mondják, hogy jóllehet, egy hajó a hiperrásegítővel rövid időközökre túllépheti a fénysebességet – minél nagyobb mértékben, annál rövidebb időre –, végeredményben azonban az űrnek egy meghatározott pontjára nem érhet oda előbb, mint a fénysugár, amely a hajóval egy időben indult útnak.

– De ha ez így van...

– Ha ez így van, akkor több mint két éven át kénytelen ott szorongani több más emberrel együtt az űrhajón. Gondolja, hogy ezt képes lenne elviselni? Jól tudhatja, hogy kis hajók sohasem indultak el hosszú utakra. Ezért szükségünk van egy egész telepre, egy olyan létesítményre, amely elég tágas ahhoz, hogy elviselhető környezetet teremtsen, olyanra, mint a Rotor. Ehhez mennyi idő kellene?

– Fogalmam sincs, igazgató úr.

– Legalább tíz esztendő, ha minden jól megy, és semmilyen váratlan nehézség vagy melléfogás nem szól közbe. Ne feledje, hogy már jó száz éve nem építettünk telepet. Minden mostanában épült telep a meglévő telepek műve. Ha most hirtelen mi is telep építésébe fognánk, minden telep figyelmét magunkra vonnánk, s ezt jó volna elkerülni. Azután meg, ha fel tudnánk is építeni egy ilyen telepet, és ellátnánk hiperrásegítővel, és több mint kétéves útjára a Szomszéd Csillaghoz küldenénk, mihez kezdene, ha elér oda? Telepként nagyon is sebezhető lenne, és egykettőre megsemmisítenék a Rotor hadihajói, mert nem kétlem, hogy lesznek neki ilyenek. A Rotornak több csatahajója lesz, mint amennyit mi az utazó telepünkkel magunkkal tudunk vinni. Utóvégre ók már három esztendeje ott vannak, és még legalább tizenkét esztendő is beletelhet, mire mi is odakeverednénk. Ám alighanem rögtön elbánnának velünk, mihelyt megpillantanának bennünket.

– Ez esetben, igazgató úr...

– Elég a találgatásból, Fisher. Ez esetben valódi hiperűrutazásra van szükségünk, hogy képesek legyünk tetszés szerinti távolságot tetszés szerinti rövid idő alatt beutazni.

– Bocsásson meg, igazgató úr, de lehetséges ez? Akár elméletileg is?

– Ezt nem mi ketten fogjuk eldönteni. Tudósokra van szükségünk, akik erre a témára összpontosítják a figyelmüket, csakhogy ilyenek nekünk nincsenek. Jó évszázadon át a telepek elszippantották a Földről a legjobb agyakat. Most ezt meg kell fordítanunk. Hogy úgy mondjam, le kell rohannunk a telepeket, és rávenni a legjobb fizikusokat és mérnököket, hogy költözzenek a Földre. Sok mindent ígérhetünk nekik, ám nagyon óvatosan kell eljárnunk. Nem léphetünk föl nyíltan, ugye, megérti, különben biztos, hogy a telepek az orrunkra koppintanának. Nos... – folytatta, de aztán elhallgatott, és elgondolkodva vizsgálgatta Fishert.

Fisher nyugtalanul mocorgott.

– Parancsol, igazgató úr?

– Az a fizikus, akire én szemet vetettem, egy bizonyos T. A. Wendel, akiről azt mondják, hogy az egész Naprendszerben nincs hozzá fogható hiperűrász...

– A Rotor hiperűrászai fedezték föl a hiperrásegítést – jegyezte meg Fisher, nem tudva ellenállni a kísértésnek, hogy némi kimért csengést adjon a hangjának.

Tanayama nem vett tudomást róla. Csak annyit mondott: – Szerencsés véletlen is vezethet fölfedezéshez, és egy másodrendű szellem is az élre törhet, miközben a nagy szellem a szilárd alapok lerakásával tölti az idejét. Számos ilyen példára lehetne hivatkozni a történelemben. Azonkívül az, amire a Rotor szert tett, végül is nem más, mint a hiperrásegítés, azaz a fénysebességű utazás. Nekem azonban a szuperluminális meghajtás kell, olyan, amely messze meghaladja a fény sebességét. És nekem szükségem van Wendelre.

– És azt akarja, hogy én megszerezzem önnek ezt az urat?

– Hölgyet. Tessa Anita Wendelről van szó, az Adeliáról.

– Valóban?

– Ez az oka, hogy magát szemeltük ki erre a munkára. Úgy hírlik – tette hozzá Tanayama, és mintha csendes kajánság sugárzott volna belőle, jóllehet az arca semmit sem árult el ebből –, magának nem tudnak ellenállni a nők.

– Bocsásson meg, igazgató úr, ha ellentmondok önnek – tiltakozott Fisher faarccal –, de ezt én nem tapasztalom. És sohasem tapasztaltam.

– A jelentések mindazonáltal nem hagynak kétséget eziránt. Wendel egy középkorú, negyvenes éveiben járó, kétszeresen elvált asszony. Nem hiszem, hogy kemény dió lenne.

– Nyíltan bevallom, uram, hogy ezt a megbízatást a magam számára undorítónak tartom, és a körülményeket tekintve egy másik ügynök jobban megfelelne erre a feladatra.

– Nekem mégis magára van szükségem. Ha netán attól tartana, hogy fintorogva és fanyalogva nem lesz képes bevetni minden szívdöglesztő csáberejét, akkor én majd megédesítem magának a dolgot, Fisher ügynök. Maga csődöt mondott a Rotoron, de azóta ezt sikerült részben jóvátennie. Ellenben ha nem hozza ide nekem azt az asszonyt, az a Rotornál is sokkal nagyobb kudarc lenne, s ezt már sohasem volna alkalma jóvátenni. De én mégsem szeretném, hogy csak a korbácstól való félelem vezesse. Elhúzok hát maga előtt egy mézesmadzagot is. Hozza ide nekem Wendelt, és akkor, ha majd megépítjük a szuperluminális űrhajónkat, és az elindul a Szomszéd Csillag felé, ha úgy akarja, maga is helyet foglalhat rajta.

– Megteszek mindent – mondta Fisher –, és akkor is megtettem volna minden tőlem telhetőt, ha sem a korbács rémét, sem a mézesmadzag reményét nem villantatja föl előttem.

– Nagyszerű válasz – engedett meg magának Tanayama egy halovány mosolyt –, bizonyára jól begyakorolta.

Fisher azzal a meggyőződéssel távozott, hogy élete eddigi legdöntőbb halászexpedíciójára kapott parancsot.

15 - A pestis

30.

Eugenia Insigna mosolyogva megjegyezte Genarrnak a desszertnél: – Látom, milyen kellemes itt az életed.

– Kellemesnek kellemes – mosolyodott el Genarr is. – Csak a bezártság. Itt élünk egy nagy bolygón, mégis be vagyok zárva ebbe a Kupolába. Az emberek itt hajlamosak a befelé fordulásra. Ha összeakadok egy érdekes figurával, legkésőbb két hónap múlva szedi a sátorfáját és itthagy. Az itteni emberek általában halálra untatnak, bár valószínűleg nem annyira, mint én őket. Ezért a te meg a kislányod idejövetele mindenképpen holovíziós hír lett volna, még ha valaki más lennél, akkor is. De persze, minthogy terólad van szó...

– Hízelgő – jegyezte meg Insigna bágyadtan.

Genarr megköszörülte a torkát.

– Tudod, Marlene a saját érdekemben figyelmeztetett, hogy még mindig nem tudtad megemészteni...

Insigna azonban nem engedte befejezni.

– Nem vettem észre, hogy a holovízió nagyon fölfigyelt volna ránk.

Genarr föladta a próbálkozást.

– Képletesen értettem. Holnap estére tervezünk egy kisebb fogadást, ahol formálisan is bemutatunk, és mindenkinek alkalma nyílik megismerni téged.

– Meg kibeszélni a megjelenésemet, az öltözködésemet és elcsámcsogni a rólam keringő mendemondákon.

– Az biztos. Csakhogy Marlenét is meg fogjuk hívni, s ez azt jelenti, hogy föltehetően sokkal többet megtudsz mirólunk, mint mi terólad. Ráadásul te jobban megbízhatsz a forrásodban.

– Hogy viselkedett Marlene? – kérdezte Insigna nyugtalanul.

– Vagyis hogy olvasott-e a mimikámból? De olvasott ám!

– Pedig megmondtam neki, hogy ne tegye.

– Szerintem úgysem tudja megállni.

– Igazad van. Nem tehet róla. De azt is megmondtam neki, hogy ne árulja el. Úgy veszem ki, hogy mégis megtette.

– Hát persze. Én parancsoltam meg neki. Méghozzá parancsnoki minőségemben utasítottam.

– Sajnálom. Hiszen olyan idegesítő tud lenni.

– Dehogy volt az. Nekem legalábbis. Kérlek, Eugenia, értsd meg, hogy én kedvelem a lányodat. Nagyon kedvelem. Elképzelem, milyen nyomorúságos lehetett az élete amiatt, hogy túl sokat tud, és ezért mindenki viszolyog tőle. Valóságos csoda, hogy mégis tele van olyan tulajdonságokkal, amiket te szeretetre nem méltó erényeknek neveztél.

– Figyelmeztetlek. A fejedre fog nőni. És még csak tizenöt éves múlt.

– Szerintem kell lennie olyan törvénynek – élcelődött Genarr –, amely megtiltja az anyáknak, hogy emlékezzenek a saját tizenöt éves korukra. A lányod mellékesen említést tett egy fiúról, és te is tudhatod, hogy a viszonzatlan szerelem kínjai legalább annyira gyötrelmesek, ha nem gyötrelmesebbek tizenöt, mint huszonöt éves korban. Bár neked, ha a külsődet tekintjük, napsugaras kamaszkorod lehetett. Azt se feledd el, hogy Marlene helyzete különösen kényes. Ő tisztában van vele, hogy csúnyácska, és tisztában van azzal is, hogy intelligens. Úgy érzi, hogy az intelligenciának bőségesen kárpótolnia kellene a szépség hiányáért, csakhogy nem így van, ezért elkeseredetten dúl-fúl magában, holott azt is tudja, hogy ezzel semmit sem javít a helyzetén.

– Lám csak, Siever – jegyezte meg Insigna könnyedséget mímelve –, valóságos lélekbúvár vagy.

– Egyáltalán nem. Csupán ebben az egy dologban igazodom el. Minthogy én is keresztülmentem hasonlón.

– Ó! – Insigna erre nem tudott mit mondani.

– Ne törődj vele, Eugenia. Eszem ágában sincs sajnáltatni magamat, és nem is akarok részvétet ébreszteni egy szegény megtört lélek iránt – minthogy nem vagyok az. Én negyvenkilenc éves vagyok, és nem tizenöt, és már megtaláltam a lelkem békéjét. Ha tizenöt vagy huszonegy éves koromban jóképű és ostoba lettem volna, ahogy akkor kívántam, akkor mostanra már rég nem volnék jóképű, az ostobaságom azonban megmaradt volna. Így hosszú távon mégis én nyertem, mint ahogy biztos vagyok benne, hogy Marlene is nyerni fog – ha lesz előtte hosszú táv.

– Mit akarsz ezzel mondani, Siever?

– Marlene elmondta, hogy beszélt közös jó barátunkkal, Pitt-tel, és szántszándékkal magára haragította őt, hogy beleegyezzen a te erythrói kiküldetésedbe, minthogy ezzel egy csapásra őtőle is megszabadulhat.

– Én ezt nem helyeslem – mentegetőzött Eugenia. – Nem is annyira Pitt beugratását, mert szerintem őt nem olyan könnyű beugratni, hanem azt, hogy egyáltalán erre adja a fejét. Marlene már eljutott odáig, hogy úgy érzi, ő rángathatja a bábfigurákat, ám ezzel komoly veszélyt zúdíthat a fejére.

– Nem szeretnélek ijesztgetni, Eugenia, de szerintem Marlene máris nagy veszélyben forog. Pitt legalábbis ebben reménykedik.

– Ugyan, Siever, lehetetlenséget beszélsz. Pittről el lehet mondani, hogy önfejű és basáskodó, de azt semmiképpen sem, hogy gonosz. Csak nem gondolod, hogy le fog sújtani egy kamasz lányra csak azért, mert az sületlen játékot űzött vele?

A vacsorát befejezték, és elpilledten üldögéltek Genarr elegáns lakosztályának félhomályában, amikor Insigna kissé bosszúsan konstatálta, hogy a férfi az árnyékoló ernyő kapcsolójához nyúl.

– Titkok, Siever? – kérdezte erőltetett nevetéssel.

– Ami azt illeti, igen, Eugenia. Megint el kell játszanom a lélekbúvár szerepét. Te nem ismered olyan alaposan Pittet, mint én. Én a riválisa voltam, és azért vagyok most itt. Meg akart szabadulni tőlem. Az én esetemben megtette az eltávolítás. Nem biztos azonban, hogy Marlene esetében is megelégszik ezzel.

– Eredj már, Siever – tiltakozott az asszony újabb erőltetett nevetéssel. – Mit akarsz ezzel mondani?

– Hallgass meg, és meg fogod érteni. Pitt szereti a titkolózást. Gépiesen utál mindenkit, aki kifürkészi a szándékait. A hatalom tudatával tölti el, ha egy rejtett ösvényen lopakodhat előre, és azon maga után vonszolhat vonakodó másokat is.

– Lehet, hogy igazad van. Hiszen a Nemezist is titokban tartotta, és énrám is rám erőltette a titkolózást.

– Biztos vagyok benne, hogy ezenkívül még számos titkot rejtegethet. És ekkor megjelenik Marlene, aki előtt a napnál is világosabb minden rejtett érv és gondolat. Ezt senki sem szereti – a legkevésbé Pitt. Mire felküldi őt ide – s vele együtt téged is, minthogy nélküled őt sem küldhetné ide.

– Helyes. No és aztán?

– Ugye, nem hiszed, hogy viszont akarja látni valaha is?

– Ez őrültség, Siever. Nem gondolhatod komolyan, hogy Pitt örökre száműzni akarná?

– Egy módon megteheti ezt. Eugenia, te nem tudsz annyit a Kupola korai történetéről, mint én és Pitt s rajtunk kívül senki más. De ismered Pitt titkolózási mániáját, és ez itt is jól működik. Meg kell tudnod, hogy miért maradunk bent itt a Kupola alatt, és miért nem telepítjük be az Erythrót.

– Már megmagyaráztad. A fényviszonyok...

– Ez a hivatalos magyarázat, Eugenia. A fény még hagyján; azt meg lehet szokni. Mi van még ezenkívül: egy normális gravitációjú világ, élvezhető légkör, kellemes hőmérséklet, a földihez hasonló éghajlat és a prokarióták fejlődési szintjét meg nem haladó életformák, s azok is teljesen ártalmatlanok. Mégsem teszünk semmi kísérletet arra, hogy akár részlegesen betelepítsük ezt a világot.

– És miért nem?

– A kezdeti időszakban az emberek szabadon ki-be járkáltak a Kupola alól, és földerítették a külvilágot. Semmiféle különleges óvintézkedéseket nem foganatosítottak, belélegezték a levegőt, itták a vizet.

– És?

– És egyesek megbetegedtek. Szellemileg. Örökre. Nem lettek dühöngő őrültek, de elvesztették a valóságérzetüket. Egyesek állapota idővel javult valamelyest, de amennyire én tudom, senki sem gyógyult meg teljesen. A kór látszólag nem ragályos, és a betegeket titokban a Rotoron ápolják.

– Ezt most találtad ki, ugye, Siever? – mondta Eugenia korholóan. – Én erről egy szót sem hallottam.

– Még egyszer emlékeztetnélek Pitt titkolózási mániájára. Ezt nem tartotta szükségesnek az orrodra kötni. Nem a te asztalod. Nekem viszont óhatatlanul tudomást kellett szereznem róla, minthogy engem rendeltek ide, hogy foglalkozzam a dologgal. Ha kudarcot vallok, lehet, hogy végérvényesen föl kell adnunk az Erythrót, és eluralkodik rajtunk a rémület és az elégedetlenség.

Egy pillanatra elhallgatott, majd így folytatta: – Nem volna szabad mindezt elmondanom neked. Bizonyos értelemben megszegem vele a hivatali eskümet. Mégis, Marlene érdekében...

Eugenia arcán a legsötétebb gyanú árnyéka vonult végig.

– Mit akarsz mondani? Azt, hogy Pitt...

– Azt akarom mondani, hogy Pitt fejében megfordulhatott: hátha Marlene is megkapja, amit mi úgy hívunk: az erythrói pestis. Nem halna bele, sőt a szokásos értelemben még csak beteggé sem tenné, ám elég pusztítást vinne végbe az agyában ahhoz, hogy alkalmasint megfossza őt különleges adományától, és Pitt éppen ezt akarja elérni – De hisz ez rettenetes, Siever! Elképzelhetetlen. Hogy egy gyermeket kitenni...

– Én nem azt állítom, Eugenia, hogy ez fog történni. Amit Pitt szeretne, nem biztos, hogy meg is kapja. Amikor idekerültem, drasztikus védelmi intézkedéseket rendeltem el. A szabad ég alá csak védőöltözékben szabad kimenni, és csak annyi időre, amennyi feltétlenül szükséges. A Kupola szűrőberendezéseit is tökéletesítettük. Azóta, hogy ezeket az óvintézkedéseket bevezettem, csak két eset fordult elő, azok is könnyű lefolyásúak voltak.

– De mi okozza ezt, Siever?

Genarr keserves fintort vágott.

– Nem tudjuk. Ez a legrosszabb. Ennél élesebbre már nem köszörülhetjük a védelem fegyvereit. Gondos kísérletekkel kimutattuk, hogy sem a levegőben, sem a vízben nincs olyasmi, amit vádolni lehetne. De a talajban sem – elvégre itt a Kupola alatt is ugyanaz a talaj van, ettől nem tudjuk magunkat függetleníteni. Ugyanaz a levegő is meg a víz is, csak kellően megszűrve. És sokan belélegezték a nyers erythrói levegőt és itták a nyers erythrói vizet, ám kutya bajuk se lett tőle.

– Akkor hát a prokarióták.

– Lehetetlen. Sokat lenyelünk vagy beszívunk belőlük anélkül, hogy tudnánk róla, és az állatkísérletekben is sokat felhasználunk. És semmi sem történik. Azonkívül, ha a prokarióták okoznák, akkor a pestis ragályos lenne, de nem az. Kísérleteztünk a Nemezis sugárzásával is, de az is ártalmatlannak bizonyult. Sőt mi több: egyszer – egyetlenegyszer – olyasvalaki is megkapta, aki ki sem tette a lábát a Kupolából. Kész rejtély.

– Nincs semmi elgondolásotok?

– Nincs. Be kell érnem annyival, hogy gyakorlatilag megszűnt. Csakhogy mindaddig, amíg ennyire nem ismerjük a pestis természetét és kóroktanát, nem lehetünk bizonyosak afelől, hogy nem tör-e ki ismét bármelyik pillanatban. Ámbár volt egy vélemény...

– Miféle vélemény?

– Egy pszichológus állított be hozzám ezzel a véleménnyel, amit én továbbítottam Pitthez is. Azt állította, hogy azok, akiket levett a lábukról a kór, azok nagyobb képzelőerővel rendelkeztek, mint azok, akik nem kapták meg; szellemileg jobban kitűntek az átlagból. Intelligensebbek, alkotóbbak, egyszóval nem szokványosak. Annak a véleményének adott kifejezést, hogy az értékesebb agyak kevésbé ellenállók, könnyebben kizökkenti őket a kór.

– Szerinted ez lehetséges?

– Nem tudom. Az a baj, hogy semmi egyéb különbséget nem találunk. Mindkét nemet megtámadta, nagyjából egyenlő arányban, és sem az életkor, sem a műveltség, sem az általános testi felépítés nem játszik szerepet. Igaz, a pestis áldozatai csak viszonylag szűk csoportját teszik ki a népességnek, így a statisztika csalóka lehet. Pitt úgy gondolta, hogy az átlagostól való eltérés feltevésén el lehet indulni úgy, hogy az utóbbi években eléggé szürke emberanyagot küldtek ide – azt nem mondanám, hogy csupa együgyű frátert, hanem olyan magoló hangyatípust, mint én. Én vagyok a pestistől való védettség ideális típusa, egy szokványos agyvelő. Nincs igazam?

– Ugyan, Siever, te egyáltalán nem vagy...

– Másfelől viszont – folytatta Genarr, nem várva be az asszony cáfolatát – azt meg kell hagyni, hogy Marlene agya jócskán elüt a közönségestől.

– Ó, igen – helyeselt Eugenia. – Most már látom, hová akarsz kilyukadni.

– Könnyen lehet, hogy amikor Pitt fölfedezte Marlene képességét, és amikor az az Erythróra kéredzkedett, egyből belátta, hogy elég, ha teljesíti a kérését, és így könnyedén megszabadul attól az agytól, amelyben azonnal fölismerte a veszélyt.

– Ebből világosan következik, hogy nekünk el kell innen mennünk, vissza a Rotorra.

– Igen, csakhogy egészen biztos vagyok abban, hogy ő ezt egy ideig meg tudja akadályozni. Azt mondhatja, hogy az általad végzendő mérések létfontosságúak, és mindenáron a dolog végére kell járnod, s ebben a pestist nem hozhatod fel mentségül. Ha mégis megpróbálnád, könnyen rád sózhatna egy agyvizsgálatot. Azt ajánlanám, hogy minél előbb végezd el azokat a méréseket, ami pedig Marlenét illeti, megteszünk minden óvintézkedést. A pestis valóban elült, és az, hogy a rendkívüli agyak fokozottan sebezhetők, nem több föltételezésnél. Semmi okunk föladni a reményt, hogy meg tudjuk úszni. Megvédhetjük Marlenét, és fityiszt mutathatunk Pittnek. Majd meglátod.

Insigna mit sem látva meredt Genarra, és érezte, hogy a gyomrát csomóba rántja a görcs.

16 - A hipertér

31.

Az Adelia kellemes telep volt, a Rotornál sokkal kellemesebb.

Crile Fisher a Rotoron kívül már a hatodik telepen lakott, és közülük mindegyik kellemesebb volt a Rotornál. (Fisher gondolatban végigsorolta a nevüket, és fölsóhajtott. Nem is hat, hanem hét. Lassan már maga sem igazodik el. Úgy látszik, már kezd elege lenni.) Akárhányan vannak is, az Adelia a legkellemesebb telep az eddig megismertek közül. Talán nem is a fizikai adottságok okán. A Rotor régebbi telep, amely, hogy úgy mondjuk, már fölépített magának egy hagyományrendszert. Az egész olajozottan működik, mindenki pontosan ismeri a maga helyét, elégedetten és sikeresen teszi a dolgát.

És persze Tessa is itt van az Adelián – Tessa Anita Wendel. Crile nála még nem dobta be magát, talán azért, mert Tanayama pontosan az elevenére tapintott azzal a kijelentésével, hogy ellenállhatatlan a nők számára. Mindegy, hogy mennyi volt ebben a humor (vagy a gúny), annyit elért vele, hogy szinte akarata ellenére visszafogta magát. Ha kudarcot vall, kétszeresen lejáratja magát olyasvalakinek a szemében, aki, még ha tréfából is, de nőcsábásznak nevezte.

Két hét is eltelt azóta, hogy Fisher berendezkedett a telepen, amikor először találkozott az asszonnyal. Mindig ámuldozott azon, hogy a telepeken bármikor bárkivel meg lehet szervezni egy találkozót. Nem egykönnyen tudta megszokni a telepek kicsiségét, lakóinak korlátozott számát, azt, hogy saját társadalmi körében kivétel nélkül mindenki ismer mindenkit – és azon kívül is csaknem mindenkit.

Amikor azonban végre meglátta, Tessa Wendel mély benyomást tett rá. Tanayama leírása egy középkorú, kétszer elvált nőről – amit aszott ajkát biggyesztve úgy közölt vele, mintha tudatosan egy kellemetlen feladatra készítené föl Fishert – egy szigorú arcú, kemény, ideges asszony képét idézte föl Fisherben, olyan asszonyét, aki vagy kiábrándult a férfiakból, vagy éhesen vadászik rájuk.

Tessa azonban már első pillantásra rácáfolni látszott ezekre az elképzelésekre. Termete csaknem megegyezett az övével, barna haját simára fésülve viselte. Rögtön észrevette, hogy eleven arcán gyakori a mosoly. Öltözéke üdítően egyszerű, mintha szándékosan kerülne minden cicomát. Sikerült megőriznie karcsúságát, és a termete meg lepően fiatalosnak hatott.

Fisher azon tűnődött, vajon miért kellett kétszer is elválnia. Kész volt elhinni, hogy ő unt rá a férfiakra és nem fordítva, noha maga is jól tudta, hogy számtalan oka lehet a csalódásnak.

Úgy kellett intézni, hogy valamilyen társasági összejövetelen találkozzanak össze. Az a körülmény, hogy a Földről való, okozott némi nehézséget, minden telepen vannak azonban olyanok, akik ilyen-olyan mértékben a Föld zsoldjában állnak. Ezek között bizonyára akad olyan, aki "pályára állítja őt" – hogy a legtöbb telepen alkalmazott kifejezést használjuk.

Végre eljött az idő, amikor ő meg Wendel ott álltak egymással szemben, és az asszony tűnődő tekintetével lassan tetőtől talpig végigmérte őt, aztán föltette az elkerülhetetlen kérdést: – Ugye ön, Mr. Fisher, a Földről való?

– Igen, dr. Wendel. És fölöttébb sajnálom, ha ez kellemetlen önnek.

– Miért lenne kellemetlen? Gondolom, megtisztogatták.

– De meg ám. Majd belehaltam.

– És mivégre vállalta a tisztogatást, hogy ide jöjjön?

Mire Fisher anélkül, hogy egyenesen a szemébe nézett volna, de azért kíváncsian lesve a hatást, rávágta: – Azért, mert úgy hírlik, hogy az adeliai nők különösen szépek.

– És gondolom, most majd visszamegy, hogy megcáfolja ezt a híresztelést.

– Ellenkezőleg, hiszen éppen most bizonyosodtam meg róla.

– Tudja, ugye, hogy maga nagyon jópofa?

Fisher nem tudta, hogy mit értenek az adeliaiak "jópofán", ám Wendel mosolyából arra következtetett, hogy az első társalgásuk jól sikeredett.

Csak nem azért, mert ellenállhatatlan? Hirtelen eszébe jutott, hogy Eugeniának sohasem játszotta meg az ellenállhatatlant. Az csak egy dologra kellett neki, hogy bekerüljön a körülményes rotori társaságba.

Fisher úgy látta, hogy az adeliai társadalom korántsem olyan körülményes, de azért jobban teszi, ha nem feszíti túl a húrt. Valahogy mégis mélabú vett rajta erőt.

32.

Egy hónap elteltével Fisher és Wendel eléggé összemelegedtek ahhoz, hogy kettesben elmenjenek egy kisgravitációs tornaterembe. Fisher majdnem élvezte a gyakorlatokat, de csak majdnem, mivel sohasem tudta egészen megszokni az alacsony gravitáció mellett végzett tornagyakorlatokat, mindig kisebb űrbetegséget kapott tőlük. A Rotoron kevesebb figyelmet szenteltek az ilyen dolgokra, és Fishert, mint nem bennszülött rotorit rendszerint amúgy is kizárták az ilyesmiből. (Ami nem volt éppen törvényes, ám a szokás gyakran erősebb a törvénynél is.) Lifttel mentek föl egy magasabb gravitációjú szintre, és Fisher gyomra azonnal kezdett rendbe jönni. Mindketten csak a minimális öltözéket viselték, és a férfi úgy érezte, az asszony ugyanúgy tudatában van az ő testének, mint ő az asszonyénak.

Miután lezuhanyoztak és belebújtak köpenyeikbe, elvonultak az egyik szeparéba és rendeltek maguknak némi harapnivalót.

– Ahhoz képest, hogy földi vagy, Crile – dicsérte meg Wendel –, nem is olyan rossz az alacsony g tornád. Jól érzed magad az Adelián?

– Te is tudod, Tessa, hogy jól. Egy Földlakó sohasem képes teljesen megszokni egy kis világot, a te jelenléted azonban bőven kárpótol mindenféle kellemetlenségért.

– Igen. Mi mást is várhatnék egy jópofa férfi szájából? Melyik a jobb: az Adelia vagy a Rotor?

– A Rotor?

– Vagy a többi telep, amelyen megfordultál? Vagy soroljam fel mindet, Crile?

Fisher zavarba jött.

– Mi ez? Nyomozol utánam?

– Természetesen.

– Olyan érdekes lennék?

– Számomra mindenki érdekes, aki szinte kibújik a bőréből, hogy engem a bűvkörébe vonjon. Tudni akarom az okát. Figyelmen kívül hagyva természetesen a szexet. Mert az magától értetődik.

– Akkor mi érdekeset találnék hát benned?

– Hátha te elárulod. Mit kerestél a Rotoron? Elég sokáig éltél ott ahhoz, hogy megnősülj, gyereked szülessen, aztán sietve megléptél onnan, még mielőtt a telep kereket oldott. Attól féltél talán, hogy egész életedre a Rotoron rekedsz? Nem szerettél ott?

Fisher kezdte úgy érezni magát, mint akit vallatnak.

– Az igazat megvallva – ismerte el –, én nem nagyon szerettem a Rotoron, mivel ők se nagyon kedveltek engem, a Földlakót. Semmi kedvem sem volt életem végéig másodrendű polgárként ottmaradni. Más telepek nem annyira ridegek hozzánk. Az Adelia sem.

– Csakhogy a Rotornak volt egy titka, nem igaz, amit rejtegetett a Föld elől? – jegyezte meg Wendel, kaján fénnyel a szemében.

– Titka? Gondolom, a hiperrásegítőre célzol.

– Igen, arra. És gondolom, te is arra vetetted ki a hálódat.

– Mármint én?

– Persze hogy te. No és megszerezted? Mert ugye, azért vettél feleségül egy rotori tudóst? – szögezte neki kacéran az asztalra könyökölve, állát a két öklén nyugtatva.

– Ő soha egy szót sem beszélt nekem a hiperrásegítésről –védekezett Fisher. – Félreismersz engem.

Wendel elengedte a füle mellett a védekezését.

– És most tőlem akarod megszerezni. Hogy akarsz hozzáfogni? El akarsz venni feleségül?

– Ha elvennélek, akkor megkapnám?

– Nem.

– Akkor hát, ugye, a házasság ugrik.

– Kár – mosolygott Wendel.

– Azért nyaggatsz ezekkel a kérdésekkel, mert hiperűrász vagy? – firtatta Fisher.

– Hol mondták neked, hogy mi vagyok én? Odahaza a Földön, mielőtt elindultál volna ide?

– A neved benne van az adeliai névjegyzékben.

– Szóval te is nyomoztál utánam? Furcsa egy pár vagyunk, nem igaz? Azt is észrevetted, hogy a nevem mellett az áll: "elméleti fizikus"?

– Ott föl vannak sorolva a munkáid is, és ha jó néhány címben ott szerepel az a szó, hogy "hipertér", akkor joggal támad az emberben az a gyanú, hogy hiperűrász vagy.

– Igaz, ám mégiscsak elméleti fizikus vagyok, így az egész hipertér ügyet elméleti szempontból közelítem meg. Sose próbáltam aprópénzre váltani.

– De a Rotor megtette. Ez nem izgatott? Hiszen valakik a Rotoron megelőztek téged.

– Miért izgatott volna? Az elmélet érdekes, az alkalmazás már nem. Ha vennéd magadnak a fáradságot, és egy-két tanulmányomat is végigolvasnád, nemcsak a címeiket, akkor rájönnél, hogy kerek perec kijelentem: a hiperrásegítés nem éri meg a fáradságot.

– A rotoriaknak sikerült messze az űrbe elküldeniük egy szondát és tanulmányozni a csillagokat.

– A Távpróbára gondolsz? A segítségével a rotoriak több, viszonylag távoli csillagnak elvégezték a parallaxis méréseit, ám megérte-e mindez a költségeket? Milyen messzire jutott el a Távpróba? Mindössze néhány fényhónapnyira. Ez nem igazán nagy távolság. A Galaxishoz képest a Távpróba végső pontja és a Föld meg a köztük húzódó képzeletbeli vonal együttesen sem több egy pontnál az űrben.

– Ők többet is tettek, mint hogy útnak indították a Távpróbát – ellenkezett Fisher. – Az egész telep kereket oldott.

– Valóban. Ez 22-ben történt, vagyis már hat esztendeje. És ma is csak annyit tudunk, hogy leléptek.

– Ez nem elég?

– Hogy lenne elég? Hová mentek? Vajon élnek-e még? Egyáltalán lehetséges-e, hogy még életben vannak? Emberi lényeknek még sohasem kellett egy telep elszigeteltségében élniük. Mindig ott volt a közelükben a Föld meg a többi telep. Képes néhány tízezer emberi lény egyedül a világmindenségben, egy parányi telep magányában fennmaradni? Fogalmunk sincs róla, vajon ez lélektanilag lehetséges-e? Én azt gyanítom, hogy nem.

– Szerintem ők azt a célt tűzték ki, hogy keressenek maguknak egy lakható világot. Nem hinném, hogy a telepen maradnának.

– Ugyan milyen világot találhatnának? Már hat éve úton vannak. Pontosan két csillag az, amelyet azóta elérhettek, ugyanis a hiperrásegítő átlagosan csupán a fény sebességével röpíti őket. Az egyik az Alfa Centauri, egy három csillagból álló rendszer, ezek közül az egyik egy vörös törpe, négy egész háromtized tényévre innen. A másik pedig a Barnard Csillaga, egy magányos vörös törpe, öt egész kilenctized fényévre innen. Négy csillag: egy napszerű, egy közel napszerű és két vörös törpe csillag. A két napszerű csillag egy viszonylag szoros kettős rendszer tagja, ezért valószínűtlen, hogy stabil pályán Földszerű bolygó keringene körülöttük. Ezeken túl hová mehetnének? Nincs semmi esélyük, Crile. Sajnálom. Tudom, hogy a feleséged meg a gyereked ott van a Rotoron, de nem fog sikerülni nekik.

Fisher hallgatott. Ő tudott valamit, amit a másik nem. Ő tudott a Szomszéd Csillagról – ám az is egy vörös törpe.

– Ezek szerint te lehetetlennek tartod a csillagközi utazást?

– Gyakorlati értelemben igen, ha csak a hiperrásegítésre kell hagyatkoznunk.

– Úgy mondod ezt, Tessa – kapott a szón Fisher –, mintha nem csupán a hiperrásegítésre kellene hagyatkoznunk.

– Meglehet, hogy csak arra. Nem is olyan régen még azt hittük, hogy ez is lehetetlenség, nem is beszélve arról, ami azon túl van. De legalább álmodozhattunk az igazi hipertéri repülésről és a valódi szuperluminális sebességekről. Ha olyan gyorsan repülhetnénk, amilyen gyorsan csak akarunk, és olyan távolságra, amilyenre csak kedvünk tartja, akkor a Galaxis vagy talán az egész Világegyetem egyetlen nagy Naprendszerré zsugorodna, és az egész a miénk lehetne.

– Szép álom, de megvalósítható-e?

– Azóta, hogy a Rotor meglépett, három konferenciát is tartottunk ebben az ügyben az összes telep részvételével.

– Csak a telepekkel? No és a Föld?

– A Földről is voltak ott megfigyelők, csakhogy a Föld manapság nem a fizikusok paradicsoma.

– No és milyen következtetésekre jutottak ezek a konferenciák?

Wendel elmosolyodott.

– Te nem vagy fizikus.

– Viszont kíváncsi vagyok. Hagyd el a nehéz részleteket.

De az asszony csak mosolygott.

Fisher ökölbe szorította az asztalon nyugvó kezét.

– Verd ki a fejedből, hogy én valamiféle titkos ügynök vagyok, és információt akarok kicselezni belőled. Nekem egy gyermekem van ott kint, Tessa. Azt mondod, hogy valószínűleg már nem él. De hátha mégsem pusztult el? Van remény rá...

Wendel arcáról eltűnt a mosoly.

– Bocsáss meg. Erre nem gondoltam. De légy praktikus. A lehetetlennel egyenlő megtalálni egy telepet egy akkora űrdarabban, amely a jelen pillanatban felér egy hat fényévnyi sugarú gömbbe!, és az idő múlásával csak tovább tágul. Egy évszázadba került, mire rábukkantunk a tizedik bolygóra, holott az mérhetetlenül nagyobb, mint a Rotor, és összehasonlíthatatlanul kisebb űrdarabot kellett érte átfésülni.

– Örökké él a remény – mondta Fisher. – Lehetséges-e a hipertéri repülés? Igen vagy nem?

– Ha az igazat akarod hallani, a legtöbben azt mondják, hogy nem. Akadnak néhányan, akik elkenik a választ azzal, hogy nem tudják.

– Van olyan, aki hangos és egyértelmű igennel válaszol?

– Én egy ilyen embert ismerek. Én vagyok az.

– Te lehetségesnek tartod? – kérdezte Fisher őszinte meglepődéssel. – Te ezt nyíltan hangoztatod, vagy csak önmagadnak mered elsuttogni az éjszaka sötétjében?

– Cikket is írtam róla. Amelyiknek te csak a címét olvastad el. Természetesen senki sem meri hangoztatni az egyetértését, és az is igaz, hogy már máskor is tévedtem, de azt hiszem, most igazam van.

– Akkor miért gondolja mindenki, hogy nincs igazad?

– Itt jön a neheze. Értelmezés kérdése az egész. A Rotor-féle hiperrásegítés, amit egyébként már minden telepen megértenek, azon a feltételezésen nyugszik, hogy a hajó sebességének a fény sebességéhez való viszonya szorozva az idővel egy olyan állandót eredményez, ahol a hajó sebességének és a fény sebességének a hányadosa nagyobb egy egésznél.

– Mit jelent ez?

– Ez azt jelenti, hogy ha túlléped a fénysebességet, minél gyorsabban haladsz, annál rövidebb ideig vagy képes fönntartani azt a sebességet, és annál hosszabb ideig vagy kénytelen a fénynél lassabban repülni, mielőtt ismét erőt gyűjtenél annak túlszárnyalására. A végeredmény az, hogy bizonyos távolságon belül az átlagsebességed összességében nem haladja meg a fény sebességét.

– No és?

– Ez úgy hangzik, mintha itt a bizonytalansági alapelv szólna közbe, és azt senki sem vitatja, hogy a bizonytalansági elvvel nem lehet kukoricázni. Ha valóban a bizonytalansági elv érvényesüléséről van szó, akkor elméletileg lehetetlennek látszik a valóságos hipertéri utazás, és a legtöbb fizikus egyetért ezzel az érvvel, a többiek pedig bizonytalanok. Én ellenben azt vallom, hogy ami itt érvényesül, az csak látszólag a bizonytalansági princípium, valójában azonban nem az, ezért lehetséges az igazi hipertéri utazás.

– El lehet a vitát dönteni?

– Aligha – rázta meg a fejét Wendel. – A telepeknek semmiképpen sem fűlik hozzá a foguk, hogy a közönséges hiperrásegítővel vándorútra keljenek. Senki sem akar a Rotor nyomdokába lépni és évekig vándorolni az űrben, ahol a végén a majdnem bizonyos halál várja őket. Másfelől viszont egyik telep sem hajlandó hihetetlen mennyiségű pénzt, anyagot és erőfeszítést befektetni egy olyan ügybe, amelyet a szakértők óriási többsége elméletileg eleve reménytelennek tart.

– És ez téged nem aggaszt? – hajolt előre az asztal fölött Fisher.

– Persze hogy aggaszt. Hiszen fizikus vagyok, és szeretném bebizonyítani, hogy a világról vallott felfogásom helyes. De el kell fogadnom, hogy a lehetőségeknek is vannak határai. Óriási összegekre volna szükségem, de a telepek egy fityinget sem adnak.

– De Tessa, ha a telepek közönyösek is, a Földet érdekli a dolog – bármennyibe kerüljön is.

– Igazán? – kérdezte Tessa bágyadt mosollyal, és lassan, érzékien simogatni kezdte Fisher haját. – Tudtam, hogy a végén leszállunk a Földre.

33.

Fisher megragadta Wendel kezét, és gyengéden elhúzta a hajáról.

– Ugye, nem ugrattál, amikor elmondtad a véleményedet a hipertéri utazásról?

– Eszemben sem volt.

– Akkor a Földnek szüksége van rád.

– Miért?

– Mert a Föld szert akar tenni a hipertéri utazásra, és te vagy az egyetlen jó nevű fizikus, aki azt lehetségesnek tartja.

– Ha te tudtad ezt, Crile, akkor mire kellett az egész hercehurca?

– Addig nem tudtam, amíg te el nem árultad. Az egyetlen dolog, amivel engem útnak indítottak, hogy te vagy a legragyogóbb élő fizikus.

– Persze, persze – csúfolódott Wendel. – És téged azért küldtek, hogy engem megszerezz?

– Engem azért küldtek, hogy rábeszéljelek.

– Rábeszélj, mire? Hogy a Földre menjek? Arra a túlzsúfolt, mocskos, nyomorgó, fékezhetetlen időjárás sújtotta bolygóra? Micsoda csábító lehetőség!

– Hallgass rám, Tessa! A Föld nem mindenütt egyforma. Lehet, hogy megvannak mindazok a bajok, de vannak rajta gyönyörű és békés részek is, és te csak ezeket fogod látni. Te nem is tudod igazán, milyen is az a Föld. Hiszen még sohasem jártál ott, nem igaz?

– Soha. Én az Adelián születtem és itt nőttem föl. Más telepeken már jártam, de a Földön még, hál'Istennek, soha.

– Akkor hát honnan is tudhatnád, milyen a Föld? Mit tudhatod te, milyen egy nagy világ? Egy igazi világ. Itt élsz bezárva, egy játékdobozban, néhány négyzetkilométeres felületen, egy maroknyi emberrel együtt. Itt élsz egy parányban, amit már régen föléltél, és ami már semmit sem kínálhat neked. Ezzel szemben a Föld több mint hatszázmillió négyzetkilométer felület. Nyolcmilliárdnyi emberi lény. Végtelen változatosság közülük sok nagyon rossz. Sok viszont nagyon jó.

– És egytől egyig nagyon szegény. És nincs tudományotok.

– Mert a tudósok és velük együtt a tudomány kivonultak a telepekre. Ezért van szükségünk rád és a többiekre. Gyere velem a Földre!

– Még most sem látom be, minek.

– Mert nekünk vannak céljaink, ambícióink, vágyaink. A telepeknek csak önteltségük van.

– Mire jók azok a célok és ambíciók és vágyak? A fizika drága szórakozás. Elismerem, hogy a Földön az egy főre jutó jövedelem alacsony. Egyenként lehet, hogy szegények vagyunk, nyolcmilliárdnyi ember azonban a szegénységéből is képes hatalmas összeget összeadni. Az erőforrásaink a pocsékolás ellenére is még mindig hatalmasak, és több pénzt és több munkaerőt tudunk mozgósítani, mint a± összes telepek együttvéve – ha olyasmire kell, aminek belátjuk a feltétlen szükségességét. Gyere a Földre, Tessa, és úgy fogunk bánni veled, hogy méltó legyen a legritkább erőforráshoz, ahhoz a ragyogó szellemhez, amelyre olyan nagy szükségünk van, és amelyet egyedül képtelenek vagyunk előteremteni.

– Nem vagyok Olyan biztos benne – húzódozott Wendel, hogy az Adelia el fog bocsátani. Lehet, hogy önelégült telep, de azért jól ismeri az agyvelő értékét is.

– Azt nem tilthatják meg, hogy részt vegyél a Földön egy tudományos tanácskozáson.

– Úgy érted, hogy ha egyszer ott vagyok, nem muszáj visszatérnem?

– A bánásmódra semmi panaszod nem lesz. Sokkal jobb körülmények között fogsz élni ott, mint itt. Minden óhajod, minden kívánságod... De mindennél fontosabb: te vezetheted a hipertértervet, és korlátlan eszközökkel rendelkezhetsz a kísérletekre, a tesztekre, a megfigyelésekre...

– Micsoda királyi csalétket vetsz elém!

– Mit kívánhatnál még ennél is többet? – kérdezte Fisher komolyan.

– Kíváncsi vagyok – tűnődött Wendel, miért küldtek ide téged? Egy vonzó férfit. Azt várták talán, hogy egy éltes fizikus asszonyságot vonj a horgodra, egy könnyen elcsábítható, kiéhezett nőszemélyt, akit úgy vonz a tested, akár a halat a horog?

– Nem tudhatom, Tessa, mi járt a fejükben azoknak, akik ide küldtek, de nekem nem ez, annyi biztos. Elég volt egy pillantást vetnem rád. Magad is jól tudod, hogy nem vagy éltes. És egy percig sem hiszem el, hogy könnyen elcsábítható vagy kiéhezett lennél. A Föld azt ajánlja föl neked, amiről egy fizikus csak álmodhat. Ennek semmi köze ahhoz, hogy férfi vagy-e vagy nő, ifjú vagy-e vagy öreg.

– Milyen kár! És mi van akkor, ha megmakacsolom magam, és nem vagyok hajlandó a Földre költözni? Mit vetnél be akkor mint utolsó érvet a meggyőzésemre? Leküzdenéd az undorodat, és a magadévá tennél?

Wendel összekulcsolta a karját pazar keblein, és talányosan nézett a férfira. Fisher minden szót gondosan megrágva azt mondta: – Csak ismételni tudom, hogy nem tudhatom, mi járt a fejükben azoknak, akik ideküldtek. A szerelem nem volt az utasításaim között, de távol állt az én szándékaimtól is, jóllehet nyugodtan elhiheted, hogy ha mégis sor kerülne rá, egyáltalán nem éreznék undort. Biztos voltam benne, hogy te a fizikus szemszögéből mérlegelni fogod az ajánlat előnyeit, és lealacsonyítónak tartottam volna rád nézve minden olyan föltételezést, hogy ezenkívül még valami másra is igényt tartanál.

– Mennyire tévedsz – jelentette ki Wendel. – Én mérlegelni tudom az előnyöket egy fizikus szemszögéből, és kész vagyok elfogadni az ajánlatot, hogy a lehetőség folyosóin át nyomába eredjek a hipertérutazás pillangójának, ám nem akarok lemondani arról sem, amit te még be tudsz vetni a rábeszélés vonalán. Ide nekem az egészet!

– De...

– Röviden, ha engem akarsz, fizess meg értem. Vesd be az összes csáberődet, mintha megmakacsoltam volna magam, különben nem megyek a Földre. Mit gondolsz, miért vagyunk itt ebben a szeparéban? Mit gondolsz, mire valók a szeparék? Kitornáztuk magunkat, lezuhanyoztunk, ettünk-ittunk egy kicsit, beszélgettünk, miután mindezekben némi örömünket leltük, eljött az ideje, hogy mást is megpróbáljunk. Ragaszkodom hozzá. Vegyél rá, hogy a Földre menjek!

És az asszony ujjának érintése nyomán csábítón elhalványult a szeparéban a fény.

17 - Biztonságos-e?

34.

Insigna kényelmetlenül feszengett. Siever Genarr ragaszkodott ahhoz, hogy Marlenét kérdezzék meg az ügyben.

– Te az anyja vagy, Eugenia – érvelt –, és nem tehetsz róla, hogy még mindig kislánynak tartod ót. Időbe telik, mire egy anya rájön, hogy nem abszolút uralkodó, a lánya pedig nem a tulajdona.

Eugenia Insigna elkerülte a férfi gyengéd pillantását.

– Ne leckéztess engem, Siever – tiltakozott. – Neked nincsen gyermeked. Könnyű fölényesnek lenni mások gyermekével szemben.

– Fölényesen hangzott, amit mondtam? Bocsáss meg. Mondjuk azt, hogy engem nem köt úgy érzelmileg a kisbaba emléke. Én nagyon kedvelem a kislányt, de az én tudatomban ő csak úgy él, mint egy ragyogó elmével megáldott bimbózó fiatal nő. Hidd el Eugenia, hogy nagyon fontos ember. Van egy olyan különös érzésem, hogy sokkal, de sokkal fontosabb, mint te vagy én. Ezért ót is meg kell kérdeznünk.

– Elsősorban a biztonságáról kell gondoskodnunk – ellenkezett Insigna.

– Egyetértek, de ót is meg kell kérdeznünk, hogyan vigyázhatunk legjobban a biztonságára. Ha fiatal is, ha tapasztalatlan is, de azért hátha jobban tudja nálunk, mit kell tenni. Beszéljük meg magunk között, mint három felnőtt. Ígérd meg, Eugenia, hogy nem fogsz visszaélni az anyai tekintélyeddel!

– Hogyan ígérhetnék ilyesmit? – fakadt ki Insigna elkeseredetten. – De beszélni fogunk vele.

Így most mindhárman ott ültek együtt Genarr leárnyékolt irodájában, és Marlene összeszorított ajakkal gyors pillantást vetett a két felnőttre, s szomorúan így szólt hozzájuk: – Nekem ez nem tetszik.

– Attól tartok, rossz hírt kell közölnünk veled – mondta Insigna. – Tessék, kertelés nélkül. Fontolgatjuk a Rotorra való visszatérést.

Marlene megdöbbent.

– De hát a fontos munkád, anyám! Nem hagyhatod félbe. De úgy látom, nincs is szándékodban. Akkor nem értem.

– Marlene – mondta Insigna lassan és nyomatékkal. – Azt fontolgatjuk, hogy te visszatérsz a Rotorra. Csakis te.

Néhány percig mindenki hallgatott, miközben Marlene az arcukat vizsgálta. Aztán szinte suttogva megállapította: – Komolyan gondoljátok. Nem tudom elhinni. Én nem akarok visszamenni a Rotorra. Soha többé! Az Erythro az én világom. Itt akarok élni.

– Marlene! – kezdte Insigna éles hangon.

Genarr fölemelte a kezét Insigna felé és a fejét ingatta. Az asszony elhallgatott, és Genarr vette át a szót: – Miért ragaszkodsz annyira ahhoz, Marlene, hogy itt maradj?

– Csak – jelentette ki Marlene kereken. – Mint ahogy néha az ember megéhezik valamilyen ételre. Maga sem tudja megmagyarázni. Én is éhes vagyok az Erythróra. Nem tudom, miért, de kívánom. Itt fölösleges minden magyarázat.

– Hadd mondja el az édesanyád, amit tudunk.

Insigna megfogta Marlene hideg és élettelen kezét, és a lelkére beszélt: – Emlékszel, kislányom, mit mondtál nekem, mielőtt ide indultunk volna, a Pitt főbiztossal való beszélgetésetekről...

– Mit?

– Azt mondtad, hogy amikor beleegyezését adta, hogy fölmehetünk az Erythróra, valamit elhallgatott. Te sem tudtad volna megmondani, hogy mit, csak annyit éreztél, hogy valami kellemetlen, sőt gonosz dolgot.

– Igen, emlékszem.

Insigna habozott, miközben Marlene nagy, átható szemei megkeményedtek. Mintha maga sem volna teljesen tisztában azzal, hogy a legbelső gondolatai törnek napvilágra, ajka azt suttogta: "A szeme a fejemre villan. Keze a halántékánál. Elhúzódik." A suttogás elhalt, de az ajka tovább mozgott.

Aztán szinte magánkívül hangosan kitört: – Csak nem gondolod azt, hogy valami baj van az elmémmel?

– Dehogy! – vágta rá Insigna gyorsan. – Épp ellenkezőleg. Kedvesem, tisztában vagyunk vele, hogy nagyszerű elmével vagy megáldva, és azt szeretnénk, hogy ez meg is maradjon. Arról van szó, hogy...

Marlene a legmélyebb gyanakvás kifejezésével hallgatta végig az erythrói pestis történetét, és a végén csak annyit mondott: – Látom, anyám, hogy hiszel abban, amit most elmondtál, de az is lehet, hogy valaki félrevezetett téged.

– Éntőlem hallotta – mondta Genarr –, és én a személyes tapasztalatom alapján megerősíthetem, hogy ez a színtiszta igazság. Most pedig halljuk, hogy én is az igazat mondom-e.

Marlene rábólintott, de nem adta meg magát egykönnyen.

– Miért fenyeget engem különös veszély? Miért vagyok én nagyobb veszélyben, mint te vagy anyu?

– Mint ahogy az édesanyád mondta, Marlene... a pestisről azt tartják, hogy előszeretettel sújtja azokat a személyeket, akiknek mozgékonyabb az észjárásuk, élénkebb a fantáziájuk. Egyes bizonyítékok alapján sokan azt tartják, hogy a közönségestől eltérő elmék fogékonyabbak a pestis iránt, és mivel a te agyadnál különlegesebbel még nem találkoztam, ezért lehetségesnek tartom, hogy te veszélyesen fogékony vagy a kórra. A főbiztos olyan utasítást adott, hogy neked szabad kezet kell adni az Erythrón, hogy kedvedre vizsgálódhass mindenütt, sőt, ha úgy akarod, még a Kupolán kívülre is kimehess. Első hallásra ez nagy jóindulatról tanúskodik, de nem azért akar-e kitenni a külvilág hatásának, hogy hátha így könnyebben levesz a lábáról a pestis?

Marlene látszólag közömbösen mérlegelte magában Genarr szavait.

– Hát nem látod, Marlene? – vette át a szót Insigna. – A főbiztos nem akar megölni téged. Eszünkbe sem jut ilyennel megvádolni őt. Mindössze működésen kívül akarja helyezni az agyadat, amely kényelmetlen a számára. Mert te könnyedén belelátsz a lelkébe, és olyasmit is megtudsz róla meg a szándékairól, amit titkolni szeretne – és ez neki nem hiányzik. Ő a titkok embere.

– Ha Pitt főbiztos ártani akar nekem – szólalt meg végre Marlene –, akkor miért akartok visszaküldeni hozzá?

Genarr fölvonta a szemöldökét.

– De hiszen már megmagyaráztuk. Mert itt veszélyben forogsz.

– Mellette ugyanúgy veszélyben forognék. Mit tehetne még, ha igazán el akar pusztítani engem? Ha úgy hiszi, hogy itt elpusztulok, akkor itt nyugton fog hagyni. Akkor nem fog háborgatni többé, nem igaz? Legalábbis mindaddig, amíg itt vagyok.

– De a pestis, Marlene! A pestis! – Az anyja megpróbálta magához vonni a lányt, de az kisiklott a karjai közül.

– Én nem félek a pestistől.

– De hát épp most magyaráztuk...

– Bánom is én, mit magyaráztatok. Engem itt nem fenyeget veszély. Én ismerem az agyamat. Egész életemben együtt éltem vele. Én megértem őt. Nincs veszélyben.

– Légy belátó, Marlene! – erősködött Genarr. – Bármilyen szilárdnak érzed is az elmédet, a betegség és a hanyatlás ellen nincs bebiztosítva. Megtámadhatja az agyvelőgyulladás, kaphatsz epilepsziát, agydaganatot, és a végén utolérhet a szenilitás. Vajon kordában tudod-e tartani mindezeket a bajokat pusztán azzal a meggyőződéssel, hogy el fognak kerülni téged?

– Én nem ezekről a bajokról beszélek. Hanem a pestisről. Ezt én nem fogom elkapni.

– Honnan vagy ebben olyan biztos, drágám? Hiszen még azt sem tudjuk, mi is az a pestis.

– Akármi is, engem nem fog megtámadni.

– Honnan tudhatod, Marlene? – kérdezte Genarr.

– Csak úgy tudom.

Insigna a türelme határához ért. Mindkét karjánál fogva megragadta Marlenét: – Marlene, azt kell tenned, amit mondanak!

– Nem, anya. Te nem érted meg. Engem már a Rotoron is vonzott az Erythro. És most, hogy itt vagyok rajta, minden eddiginél erősebben vonz. Itt akarok maradni. Itt biztonságban leszek. Nem akarok visszamenni a Rotorra. Ott kevésbé leszek biztonságban.

Genarr fölemelte a kezét, hogy beléfojtsa Insignába a kitörni készülő szót.

– Kompromisszumot ajánlok, Marlene. Édesanyád azért van itt, hogy elvégezzen bizonyos csillagászati megfigyeléseket. Ez még eltart egy ideig. Ígérd meg, hogy amíg ő el lesz foglalva, te nem hagyod cl a Kupolát, megteszel minden ésszerű óvintézkedést, és időnként vizsgálatnak veted alá magad. Ha semmi változást sem találunk agyad működésében, akkor nyugodtan kivárhatod a Kupola alatt, amíg édesanyád elvégzi a munkáját, és akkor újból elővesszük a dolgot. Megegyeztünk?

Marlene elgondolkodva lehajtotta a fejét. Aztán azt mondta: – Rendben van. De anyu, nehogy azt állítsd, hogy végeztél, amikor még nem fejezted be a munkád. Én tudni fogom. És eszedbe ne jusson összecsapni! Mert ezt is tudni fogom.

Insigna a homlokát ráncolta.

– Nem foglak becsapni, Marlene, és ne hidd, hogy akár a te érdekedben is lejjebb engedem a tudományos mércét.

– Bocsáss meg, anyu. Tudom, hogy az idegeidre megyek.

Insigna mélyet lélegzett.

– Ezt nem tagadom, de akár az idegeimre mégy, akár nem, te az én kislányom vagy, Marlene. Szeretlek, és biztonságban akarlak tudni. Nos, hogy látod, hazudok?

– Nem, anyu, nem hazudsz, de kérlek, higgy nekem, ha azt mondom, hogy biztonságban vagyok. Amióta itt élek az Erythrón, boldog vagyok. A Rotoron sohasem voltam boldog.

– És miért vagy boldog? – firtatta Genarr.

– Nem tudom, Siever bácsi. De elég az, ha az ember boldog, nem igaz? Még ha nem tudja is megmondani, hogy miért.

35.

– Fáradtnak látszol, Eugenia – mondta Genarr.

– De nem testileg, Siever. Megviselt ez a számításokkal teli két hónap. Nem is tudom, hogy boldogultak az űrkorszak előtt a csillagászok azokkal a kezdetleges számítógépeikkel. Ha elképzelem, hogy Keplernek még az sem volt, és az égitestek mozgástörvényeit pusztán a logaritmus segítségével dolgozta ki, és még szerencsésnek mondhatta magát, mert éppen akkor találták föl a logaritmust.

– Elnézést a naiv föltételezésért, de én azt hittem, hogy manapság a csillagászok egyszerűen kiadják a műszereiknek az utasítást, aztán lefekszenek aludni, és amikor néhány óra múlva fölébrednek, mindent ott találnak szépen kinyomtatva és glédába rakva az íróasztalukon.

– Bárcsak úgy lenne! Ez a munka azonban más. El tudod képzelni, mekkora pontossággal kellett nekem kiszámítani a Nemezis és a Nap egymáshoz viszonyított sebességét, hogy meg tudjam állapítani, pontosan hol és mikor kerülnek legközelebb egymáshoz? Van róla fogalmad, milyen parányi mérési hiba is elegendő ahhoz, hogy úgy tűnjék, a Nemezis nem fog ártani a Földnek, holott a valóságban el fogja pusztítani, és fordítva? Akkor is bőven kijutna a munkából – folytatta Insigna hevesen –, ha a Nemezisen meg a Napon kívül egyéb csillag nem is léteznék a világmindenségben, csakhogy ott vannak a közeli csillagok, és mindegyik mozgást végez. Közülük legalább egytucatnyi elég nagy tömegű ahhoz, hogy parányi hatással legyen a Nemezisre vagy a Napra, vagy mindkettőre. Ez a parányi hatás is elegendő viszont ahhoz, hogy ha figyelmen kívül hagyjuk, bármelyik irányban több millió kilométeres eltéréssé halmozódjék föl. És a pontos eredményhez megközelítő pontossággal ismerni kell minden egyes csillag tömegét, helyzetét, sebességét.

Ez egy tizenöt ismeretlenes, hallatlanul bonyolult egyenlet, Siever. A Nemezis szépen át fog sétálni a Naprendszeren, és több bolygóra is észrevehető hatást fog gyakorolni. Sok minden függ persze attól, hogy az egyes bolygók pályájuk melyik pontján tartózkodnak éppen a Nemezis áthaladásakor, mennyire mozdítja ki őket a Nemezis vonzereje, és mennyire befolyásolja ez az elmozdulás a többi bolygóra gyakorolt hatásukat. No és persze a Megas hatását is számításba kell venni.

– No és milyen végeredményre jutottál, Eugenia? – kérdezte Genarr komoran.

– Azzal számolok, hogy a Föld pályája a mostaninál egy szikrányival excentrikusabbá válik, a kistengelye valamelyest megrövidül a jelenlegihez képest.

– Ez mit jelent?

– Azt jelenti, hogy a Föld túlságosan forró lesz ahhoz, hogy lakható legyen. – És mi fog történni a Megasszal meg az Erythróval?

– Mérhetően semmi. A Nemezis-rendszer jóval kisebb, mint a Naprendszer, ezért erősebb benne az összetartó erő. Itt semmi sem fog észrevehetően kizökkenni, a Földön azonban annál inkább.

– Mikor következik ez be?

– Ötezer-huszonöt – plusz-mínusz tizenöt – év múlva a Nemezis eléri a legközelebbi pontot. A hatás szét fog húzódni arra a húsz-harminc évi időtartamra, amely alatt a Nemezis és a Nap közeledik, majd távolodik egymástól.

– Lehet számítani összeütközésre vagy ilyesmire?

– Ennek szinte nulla az eshetősége. Legalábbis ami a nagyobb testeket illeti. De persze egy Nap körüli kisbolygó eltalálhatja az Erythrót, vagy a Nemezis egyik kisbolygója a Földet. Ennek minimális az esélye, bár ha mégis bekövetkezne, az katasztrofális következményekkel járna a Földre nézve. Ezt azonban képtelenség előre kiszámítani addig, amíg a két csillag elég közel nem kerül egymáshoz.

– De a Földet mindenesetre ki kell üríteni, nem igaz?

– Ó, igen.

– Erre azonban még van ötezer évük.

– Ötezer év nem is olyan sok arra, hogy nyolcmilliárd ember elszállítását elvégezzék. Figyelmeztetnünk kell őket.

– Figyelmeztetés nélkül, maguktól nem fognak rájönni?

– Lehet, de ki tudja, mikor? Ám még ha elég hamar rájönnének is, akkor is át kellene adnunk nekik a hiperrásegítés technikáját. Enélkül nem mennek semmire.

– Biztos vagyok benne, hogy erre is rá fognak jönni maguktól, és talán nem is olyan sok idő múlva.

– És ha nem?

– Azt is biztosra veszem, hogy egy évszázad sem kell hozzá, és helyreáll a kommunikáció a Rotor és a Föld között. Elvégre ha a közlekedésben birtokunkban van a hiperrásegítés, akkor idővel a távközlésben is hasznosítani tudjuk. Vagy akár egy telepet is visszaküldhetünk a Földhöz, és még akkor is marad elég idejük.

– Mintha Pittet hallanám.

Genarr elnevette magát.

– Neki is lehet egyszer igaza.

– De ő nem akar kapcsolatba lépni. Tudom.

– Az sem lehet, hogy mindig az ő akarata érvényesüljön. Példa rá ez a Kupola az Erythrón, pedig mennyire ellenezte. Azután még ha nem sikerülne is meggyőznünk abban a dologban, ő sem fog örökké élni. Úgyhogy Eugenia, most még fölösleges túlságosan aggódnod a Földért. Van ennél égetőbb gondunk is. Marlene tudja, hogy hamarosan befejezed itt a munkád?

– Hogyne tudná! Úgy látszik, még a pontos dátumot is elárulja az, ahogy a kabátujjamat végigsimítom vagy a hajamat megfésülöm.

– Ugye, napról napra érzékenyebb lesz?

– Igen. Te is észrevetted?

– De még mennyire. Ez alatt a rövid idő alatt is, amióta ismerem.

– Azt hiszem, ez részben a korával függ össze. Úgy nő az érzékenysége, mint ahogy a melle növekszik. Aztán meg élete nagy részében megpróbálta elleplezni ezt a képességét, mert vagy nem tudta, mit kezdjen vele, vagy mert kellemetlenség érte miatta. És most, hogy már nincs mitől félnie, mintegy a felszínre tört és kibontakozott ez a képessége.

– Avagy, ahogy ő mondja, valami miatt jól érzi magát az Erythrón, és az öröm jótékonyan hat az érzékenységére.

– Sokat gondolkoztam ezen, Siever – mélázott Insigna. – Távol áll tőlem, hogy a bogaraimmal háborgassalak. Én hajlamos vagyok arra, hogy mindenből – Marlenéből, a Földből – nagy ügyet csináljak. De mit gondolsz: nincs hatással rá az Erythro? Mármint negatív értelemben? Mit gondolsz, nem lehetséges, hogy megérintette őt a pestis, és ezért ez a felfokozott érzékelőképessége?

– Ezt lehetetlen megmondani, Eugenia, ám ha a felfokozott érzékelőképessége a pestis hatása volna is, ez láthatóan egy csöppet sincs kihatással az értelmi állapotára. Azt viszont állíthatom, hogy egész ittlétünk alatt soha senki, aki megkapta a pestist, nem mutatott föl olyan tüneteket, amelyek a legkisebb mértékben is emlékeztettek volna Marlene képességére.

Insigna megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Köszönöm. Ez megnyugtató. És azt is köszönöm, hogy olyan gyöngéden és barátilag bánsz Marlenével.

Genarr ajka kis féloldalas mosolyra húzódott.

– Nem esik nehezemre. Nagyon kedvelem őt.

– Ezt olyan természetesen mondod. Pedig ő nem valami szeretetre méltó teremtés. Ezt én tudom, még ha az anyja vagyok is.

– Én viszont szeretetre méltónak találom. Mindig jobban kedveltem a nőkben az észt, mint a szépséget – hacsak a kettő nem járt együtt, mint tenálad, Eugenia...

– Húsz évvel ezelőtt talán – sóhajtott föl Eugenia.

– Az én szemem együtt öregedett a te testeddel, Eugenia. Az nem vesz észre semmilyen változást. Számomra azonban közömbös, hogy Marlene nem szép. Viszont nagyon intelligens, még ha az érzékenységét nem számítjuk is.

– Igen, ez így igaz. Ez vigasztal engem, ha már nagyon a terhemre van. – Hát ami azt illeti, Marlenével lesznek még gondjaid.

– Hogy érted ezt? – kapta föl a fejét Insigna.

– A kislány kerek perec a tudtomra adta, hogy a Kupolával nincs minden elintézve. Azt akarja, hogy mihelyt te bevégezted a munkádat, kitehesse a lábát a bolygó felszínére. Ehhez ragaszkodik.

Insigna rémült tekintettel meredt a férfira.

18 - A fénysebességen túl!

36.

A Földön eltöltött három év meglátszott Tessa Wendelen. Vonásai kissé nyersebbek lettek. Teste némileg elnehezült. Kis tokát növesztett, és a szeme alatt sötét árnyékok jelentek meg. Mellei veszítettek feszességükből, dereka megvastagodott.

Crile Fisher tudta, hogy Tessa már a negyvenes évei végét tapossa, és hogy öt évvel idősebb nála. A koránál azonban nem látszott öregebbnek. Még mindig illett rá a tűzrőlpattant menyecske jelző (ahogy valaki jellemezte őt), ám most már nem tévesztené ót össze egy harmincas éveiben járó fiatal nővel, mint akkor, amikor először találkozott vele az Adelián.

Ezzel Tessa is tisztában volt, és éppen az elmúlt héten tett emiatt szemrehányást a férfinak.

– Te vagy az oka, Crile – panaszkodott egyik éjszaka, amikor egymás mellett feküdtek az ágyban (úgy látszik, ez volt az az idő, amikor a legjobban bántotta öt az öregedés). Te ráztál át engem a Földdel. "Micsoda nagyszerű" – mondtad. "Milyen hatalmas." A változatosság. Mindig valami új, kimeríthetetlen.

– No és nem az? – kérdezte a férfi, jól tudva, hogy mi bántja leginkább az asszonyt, de hagyta, hogy folytassa a szemrehányást.

– A gravitációról aztán ezt nem állíthatod. Az egész fölfújt, lehetetlen bolygón ugyanaz a nehézségi erő. Fönn a levegőben, lenn a bányában, itt is, ott is, mindenütt egy g, egy g, egy g. Megöli az embert az egyhangúság.

– Ennél jobbat nem ismerünk, Tessa.

– De te igen. Te jártál a telepeken. Ott kedvedre válogathatsz a gravitációs szintek között. Tornázhatsz alacsony gravitáció mellett. Időnként könnyíthetsz a szöveteidet érő terhelésen. Hogy lehet enélkül élni?

– Mi itt a Földön is végzünk testgyakorlatokat.

– No ne mondd – ilyen nehézségi erő mellett, amikor örökké úgy érzed, hogy ólomból van a tested. Mást sem csináltok, mint a testsúlyotokkal birkóztok, ahelyett hogy hagynátok az izmaitokat egymásnak feszülni. Hol tudtok ti szökellni, hol tudtok ti repülni, hol tudtok ti lebegni? Vagy belevetni magatokat a nagyobb nehézségi térbe, Onnan a kisebbe? Ez az ólomsúly minden porcikátokat húzza-cibálja lefelé, így aztán nem csoda, hogy görnyedtek lesztek, ráncosak, vének. Elég, ha rám nézel. Nézz csak rám!

– Le sem veszem rólad a szemem – jelentette ki Fisher ünnepélyesen.

– Akkor inkább ne nézz rám. Mert különben ki fogsz dobni. Ha pedig kidobsz, én visszaköltözöm az Adeliára.

– Nem fogod megtenni. Mit csinálnál ott, miután kitornáztad magad az alacsony gravitációban? Hiszen a kutatómunkád, a laboratóriumaid, a csapatod mind itt vannak a Földön.

– Fogom magam, és összehozok egy új csapatot.

– No és az Adelia meg fogja neked adni mindazt a támogatást, amit itt már megszoktál? Aligha. El kell ismerned, hogy a Föld nem fukarkodik semmivel, hogy megkapsz tőle mindent, amit csak kérsz. Nem volt igazam?

– Még hogy igazad volt-e? Te csaló! Azt sem árultad el nekem, hogy a Föld már birtokában volt a hiperrásegítésnek. Azt sem mondtad meg, hogy már fölfedezték a Szomszéd Csillagot. Sőt eltűrted, hogy én a Rotor-féle Távpróba haszontalanságáról prédikáljak, és egy szóval se jelezted, hogy azok egy-két parallaxison kívül valami mást is fölfedeztek. De te csak, mint egy szívtelen kutya, ültél ott, és a képembe nevettél.

– Én elmondtam volna, Tessa, de mi lett volna, ha te úgy döntesz, hogy nem jössz a Földre? Nem adhattam ki a titkot.

– És miután már itt voltam a Földön?

– Amikor dolgozni kezdtél, de csak akkor, mindent elmondtunk neked.

– Helyesebben ők elmondták nekem, és hagyták, hogy én, mint egy ostoba liba, ott maradjak leesett állal. Te legalább célozhattál volna rá, hogy mégse tűnjek olyan komplett idiótának. Meg tudtalak volna ölni, de hát mit tehettem? Beléd habarodtam. Ezt te is nagyon jól tudtad, amikor galádul elcsábítottál a Földre.

Kedvelt játéka volt ez az asszonynak. Fisher jól tudta benne a maga szerepét.

– Még hogy én elcsábítottalak? Te ragaszkodtál hozzá. Másként hallani sem akartál a Földről.

– Hazug kutya. Erőszakkal letepertél. Megerőszakoltál, alávalóan és kíméletlenül. És most is azon mesterkedsz. Látom azokban a gyalázatos, kéjsóvár szemeidben.

Már hónapok teltek el azóta, hogy az asszony utoljára eljátszotta ezt a játékot, és Fisher azt is tudta, hogy ez nála a szakmai megelégedettség jele. Később meg is kérdezte tőle: – Hogy halad a munkád?

– Azt hiszem, jól – felelte Tessa pihegve. – Holnapra előkészítettem egy bemutatót a te rozzant aggastyán földid, Tanayama számára. Úgy hajszolt engem, akár egy hajcsár.

– Hajcsárnak valóban hajcsár.

– És tökfej. Azt hihetné az ember, hogy ha egy társadalom nem ismeri is a tudományt, legalább konyít valamit a tudományhoz, annak működéséhez. Ha reggel az ember kezébe nyomnak egymillió egyetemes kreditet, akkor ne várják azt, hogy még aznap estére kézzelfogható eredményt kapnak érte. Legalább várnák meg a következő reggelt, és hagynák meg az éjszakát a munkára. Tudod, mit mondott, amikor utoljára beszéltünk, és közöltem vele, hogy tudok neki mutatni valamit?

– Nem én, ezt még nem mondtad el. Mit mondott?

– Elvárhatná az ember, hogy azzal fogadja: "Csodálatos, hogy rövid három év alatt sikerült ilyen meghökkentően új dolgot kimunkálnia. Fogadja érte mély hálánkat és végtelen nagyrabecsülésünket." Ugye, te is ilyesmit várnál?

– Nem én; ha ezer évig élnél, se hallanál ilyesmit Tanayama szájából. Mégis, mit mondott?

– Azt mondta, hogy "három év után végre fel tud mutatni valamit. Remélem is. Mit gondol, meddig élhetek még? Mit gondol, azért támogattam, azért pénzeltem magát, és azért adtam maga mellé egy egész hadseregnyi asszisztenst és munkást, hogy akkor álljon elő valamivel, amikor én már a sírban leszek és nem láthatom?" Pontosan ezt mondta, és hidd el, a legszívesebben várnék a demonstrációval, amíg elpatkol, de hát szerintem a munka előbbre való.

– Tényleg van olyasmi, amivel be tudod tömni a száját?

– Mindössze a szuperluminális repülés. Az igazi, fénysebességnél gyorsabb repülés, és nem az a szuperrásegítős hülyeség. Kezünkben van valami, ami kitárja előttünk a világmindenség kapuját.

37.

Azt a helyet, ahol Tessa Wendelnek a világmindenséget felforgató kutatócsapata dolgozott, már azelőtt előkészítették számára, mielőtt a Földre költözött volna. Egy hatalmas hegyi erőd belsejében, teljesen elzárva a Föld nyüzsgő népességétől, valóságos kutatóvárost építettek benne.

És most Tanayama is itt ült egy motoros székben. Csak a keskeny szemhéjak alól élénken ide-oda villogó szemeiben látszott élet.

Nem mintha ő lett volna a Föld kormányában a legrangosabb figura, sőt még a jelenlévők között sem volt az első, ám ő volt és még most is ő a terv motorja, és ezért mindenki gépiesen előreengedte. Egyedül Wendel nem hagyta magát megfélemlíteni.

– Mit fogok látni, doktornő? Egy hajót? – fordult oda az asszonyhoz reszelős, suttogó hangon.

Hajónak természetesen nyoma sem volt.

– Nincs hajó, igazgató úr – felelte Wendel. – A hajókig még évek kellenek. Én csak egy demonstrációval szolgálhatok, de ez is nagyon izgalmas. Először lesz tanúja egy valódi szuperluminális repülés nyilvános bemutatásának, amely messze túlmutat a hiperrásegítés technikáján.

– Hogy fog ez megtörténni?

– Úgy tudom, igazgató úr, hogy ön már kapott némi eligazítást.

Tanayama hangosan köhécselni kezdett, és időbe telt, mire visszanyerte a lélegzetét.

– Megpróbálták, de én magától akarom hallani. – Gonosz fénnyel csillogó szemét az asszonyra szögezte. – Maga itt a főnök. A maga tervéről van szó. Magyarázza el.

– Az elméletét nem tudom kifejteni. Kevés hozzá az idő, igazgató úr. Meg nem is akarom önt fárasztani.

– Hagyjuk az elméletet! Mi az, amit látni fogok?

– Amit látni fog, az két kocka alakú üvegtartály. Mindkettőben tökéletes vákuum.

– Minek a vákuum?

– A szuperluminális repülést csakis légüres térben lehet elkezdeni, igazgató úr. Különben a fénysebességnél gyorsabb haladásra kényszerített tárgy anyagot ragadna magával, s ezzel megnövelné az energiaszükségletet és lecsökkentené az irányíthatóságot. A végponton is vákuumnak kell lennie. Különben a kimenetel katasztrofális lenne, minthogy...

– Hagyja a "minthogyot". Ha ez a maga szuperluminális repülése vákuumban kell, hogy kezdődjék és végződjék, akkor hogy az ördögbe vesszük hasznát?

– Előbb a megszokott módon kell kirepülnünk az űrbe, onnan átrukkolunk a hipertérbe, és ott is maradunk. És amikor megérkezünk az úticélunk közelébe, ott ismét átmegyünk a normális térbe, és a szokásos módon fejezzük be az utat.

– Ez elég sok idő.

– Még a szuperluminális repülés sem képzelhető el egy pillanat alatt, ám hálátlanság lenne az idő miatt morogni, ha, mondjuk, egy, a Naprendszertől negyven fényévnyire lévő csillaghoz negyven év helyett mindössze negyven nap alatt érünk el.

– Rendben van. Itt van ez a két üvegkocka. És aztán?

– Ez csak a holografikus vetületük. A valóságban háromezer kilométerre vannak egymástól, a földgömb más-más részén, egy-egy sziklabarlangban. Tiszta vákuumban a fénysugár a másodperc egyezred része – egy millisecundum – alatt érne el egyiktől a másikig. Természetesen mi nem fényt használunk. A bal oldali kocka közepén egy erős mágneses mező egy apró gömböt lebegtet, amely valójában egy parányi hiperatommotor. Ott ni, látja, igazgató úr?

– Valamit látok ott – felelte Tanayama. Ez minden?

– Ha jól figyel, észre fogja venni, hogy a gömb eltűnik. Már folyik a visszaszámlálás. A számlálás ott suttogott mindegyikük fülében, és amikor a nullához ért, az egyik kockából eltűnt, és a másikban megjelent a gömböcske.

– Ne feledje – figyelmeztette Wendel –, hogy ezek a kockák a valóságban háromezer kilométerre vannak egymástól. Az időmérő szerkezet azt mutatja, hogy az eltűnés és a megjelenés között valamivel több, mint tíz mikrosecundum telt el, ami azt jelenti, hogy a sebesség csaknem elérte a fénysebesség százszorosát.

– Honnan tudhatom ezt? – nézett föl Tanayama. – Lehet, hogy az egész csak egy trükk, hogy becsapjanak egy hiszékeny öregembert.

– Igazgató úr – jelentette ki Wendel sértődötten –, több száz hírneves tudós van itt jelen, köztük sokan a Földről. Készségesen megmutatnak önnek mindent, amire kíváncsi, készek elmagyarázni a műszerek működését. Nem fog itt semmit találni, csak tisztességes, jól végzett tudományos munkát.

– Mondjuk, minden úgy van, ahogy maga mondja. Akkor mi van? Egy parányi gömböcske. Egy pingponglabda, amelyik megtesz néhány ezer kilométert. Ez minden, három esztendő után?

– Aminek ön a tanúja volt, több, mint amit bárki is joggal elvárhatott. Lehet, hogy amit ön látott, az nem nagyobb egy pingponglabdánál, és ez csak háromezer kilométert tett meg, de ez ugyanolyan valódi szuper luminális repülés volt, mintha egy űrhajó szállt volna innen a fénysebesség százszorosával az Arcturushoz. Amit ön látott, azaz emberiség történetének első nyilvános szuperluminális repülése. De én az űrhajót akarom látni.

– Erre még várnia kell.

– Nekem nincs időm. Nekem nincs időm – hörögte Tanayama reszelős, suttogó hangján. Ismét erőt vett rajta a köhögési roham.

Wendel pedig odasúgta neki, hogy csak ő hallhatta: – Még az ön akarata is kevés ahhoz, hogy kimozdítsa sarkaiból a világegyetemet.

38.

A hivatalos személyiségeknek szentelt három nap nagy nehezen eltelt a nem hivatalosan Hyper Citynek nevezett intézményben, és a siserehad végre eltávozott.

– Még így is rámegy vagy további két-három nap – panaszkodott Tessa Wendel Crile Fishernek –, mire visszazökkenünk a rendes kerékvágásba, és teljes erőbevetéssel dolgozni tudunk. Micsoda gonosz vénember – tette hozzá keserves sóhajjal.

Fishernek nem volt nehéz Tanayamára vonatkoztatnia a kirohanást.

– Beteg öregember – próbálta mentegetni.

Wendel dühös pillantást lövellt feléje.

– Csak nem akarod megvédelmezni?

– Csak megállapítom a tényt, Tessa.

Az asszony feddőn fölemelte az ujját.

– Egész biztos, hogy ez a nyomorult vén porhüvely már akkor is ugyanolyan esztelen bolond volt, amikor még nem volt beteg vagy nem volt vén. Mióta is vezeti a Hivatalt?

– Régi bútordarab. Több mint harminc éve. Azt megelőzően pedig legalább annyi ideig ő volt az első helyettes és mint ilyen, legalább három vagy négy névleges igazgató mögött a tényleges hatalom. És akármilyen beteg vagy öreg is lesz, a halála napjáig ő marad az igazgató – vagy még három napig utána is, amíg az emberek meg nem győződnek róla, hogy többé nem támad föl.

– Azt hiszed, hogy ez tréfadolog.

– Nem én, de hát mi mást tehet az ember, mint hogy nevet, látván, hogy egy ember, akinek még hivatalos hatalmi pozíciója sincs, sőt az emberek többsége még azt sem sejti, hogy a világon van, csaknem fél évszázadon át félelemben és függőségben tartott a kormányban mindenkit csak azzal, hogy mindenkiről ismert valamilyen szennyes titkot, amelyet kész volt gondolkodás nélkül föl is használni ellene.

– És eltűrik őt?

– Hát persze. Nincs olyan ember a kormányban, aki kockáztatni merné a karrierjét azzal, hogy megpróbál gáncsot vetni Tanayamának.

– Még most sem, amikor már kicsúszóban van a gyeplő a kezéből?

– Ebben tévedsz. Lehet, hogy a halál majd kiüti a kezéből a gyeplőt, de az utolsó leheletéig makacsul markolni fogja. Még akkor is, amikor a szíve már megszűnt dobogni.

– Mi hajtja az ilyen embereket? – tűnődött Wendel fintorogva. – Miért nem vonulnak vissza még idejében, hogy békésen átadhassák lelküket a halálnak?

– Tanayama aztán nem! Soha. Nem mondhatnám, hogy bizalmas viszonyban vagyok vele, de az elmúlt tizenöt évben egyszer-másszor összehozott vele a sors, és mindannyiszor alaposan megégettem magam. Ismertem őt, amikor még buzgott benne az életerő, de mindig tudtam, hogy sohasem fogja leállítani magát. Hogy feleljek az előbbi kérdésedre, minden embert más-más dolog hajt, egy azonban biztos: Tanayamát a gyűlölet mozgatja.

– Ebben van valami – bólintott Wendel. – Ez lerí róla. Egy ilyen gyűlöletes ember csak gyűlölni képes. De mit gyűlöl annyira Tanayama?

– A telepeket.

– Igazán? – Úgy látszik, Wendelnek eszébe jutott, hogy ő maga is egy telepes az Adeliáról. – Én arra sem emlékszem, hogy bármelyik telepesnek lett volna egyetlen j6 szava is a Földről. És te is jól tudod, milyen véleménnyel vagyok egy olyan helyről, ahol mindig egyforma a nehézségi erő.

– Én, Tessa, nem az ellenszenvről vagy az undorról, vagy a megvetésről beszélek. Hanem a vörösen izzó vak gyűlöletről. Csaknem minden Földlakó ellenszenvet érez a telepek iránt. Mert el vannak látva minden földi jóval. Csendesek, nem zsúfoltak, kényelmesek, középosztály jellegűek. Bővelkednek élelemben, bőven jut idő pihenésre, nincs viszont rossz időjárás, szegénység. Vannak robotjaik, amelyeket illendően elrejtenek szem elől. Csak természetes, hogy azok az emberek, akik kisemmizettnek érzik magukat, ellenszenvet táplálnak azok iránt, akiknek láthatóan megvan mindenük. Tanayama esetében azonban aktív, sistergő gyűlöletről van szó. Meg vagyok győződve róla, hogy a legszívesebben egytől egyig elpusztítaná a telepeket.

– De miért, Crile?

– Szerintem nem azok a dolgok bántják a csőrét, amelyeket az előbb fölsoroltam. Ami igazán elviselhetetlen számára, az a telepek kulturális egyöntetűsége. Érted, mit akarok mondani?

– Nem én.

– A telepek maguk válogatják össze lakóikat. Csupa magukhoz hasonlót. Minden telepen azonos a kultúra, sőt bizonyos mértékig még az emberek külső megjelenése is. Ezzel szemben a Föld mindig is a különféle kultúrák vad keveréke volt, amelyek mind kölcsönösen gazdagítják egymást, versenyeznek egymással, gyanakszanak egymásra. Tanayama sok más Földlakóval egyetemben – mint például én is – ebben a sokféleségben az erő forrását látja, és úgy véli, hogy a telepek kulturális egyöntetűsége meggyengíti őket, és hosszú távon megrövidíti az életüket.

– De hát miért gyűlöli valaki a telepeket olyasmiért, amit hátrányosnak tart a számukra? Tanayama azért gyűlölne bennünket, mert jobb sorban élünk és mert rosszabb sors vár ránk? Ennek se füle, se farka.

– Miért is lenne? Ki az, aki gyűlöletre adná a fejét, ha mindent be lehetne világítani az értelem fényével? Az is lehet – de csak lehet –, hogy Tanayama attól fél, a telepek túlságosan jól sikerülnek, és bebizonyítják, hogy a kulturális egyöntetűség végül is jó dolog. Vagy talán úgy véli, hogy a telepek ugyanolyan ádázul fenekednek a Földre, mint amilyen ádázul ő a telepek pusztulására tör. A Szomszéd Csillag mélységesen feldühítette.

– Az a tény, hogy a Rotor fölfedezte a Szomszéd Csillagot, és bennünket nem értesített róla?

– Ennél is rosszabb. Eszükbe sem jutott figyelmeztetni bennünket, hogy az a Naprendszer felé száguld.

– És ha ők sem tudták?

– Tanayama ezt sohase hinné el. Szerintem meg van győződve arról, hogy ők tudták, de szándékosan elmulasztották a figyelmeztetésünket abban a reményben, hogy a felkészületlen Föld vagy legalábbis a földi civilizáció megsemmisül.

– Kiderült már, hogy a Szomszéd Csillag eléggé megközelít bennünket ahhoz, hogy kárt okozzon? Ilyesmit én nem hallottam. Úgy tudom, hogy a legtöbb csillagász szerint eléggé messze fog elhaladni tőlünk, és alig lesz ránk hatással. Vagy te másként tudod?

Fisher megvonta a vállát.

– Nem én, de szerintem Tanayama gyűlöletét csak tovább táplálja, hogy azt hiszi, veszély fenyeget bennünket. És innen csak egy lépés logikailag, hogy mindenáron szert kell tennünk a szuperluminális repülésre, ha találni akarunk valahol egy, a Földhöz hasonló bolygót. És akkor szükség esetén a lehető legtöbb embert át tudjuk telepíteni arra a másik világra. El kell ismerned, hogy az elgondolás nem rossz.

– Igen, csakhogy nem kell mindjárt a pusztulásra gondolni, Crile. Mert csak természetes, hogy ha az égvilágon semmi sem fenyegeti a Földet, az emberiségnek akkor is el kell kezdenie a terjeszkedést. A telepeket már létrehoztuk, és az ésszerűség azt diktálja, hogy következő lépésként a csillagok jönnek sorra, és ehhez a lépéshez nélkülözhetetlen a szuperluminális utazás.

– Elismerem, de Tanayamát ez hidegen hagyja. Biztos vagyok benne, hogy a Galaxis betelepítését készségesen rábízza a jövendő nemzedékekre. Ő a maga számára abban keres elégtételt, hogy megtalálja a Rotort és megbüntesse azért, mert az emberiség egészére való tekintet nélkül cserbenhagyta a Naprendszert. Ez tartja őt életben, és ez az oka, hogy szüntelenül hajszol téged, Tessa.

– Hajszoljon csak, amennyit akar, de ezzel nem ér el semmit. Hiszen fél lábbal már a sírban van.

– Ne hidd. A modern orvostudomány csodákra képes, és biztos, hogy az orvosok mindent megtesznek Tanayamáért.

– A modern orvostudománynak is megvannak a határai. Én megkérdeztem az orvosokat.

– És ők hajlandók voltak válaszolni? Azt hihetné az ember, hogy Tanayama egészségi állapota államtitok.

– De nem énelőttem, Crile. Fölkerestem azokat az orvosokat, akik itt kezelték az öreget, és elmondtam nekik, hogy olyan hajón dolgozom, amely embereket képes a csillagokhoz szállítani, és szeretném befejezni a munkát, még mielőtt Tanayama meghal. Nyíltan megkérdeztem, mennyi időm van addig.

– No és mit mondtak?

– Hogy van egy évem. Ezt mondták. A legjobb esetben. És hogy siessek.

– És meg tudod csinálni egy év alatt?

– Még hogy egy év alatt? Ugyan, dehogy, Crile. És én örülök ennek. Gyönyörűséggel tölt el, hogy az a méregkeverő nem fogja megérni. Miért vágsz ilyen képet, Crile? Csak nem bánt, hogy ilyen kegyetlen vagyok hozzá?

– Ez mindenesetre kicsinyesség tőled, Tessa. Akármilyen méregkeverő is az a vénember, ezt az egészet ő hozta létre. Őnélküle nem épül meg a Hyper City.

– Ez igaz, de ő a saját céljait tartotta szem előtt és nem az enyémet. Sem nem a Földét vagy az emberiségét. És én is lehetek egyszer kicsinyes. Biztos vagyok benne, hogy Tanayama igazgató úr sohasem érezte a legkisebb sajnálatot sem azok iránt, akiket az ellenségének tartott, és egy fikarcnyit sem engedett a szorításból az ellensége torkán. És, gondolom, ő sem vár sajnálatot vagy kegyelmet senkitől sem. Biztos, hogy nyámnyila senkiházinak tartaná azt, aki ilyesmire vetemedne.

Fishert azonban nem sikerült kiengesztelnie.

– Mégis, mennyi időre van szükséged, Tessa? – érdeklődött.

– Ki tudná megmondani? Az is lehet, hogy sohasem lesz kész. De még ha minden úgy megy is, mint a karikacsapás, akkor sem látom be, hogyan tudnám öt évnél rövidebb idő alatt nyélbe ütni.

– De hát miért nem? Hiszen már megvan a szuperluminális repülés.

Wendel kihúzta magát.

– Ugyan, Crile. Ne légy naiv. Az csak egy laboratóriumi demonstráció volt. Meg tudom tenni, hogy egy könnyű kis tárgyat – egy pingponglabdát, amelynek a tömege kilencven százalékát a hiperatommotor teszi ki – szuperluminális sebességre késztessek. Egy hajó azonban, emberekkel a fedélzetén egészen más dolog. Biztosra kell mennünk, és ehhez az öt esztendő még túlságosan is derűlátó jóslat. Meg kell hagyni, hogy a modern számítógépek és a segítségükkel megvalósítható szimulációk nélkül az öt esztendő a hiú álmok birodalmába tartozott volna. Sőt az is lehet, hogy még ötven esztendő is.

Crile Fisher csak a fejét csóválta.

Tessa Wendel elgondolkodva vizsgálgatta őt, aztán csaknem gorombán megkérdezte: – Téged meg mi lelt? Neked miért olyan sürgős?

Fisher csillapítólag megjegyezte: – Biztos vagyok benne, hogy te legalább úgy hajtod magad, mint bárki más, nekem azonban létkérdés, hogy minél előbb megvalósuljon a működőképes hiperűrhajó.

– Még hogy neked, mindenki másnál jobban?

– Igen, nekem.

– De miért?

– Mert szeretnék eljutni a Szomszéd Csillaghoz.

Az asszony szeme tágra nyílt.

– Minek? Csak nem abban reménykedsz, hogy a karjaidba ölelheted a feleségedet, akit faképnél hagytál?

Fisher sohasem beszélt részletesen Tessa Wendel előtt Eugeniáról, és most sem hagyta magát berángatni ebbe az utcába.

–Nekem egy lányom van odakint. Gondolom, ezt meg tudod érteni, Tessa. Neked is van egy fiad.

– Valóban. A fiú épp hogy elmúlt húszéves, az adeliai egyetemre járt, és időnként megeresztett egy-egy levelet az anyjának.

Wendel arca meglágyult.

– Crile, nem szabad, hogy hiú reményekbe ringasd magad ebben a dologban. Arról kezeskedhetem, hogy mivel tudtak a Szomszéd Csillagról, hát oda mentek. Puszta hiperrásegítővel azonban az útjuk több mint két évig tartott. Abban viszont nem lehetünk biztosak, hogy a Rotor túlélte ezt az utazást. De még ha túlélte volna is, szinte a nullával egyenlő annak az esélye, hogy a vörös törpe csillag körül egy lakható bolygóra leljenek. Ezért, ha odáig épségben eljutottak, akkor valószínűleg meg sem álltak egy következő alkalmas bolygóig. De hol találnak ilyet? És mi hogy bukkanunk rájuk?

– Gondolom, ők is tisztában voltak azzal, hogy a Szomszéd Csillag körül hiába is keresnek megfelelő bolygót. Ezért nem képzelhető el az, hogy fogják a Rotort, és megfelelő pályára állítják a csillag körül?

– Tegyük fel, hogy túlélték az utat, és pályára álltak a csillag körül – micsoda steril élet várna ott rájuk, és meddig folytathatnák ezt a civilizáltnak egyáltalán nem nevezhető életet? Készülj fel a legrosszabbra, Crile. Mert mi van, ha sikerül megszerveznünk a Szomszéd Csillaghoz az expedíciót, és ott nem találunk semmit vagy legfeljebb csak a Rotor üres héját?

– Ebben az esetben nem tehetnénk semmit. De hátha mégis van rá remény, hogy túlélték az utat?

– És te megtalálod a gyermekedet? Kedves Crile, érdemese ebben reménykedned? Még ha a Rotor megmaradt volna is, és a gyermeked is életben van, mindössze egyéves volt, amikor otthagytad, és az 22-ben volt. Ha most találnál rá, tízéves volna, és ha a gyakorlatilag lehetséges legkorábbi időben útra kelnénk a Szomszéd Csillaghoz, addigra már a tizenötödik évet is betöltené. Meg sem ismerne téged. De ami azt illeti, te sem ismernéd meg őt.

– Tízéves vagy tizenöt, de akár ötven. Ha meglátom őt, Tessa, meg fogom ismerni – jelentette ki Fisher.

19 - Ottmaradás

39.

Marlene tétován Siever Genarr-ra mosolygott. Már megszokta, hogy bármikor rátörhet az irodájában.

– Nem zavarlak meg a sürgős munkádban, Siever bácsi?

– Nem, kedvesem, ez nem olyan hajtós hivatal. Direkt arra kreálták, hogy Pitt megszabadulhasson tőlem, én pedig elfogadtam és megtartottam, hogy megszabaduljak Pitt-től. Ezt persze senkinek sem merném beismerni, de neked kénytelen vagyok elárulni, mert te úgyis mindig fülön csíped a hazugságot.

– Ez téged nem rémít, Siever bácsi? Mert Pitt főbiztosnak rémisztő volt, és Aurinel is megijedt volna, ha hagyom, hogy rájöjjön, mire vagyok képes.

– Engem nem rémít meg, Marlene, ugyanis én már beletörődtem. Egyszerűen tudomásul vettem, hogy számodra üvegből vagyok. Igazából még pihentető is. Mert ha belegondolunk, a hazudozás kemény munka. Ha az emberek igazán restek lennének, sohasem hazudnának.

– Ezért kedvelsz engem? – mosolyodott el Marlene. – Mert én lehetővé teszem számodra a lustaságot?

– Magadtól nem jöttél rá, miért?

– Nem én. Azt meg tudom állapítani, hogy kedvelsz engem, de azt nem, hogy miért. A magatartásodon látszik, hogy kedvelsz, az oka azonban rejtve marad a lelked mélyén, és én csak homályos sejtésekig jutok el. Nem látok bele a lelked mélyébe. – Majd kis gondolkodás után: – Pedig néha szeretnék.

– Örülj neki, hogy nem tudsz. A lélek piszkos, nyirkos, kellemetlen egy zug.

– Miért mondod ezt, Siever bácsi?

– Tapasztalásból. Nekem nincs meg a te istenadta képességed, én azonban sokkal többet mozogtam az emberek között, mint te. Te talán szereted azt, ami a saját lelkedben lakozik, Marlene?

Marlene meghökkent.

– Fogalmam sincs. Miért ne szeretném?

– Szeretsz mindent, amit elgondolsz? Mindent, amit elképzelsz? Minden indíttatásodat? Légy őszinte! Még akkor is, ha én nem tudok olvasni benned.

– Hát, néha buta gondolatok jutnak az eszembe, vagy csúnya dolgok. Néha elfog a harag, és gondolatban olyasmire ragadtatom magam, amit igazából nem szívesen tennék meg. De ez nem túl gyakran fordul elő.

– Nem gyakran? Ne feledd el, hogy te már megszoktad a saját lelkivilágodat. Szinte tudomást sem veszel róla. Mint a ruháról, amely a testedet fedi. Valósággal észre sem veszed, hogy ott van, annyira megszoktad az érintését. A hajad is ott kunkorodik a nyakadban, de meg sem érzed. Míg ha valaki másnak a haja csiklandozná meg a nyakadat, nehezen tudnád elviselni. Könnyen lehet, hogy valaki másnak az elméjében a tiédnél nem rosszabb gondolatok fogannak meg, de azért, mert valaki másnak a gondolatai, te viszolyogni fogsz tőlük. Például nem biztos, hogy szívesen vennéd, hogy én kedvellek téged – ha megtudnád, hogy miért kedvellek. Sokkal jobb és békésebb dolog tehát, ha egyszerűen tudomásul veszed, hogy kedvellek téged, mintha magyarázatok után kutatva föltúrnád a lelkemet.

De Marlene elkerülhetetlenül föltette a kérdést: – Miért? Mi a magyarázata?

– Nos, hát azért kedvellek, mert valaha én is olyan voltam, mint te.

– Hogy érted ezt?

– No nem úgy, hogy én is gyönyörű szemmel és a megérzés képességével megáldott fiatal hölgy lettem volna. Hanem hogy fiatal koromban én is szürke veréb voltam, és úgy éreztem, hogy ezért mindenki utál engem. És tudtam, hogy intelligens vagyok, és nem értettem, hogy miért nem szeretett senki azért, mert intelligens vagyok. Igazságtalannak tartottam, hogy egy rossz tulajdonság miatt lenézzenek, amikor a jó tulajdonságomról meg nem vesznek tudomást.

Dühös voltam, Marlene, és megbántott, és eltökéltem magamban, hogy én sohasem fogok úgy bánni az emberekkel, ahogy azok bántak énvelem, csakhogy nem sok alkalmam nyílt, hogy ezt az üdvös elhatározást gyakorlatra váltsam. Akkor megjelentél te, és összebarátkoztunk. Te távolról sem vagy annyira szürke, mint én voltam, és sokkal de sokkal intelligensebb vagy, mint amilyen én valaha is voltam, de ez engem egyáltalán nem zavar. – Szélesen elmosolyodott. – Olyan ez, mintha előnyösebb helyzetből indulva még egy lehetőséget adnék magamnak. De hagyjuk, nem hiszem, hogy ezért jöttél hozzám. Ha hiányzik is belőlem a te ráérző képességed, ennyit azért én is meg tudok állapítani.

– Az anyám.

– Nos? – kérdezte Genarr, és maga sem tudta leplezni hirtelen feltörő érdeklődését. – Mi van vele?

— Nagyjából befejezte itt a teendőit. És ha visszatér a Rotorra, akkor nyilván engem is magával akar vinni. Muszáj?

– Azt hiszem, igen. Nem akarsz vele menni?

– Nem, nem akarok, Siever bácsi. Úgy érzem, fontos, hogy itt maradjak. Ezért azt szeretném, ha te közölnéd Pitt főbiztossal, hogy szeretnél itt tartani bennünket. Találj ki valami jó ürügyet. Biztosra veszem, hogy a főbiztos készségesen hozzájárul, különösen, ha azt is közlöd vele, hogy anyám szerint a Nemezis tényleg el fogja pusztítani a Földet.

– Mondta ezt neked, Marlene?

– Nem, nem mondta, de nem is volt szükség erre. Megmagyarázhatod a főbiztosnak, hogy az anyám bizonyára nem fog lemondani arról, hogy figyelmeztesse a Naprendszert.

– Az nem jutott eszedbe, hogy a főbiztos aligha foga kedvemben járni? Ha megsejti, hogy én szeretnélek itt tartani benneteket az Erythro Kupolában, akkor csak azért is visszarendel titeket, hogy nekem borsot törjön az orrom alá.

– Én viszont meg vagyok győződve arról – ellenkezett Marlene higgadtan –, hogy a főbiztos sokkal szívesebben szerez örömet magának azzal, hogy bennünket itt tart, mint azzal, hogy a te bosszantásodra visszarendel bennünket. Azonkívül te is azt szeretnéd, ha az anyám itt maradna, mert... mert te belé vagy bolondulva.

– Nagyon. Egész életemben. Anyád azonban nem szeret engem. Épp te figyelmeztettél már jó ideje arra, hogy az apád még mindig lefoglalja a gondolatait.

– De ő egyre jobban kedvel téged, Siever bácsi. Nagyon is kedvel.

– Kedvelni nem ugyanaz, mint szeretni, Marlene. Biztos vagyok benne, hogy erre már te is rájöttél.

Marlene elvörösödött.

– Én az idős emberekről beszélek.

– Akárcsak én – nevette el magát Genarr hátrahajtva a fejét. Aztán így folytatta: – Bocsáss meg, Marlene. Csupán arról van szó, hogy az öregek szerint a fiatalok még nem nagyon ismerték meg a szerelmet, míg viszont a fiatalok azt hiszik, hogy az öregek már elfelejtették, mi a szerelem, és mondhatom, mindketten tévedésben vannak. És miért tartod fontosnak, Marlene, hogy az Erythro Kupolában maradj? Bizonyára nemcsak azért, mert kedvelsz engem.

– Persze hogy kedvellek – erősítette meg Marlene teljes komolysággal. – Méghozzá nagyon. De itt maradni azért akarok, mert szeretem az Erythrót.

– Már elmagyaráztam, hogy ez veszedelmes világ.

– De nem az én számomra.

– Még mindig biztos vagy benne, hogy téged nem támad meg a pestis?

– Persze hogy biztos vagyok benne.

– De hát honnan tudhatod?

– Egyszerűen csak tudom. Mindig is tudtam, már akkor is, amikor a Rotoron éltem. Semmi okom nem volt rá, hogy féljek tőle.

– Ez igaz. De azután, hogy beszéltünk neked a pestisről?

– Ettől semmi sem változott meg. Én itt teljes biztonságban érzem magam. Sokkal inkább, mint a Rotoron.

Genarr megcsóválta a fejét.

– Meg kell vallanom, hogy semmit sem értek. – Figyelmesen vizsgálgatta a kislány ünnepélyes arcát, a pompás szempillák alatt félig elrejtett fekete szemeket. – De hadd olvassak most én a te mimikádból, Marlene, ha tudok. Te eltökélted, hogy bármibe kerüljön is, keresztülviszed az akaratodat, és itt maradsz az Erythrón.

– Igen – jelentette ki Marlene kereken. – És elvárom tőled, hogy segíts nekem.

40.

Eugenia Insigna szinte sistergett a dühtől Nem kiabált, de a hangja szenvedélytől izzott.

– Nem teheti ezt, Siever.

– Már hogyne tehetné, Eugenia – mondta Genarr higgadtan. – Hisz ö a főbiztos.

– De nem abszolút uralkodó. Nekem megvannak a polgári jogaim, és ezek közé tartozik a helyváltoztatás joga.

– Ha a főbiztos úgy látja jónak, hogy általános vagy akár csak egyetlen személyre vonatkozó szükségállapotot rendel el, ez esetben a polgárjogokat felfüggesztik. Nagyjából ez a lényege a 24-es Felhatalmazási Törvénynek.

– De hiszen ez gúnyt űz minden, a Rotor alapítása óta érvényben lévő törvényünkből és szokásunkból.

– Egyetértek.

– És ha én fölemelem a szavam emiatt, Pitt meg fogja látni...

– Kérlek, Eugenia. Hallgass meg! Hagyd a fenébe! Miért ne maradhatnátok itt Marlenével minden vita nélkül? Hiszen láthatod, szívesen látott vendégek vagytok itt.

– Hát nem érted? Hiszen ez nem más, mint hogy vádemelés nélkül, tárgyalás nélkül, ítélet nélkül bebörtönöznek bennünket, hogy meghatározatlan időre az Erythrón maradjunk...

– Kérlek, ne ellenkezz. Úgy sokkal jobb lesz.

– Hogyhogy jobb lesz? – fakadt ki Insigna mélységes felháborodással.

– Úgy, hogy Marlene, a kislányod nagyon szeretné, ha azt tennéd.

– Marlene? – kérdezte Insigna értetlenül.

– A múlt héten kész tervvel keresett föl arra vonatkozóan, hogy vegyem rá a főbiztost: tartson itt benneteket az Erythrón.

Insigna magából kikelve félig fölegyenesedett a székéből.

– És te ezt meg is tetted?

Genarr hevesen megrázta a fejét.

– Nem én. Hallgass meg! Én csak annyit tettem, hogy tájékoztattam Pittet, miszerint hamarosan befejezed az itteni munkádat, és hogy nem vagyok biztos benne, vajon vissza szándékozik-e rendelni benneteket a Rotorra, vagy azt akarja, hogy itt maradjatok. Ez tökéletesen semleges ténymegállapítás volt, Eugenia. Elküldés előtt megmutattam Marlenének, és ő egyetértett vele. Azt mondta – idézem: "Ha választás elé állítod őt, akkor itt fog tartani bennünket." És úgy látszik, pontosan ezt teszi.

Insigna visszazökkent a székére.

– Siever, te valóban egy tizenöt éves kislány tanácsait követed?

– Nekem Marlene több, mint egyszerű tizenöt éves kislány. De áruld el, miért akarsz annyira visszatérni a Rotorra?

– A munkám...

– Milyen munkád? Semmi munkád sem lesz, ha Pitt úgy akarja. Még ha visszaengedne is, azt találnád, hogy a helyed betöltötték. Itt viszont megvan a berendezés, amit használhatsz – amit eddig is használtál. Utóvégre azért jöttél ide, hogy olyasmit csinálj, amit a Rotoron nem lehet elvégezni.

– A munkám nem érdekes! – kiáltott föl Insigna feltűnő következetlenséggel. – Hát nem érted, hogy ugyanazért akarok visszatérni, amiért ő itt akar tartani bennünket? Ő tönkre akarja tenni Marlenét. Ha tudtam volna erről az erythrói pestisről, akkor sohasem teszem be ide a lábamat. Nem kockáztathatom Marlene elméjét.

– Az ó elméje nekem is mindennél drágább – erősködött Genarr. – Inkább magamat tenném kockára.

– De ha itt maradunk, akkor veszélyben forog.

– Marlene nem így gondolja.

– Marlene! Marlene! Úgy beszélsz róla, mint egy istennőről. Mit tudhat ó?

– Hallgass rám, Eugenia! Beszéljük meg értelmesen! Ha valóban úgy látnám, hogy Marlene veszélyben van, akkor mindkettőtöket visszajuttatnálak valahogy a Rotorra. De előbb hallgass meg! Ugye, Marlenét nem lehet nagyzási hóborttal vádolni?

Insigna minden ízében remegett. Felháborodása cseppet sem csillapodott.

– Nem tudom, mit akarsz ezzel mondani.

– Hajlamos rá, hogy nagyravágyó álmokat melengessen, hogy nyilvánvalóan nevetséges ábrándokat kergessen?

– Dehogy. Nagyon is józan... De miért kérdezed? Hisz te is tudod, hogy semmi olyasmit nem állít, ami...

– Aminek nincs alapja. Tudom. Sohasem hencegett a beleérző képességével. Jórészt a körülmények kényszerítették ki belőle.

– Igen, de hova akarsz mindezzel kilyukadni?

Genarr nem hagyta magát kizökkenteni.

– Dicsekedett valaha is különös intuitív képességgel? Tett-e olyan kijelentést, hogy valami, egy bizonyos dolog biztosan be fog következni, vagy éppenséggel nem fog bekövetkezni, anélkül hogy ennek a maga meggyőződésén kívül bármilyen okát adta volna?

– Nem, persze hogy nem. Ő mindig a tények talaján áll. Sohasem tesz megalapozatlan kijelentéseket.

– Egy vonatkozásban azonban, meglehet, hogy csakis ebben az egyetlen vonatkozásban, mégis azt teszi. Biztosan állítja, hogy a pestis nem terítheti le. Azt állítja, hogy már a Rotoron is mélységesen meg volt győződve róla, hogy az Erythro nem árthat neki, és hogy ez a bizonyosság tovább erősödött benne, amikor idejött a Kupola alá. Szilárdan eltökélte, megmásíthatatlanul eldöntötte, hogy itt fog maradni.

Insigna szeme tágra meredt, és kezét a szája elé kapta. Artikulálatlan nyöszörgés tört ki belőle, és csak annyit tudott mondani: – Akkor hát... – és csak tehetetlenül bámult a férfira.

– Igen? – vett erőt hirtelen a félelem Genarron.

– Hát nem látod? Nem a pestis műve ez? Kezdi megváltoztatni a személyiségét. Befolyásolni az elméjét.

Genarr egy pillanatra megdermedt a gondolattól, de aztán összeszedte magát.

– Nem, ez lehetetlen. Egyetlen pestises esetben sem tapasztaltunk ilyesmit. Ez nem a pestis.

– Az ő elméje más, mint a többieké. A kór is másként mutatkoznék rajta.

– Nem! – tiltakozott Genarr kétségbeesetten. – Nem tudom elhinni. Nem akarom elhinni. Én elhiszem Marlenének, ha azt bizonygatja, hogy immúnis a pestissel szemben, és az ő immunitása segíteni fog bennünket a kór rejtélyének a megfejtésében is.

Insigna elsápadt.

– Ezért akarod ót az Erythrón tartani, Siever? Hogy kísérleti nyúlként felhasználd a pestis ellen?

– Ugyan! Nem én akarom ót itt tartani azért, hogy fölhasználjam. Ellenkezőleg, ő akar itt maradni, és ha már itt lesz, függetlenül attól, hogy mi mit akarunk, valóban eszköz lehet a pestis elleni harcban.

– És ha ő itt akar maradni az Erythrón, te hajlandó vagy beleegyezni? Pusztán azért, mert ő valamilyen megmagyarázhatatlan, perverz vágytól hajtva, amely mögött mi semmilyen értelmes okot vagy logikát nem tudunk fölfedezni, ragaszkodik ehhez a helyhez? Te komolyan azt hiszed, hogy itt kell őt tartani csak azért, mert ő így akarja? Van képed ezt állítani?

Genarrnak erőfeszítésébe került, hogy kimondja: – Ami azt illeti, én afelé hajlok.

– Könnyű neked afelé hajlani. Nem a te gyereked. Hanem az enyém. Ő az egyetlen...

– Tudom – vágta el Genarr. – Ő az egyetlen dolog, ami Crile után megmaradt neked. Miért bámulsz rám úgy? Én tudom, hogy sohasem sikerült túltenned magad az elvesztésén. Megértem, mit érzel. – Az utolsó szavakat lágyan, gyengéden fűzte hozzá, és úgy tett, mintha meg akarná simogatni Insigna lehajtott fejét.

– Akármi legyen is, Eugenia, a végén szerintem semmi sem akadályozhatja meg, ha egyszer Marlene a fejébe veszi és valóban vizsgálódni akar az Erythrón. És ha ő szilárdan meg van győződve róla, hogy a pestis nem árt az elméjének, akkor talán éppen ez a szellemi beállítottság fogja féken tartani a kórt. Meglehet, Marlene agresszív egészségtudata és önbizalma lesz az ő szellemi immunmechanizmusa.

Insigna fölkapta a fejét, a szeme szikrákat hányt.

– Ostobaságot fecsegsz, és nincs jogod beadni a derekad egy gyermek romantikus szeszélyének. Számodra ő idegen. Te nem szereted őt.

– Egyáltalán nem idegen a számomra, és igenis, szeretem. Sőt mi több: csodálom. A szeretet nem ruházna föl azzal a mély bizalommal, hogy belemenjek a kockázatba, a csodálat azonban igen. Gondolkozz el ezen!

És csak ültek ott, egymásra meredve.

20 - A bizonyosság

41.

Kattimoro Tanayama szokásos makacsságával végigélte a számára engedélyezett egy esztendőt, és már jócskán benne járt a másodikban is, amikor a hosszú küzdelem véget ért. Amikor ütött az órája, egyetlen szó vagy jel nélkül hagyta el a csatateret, úgy, hogy a műszerek már régen jelezték a halál beálltát, mielőtt a jelenlévők erről megbizonyosodhattak volna.

A hír nem vert föl nagy port a Földön és még annyit sem a telepeken, ugyanis az Öreg sohasem sütkérezett a közfigyelemben, és éppen ez tette öt még erősebbé. Hatalmát csak azok ismerték, akiknek dolguk akadt vele, és leginkább azok lélegeztek föl megkönnyebbülten, amikor meghalt, akik a legjobban függtek az erejétől és a tevékenységétől.

A hír hamar eljutott Tessa Wendel fülébe azon a speciális csatornán, amelyet a főhadiszállása és a főváros között berendeztek. Az eseményre már hónapok óta számítani lehetett, de most mégis megrendült.

Mi lesz most? Ki fog Tanayama örökébe lépni, és milyen változtatásokat fog utódja bevezetni? Régóta foglalkoztatták ezek a kérdések, amelyek azonban csak most teltek meg reális tartalommal. Úgy látszik, Wendel (és talán az összes érintett személy) nem nagyon akarta elhinni, hogy az Öreg meg fog halni.

Crile Fishernél keresett vigasztalást. Wendelben volt elég józanság, hogy ne higgye azt: a most már letagadhatatlanul középkorú teste (hihetetlen, de alig két hónap múlva átlépi az ötvenet) bilincseli hozzá Fishert. A férfi is elmúlt már negyvenhárom, ő sem volt immár ifjúsága virágjában, csakhogy egy férfinál ez valahogy nem olyan szembeötlő. Elég az hozzá, hogy még mindig kötődött hozzá, és az asszony változatlanul megengedhette magának azt az illúziót, hogy ő az, aki képletesen is magához láncolja, pláne, amikor a szó szoros értelmében is a karjaiban tartja öt.

– Most mi lesz? – lepte meg a kérdéssel Fishert.

– Nem jött váratlanul, Tessa. Már régen esedékes volt.

– Lehet, de most történt meg. Az ő vak eltökéltsége hajtotta az egész tervet. És ezután?

– Amíg élt, azt kívántad, hogy meghaljon – korholta Fisher. – Most pedig aggódsz. De nem hinném, hogy okod lenne rá. A terv megy tovább a maga útján. Egy ekkora valaminek megvan a saját élete, és semmi sem állhat az útjába.

– Megpróbáltad valaha is kiszámítani, Crile, hogy mennyibe került ez? A Földi Vizsgáló Irodának új igazgatója lesz, és a Globális Kongresszus nyilván olyasvalakit szemel ki, akit a kezében tud tartani. Nem lesz egy új Tanayama, aki előtt mindenki kénytelen meghunyászkodni – legalábbis belátható időn belül nem. Aztán elő fogják venni a költségvetést, amelyet nem takargat többé Tanayama bütykös keze, és felfedezvén a kolosszális hiányt, alaposan meg fogják nyirbálni.

– Hogyan tehetnék? Miután már annyit elköltöttek? Valamit csak föl kell mutatniuk ezért a pénzért! Az ellenkezője lenne csak az igazi botrány.

– Mindent rákenhetnek Tanayamára. Megvádolhatják, hogy örült volt, megszállott egomániás – ami, mint tudjuk, nagyrészt igaz is –, és most ők, az ártatlanok, visszavezetik a Földet a józan megfontolás útjára, és fölhagynak azzal, amit a bolygó igazából nem engedhet meg magának.

Fisher elmosolyodott.

– Tessa, szerelmem, te nemcsak első osztályú hiperűrász zseni vagy, hanem legalább olyan jól eligazodsz a politikusok észjárásában is. A Hivatal igazgatója elvileg és a közvélemény szemében egy korlátolt hatalommal felruházott közhivatalnok, aki állítólag az Egyetemes Elnök és a Globális Kongresszus szoros ellenőrzése alatt tevékenykedik. Ezek az állítólag nagyhatalmú választott tisztviselők aligha mernék beismerni, hogy Tanayama az ujja köré csavarta őket, és ők egytől egyig hétrét görnyedtek előtte, és még levegőt is csak az ő engedélyével mertek venni. Ezzel elárulnák magukról, hogy gyáva és tehetetlen bábok, és a legközelebbi választásokon a kutya sem szavazna rájuk. Ezért kénytelenek szabad utat engedni a tervnek. Mindössze néhány kozmetikai módosítást végeznek majd rajta.

– Honnan tudod ezt ilyen biztosan? – dünnyögte Wendel.

– Hosszú ideje van alkalmam megfigyelni a választott tisztviselőket, Tessa. Azonkívül, ha megállunk félúton, akkor az annyi, mintha fölszólítanánk az összes telepet, hogy előzzenek meg bennünket és hagyjanak faképnél, mint ahogy a Rotor tette.

– Ó! És hogy csinálnák ezt?

– Nem gondolod, hogy a hiperrásegítés birtokában szükségszerűen el fognak jutni a szuperluminális repüléshez is?

– Crile, szerelmem – jegyezte meg Wendel epésen –, te nem csupán első osztályú titokkiédesgető vagy, hanem legalább olyan jól eligazodsz a hiperűrász mesterségben is. Ennyire becsülöd az én munkámat? Hogy ez szükségszerű következménye a hiperrásegítésnek? Az már meghaladja a felfogóképességedet, hogy a hiperrásegítés természetes folyománya a relativisztikus gondolkodásnak? Vagyis még mindig elképzelhetetlennek tartja a fény sebességénél gyorsabb utazást. A szuperluminális sebességek tartománya igazi ugrást követel mind az elméletben, mind a gyakorlatban. Itt egyáltalán nincs szó természetes fejleményről, mint ahogy én ezt számtalanszor kifejtettem a különféle hivatalos személyeknek, akik folyton a szememre hányták a lassúságot meg a költségeket, és én kénytelen voltam a nehézségekre hivatkozni. Most ez mind eszükbe fog jutni, és nem fognak visszariadni a terv leállításától. Nem sarkallhatom őket hirtelen azzal a rémképpel, hogy megelőzhetnek bennünket.

Fisher tagadólag rázta a fejét.

– Már hogyne festhetnéd előttük a falra az ördögöt. És ők el is fogják hinni, mert igaz. Mert könnyedén megelőzhetnek bennünket.

– Hát nem figyeltél oda, hogy mit mondtam?

– De igen, csakhogy te elfelejtesz valamit. Engedj meg egy kis józan érvet, különösen annak a részéről, akit te épp az imént első osztályú titokkiédesgetőnek neveztél.

– Hova akarsz kilyukadni, Crile?

– Ez a hatalmas ugrás a hiperrásegítéstől a szuperluminális repüléshez csak akkor számít hatalmas ugrásnak, ha valaki mindent a legelejénél kezd, mint te. A telepeknek azonban már nem kell elölről kezdeniük. Csak nem gondolod, hogy nekik sejtelmük sincs a mi tervünkről, a Hyper Cityről? Csak nem gondolod, hogy én meg az én földi kollégáim az egyetlen titokkiédesgetők a Naprendszerben? A telepeseknek is megvannak a maguk fürkészei, akik ugyanolyan keményen és nem kevésbé eredményesen ügyködnek, mint mi. Hogy csak egyet említsek, szinte már a megérkezésed napjától tudják, hogy itt vagy a Földön.

– És akkor mi van?

– Csak az, hogy nekik is vannak számítógépeik, amelyekből megtudhatják, mit publikáltál ebben a témában. Azt hiszed, ők nem férhetnek hozzá azokhoz a tanulmányokhoz? Azt hiszed, ők nem olvasták el őket töviről hegyire, és nem jöttek rá, hogy te elméletileg lehetségesnek tartod a szuperluminális repülést?

Wendel az ajkát harapdálta.

– Hát...

– Igen, gondolkozz csak! Amikor te kifejtetted a szuperluminális sebességről a gondolataidat, az nem volt több puszta spekulációnál. Jószerivel te voltál az egyetlen, aki lehetségesnek tartotta. Senki sem vette komolyan. Aztán egyszer csak idejössz a Földre, és itt is ragadsz. Egyszerre eltűnsz, és nem térsz vissza az Adeliára. Lehet, hogy nem ismerik a munkád minden részletét, hiszen Tanayama titkolózási mániája a lehető legnagyobb homályba burkolta az egész tervet. Az eltűnésed ténye azonban eléggé sokat sejtető, és publikációid fényében aligha lehet kétséges, hogy min dolgozol.

És egy olyan intézményt, mint a Hyper City, nem lehet teljesen titokban tartani. A beruházott óriási összegeknek is kell, hogy nyomuk legyen valahol. Ezért minden telep elkezdi összekapargálni azokat a morzsákat, amelyekből remélhetőleg használható tudásra tehet szert. És minden morzsában találnak valamit, ami gyorsabb előrehaladásra készteti őket, mint amilyenre te képes voltál. Mindezt mondd el, Tessa, ha szóba hoznák a terv félbeszakítását. Ha megállunk, könnyen megelőzhetnek, és meg is előznek bennünket. Ez a rémkép ugyanúgy ösztökélni fogja az új embereket, mint Tanayamát ösztökélte, ráadásul még igaz is.

Wendel sokáig hallgatott, miközben Fisher le nem vette róla a tekintetét.

– Igazad van, kedves titokfürkészem – szólalt meg végre az asszony. – Hibát követtem el, amikor elhamarkodottan csak a szeretőt láttam benned és nem a tanácsadót.

– Miért kellene a kettőnek kizárnia egymást? – kérdezte Fisher.

– Ámbár azt is tudom – folytatta Wendel –, hogy neked megvannak a saját indokaid.

– Mit számít az – érvelt Fisher –, még ha igaz is, ha az én indokaim párhuzamosan futnak a tieiddel?

42.

Egy napon aztán megérkezett egy kongresszusi delegáció, és magával hozta Igor Koropatskyt, a Földi Vizsgáló Iroda új igazgatóját. Már évek óta beosztottként dolgozott a Hivatalban, így nem volt teljesen ismeretlen Tessa Wendel számára.

Az új igazgató csendes, őszülő hajú, kopaszodó, krumpliorrú férfi volt, dupla tokájával, jól táplált alakjával joviális légkört árasztott magából. Neki is megvolt a magához való esze, viszont hiányzott belőle Tanayama szinte már beteges erőszakossága. Ezt már egy kilométerről észre lehetett venni.

A kongresszusi képviselők úgy fogták közre, mintha azt akarnák demonstrálni, hogy az ő tulajdonuk, akit ők tartanak kézben. Bizonyára abban reménykedtek, hogy ez így is fog maradni. Tanayama hosszú és keserves leckét adott nekik.

Senki sem javasolta, hogy a tervet föl kell adni. Ellenkezőleg, azt szorgalmazták, hogy ha lehet, meg kell gyorsítani. Wendel óvatosan megpróbálta ugyan fölhívni a figyelmüket arra az eshetőségre, hogy a telepek megelőzhetik a Földet, vagy máris ott lihegnek a sarkában, a képviselők azonban szinte ügyet sem vetettek a szavaira, mintha azt akarták volna éreztetni, hogy ezt ők is nagyon jól tudják és számolnak vele.

Koropatsky, akinek megengedték, hogy ő legyen a szószóló és hogy magára vállalja a felelősséget, így kezdte: – Dr. Wendel, nem tartok rá igényt, hogy hosszan végigkalauzoljon Hyper Cityn. Voltam már itt, és fontosabbnak tartom, hogy időmet a Hivatal átszervezésének szenteljem. Korántsem akarom ezzel tiszteletre méltó elődömet lebecsülni, ám egy ilyen fontos irányító testület élén végrehajtott személyi változás mindig nagyfokú átszervezéssel jár, különösen ha az előd ilyen hosszú időt töltött el ezen a poszton. Én nem vagyok híve a formaságoknak. Ezért arra kérem, hogy mellőzzünk minden hivatalosságot, és remélem, hogy kérdéseimre olyan válaszokat kapok öntől, amelyeket szerény tudományos felkészültségemmel is minden nehézség nélkül megértek.

– Megteszek mindent, igazgató úr – bólintott Wendel.

– Nagyszerű. Mikorra tervezi az első szuperluminális űrhajó munkába állítását?

– Meg kell értenie, igazgató úr, hogy erre a kérdésre nem lehet pontos választ adni. Ki vagyunk téve az előre nem látható nehézségeknek és baleseteknek.

– Csupán ésszerű nehézségekkel kalkuláljon, és hagyja el a baleseteket!

– Ebben az esetben, minthogy a tudományos résszel végeztünk, és már csak a mérnöki része van hátra, ha szerencsénk van, akkor három éven belül meglesz a hajó.

– Más szóval 2236-ra elkészül.

– Semmi esetre sem előbb.

– Hány személy fér bele?

– Öt vagy talán hét.

– Milyen távolra képes eljutni?

– Amilyen távolra akarjuk, igazgató úr. Ebben van a szuperluminális sebesség szépsége. Minthogy a hipertérben fogunk utazni, ahol a fizika mindennapi törvényei nem érvényesülnek, még az energiamegmaradás elve sem, ezért nem kerül nagyobb erőfeszítésbe ezer fényévnyi, mint egyetlen fényévnyi távolságot berepülni.

Az igazgató nyugtalanul feszengett.

– Én nem vagyok fizikus, de nehezen tudok elfogadni egy olyan környezetet, ahol nincsenek korlátok. Semmi sincs ott, ami lefogná a kezét?

– Ott is vannak korlátok. Ahhoz, hogy a hipertérbe átmenjünk és vissza, vákuumra van szükségünk, és egy bizonyos határon aluli gravitációs intenzitása. Idővel bizonyára további korlátokba is beleütközünk, amelyekről csak a kísérleti repülések adhatnak pontos képet. Azok eredményétől függően esetleg további halasztás válhat szükségessé.

– Ha meglesz a hajó, hová tervezik az első utat?

– Talán bölcs dolognak tetszhet, ha az első út nem visz messzebbre, mint mondjuk a Plútó bolygó, ám az is lehet, hogy ezt felesleges időveszteségnek fogják tekinteni. Nagy lesz a kísértés, hogy ha egyszer műszakilag megvan a lehetőségünk a csillagközi utazásra, akkor miért ne vennénk célba rögtön egy igazi csillagot.

– Mint például a Szomszéd Csillagot?

– Ez lenne a logikus cél. Tanayama, a volt igazgató oda akart menni, de hadd hívjam föl a figyelmét, hogy vannak annál sokkal fontosabb csillagok is. A Sirius például mindössze négyszer olyan messze van innen, és ott lehetőségünk lenne közelről megfigyelni egy fehér törpét.

– Dr. Wendel, én úgy látom jónak, hogy a Szomszéd Csillag legyen a cél, bár nem egészen azért, amiért Tanayama szerette volna. Tegyük föl, hogy maga elrepül egy távoli csillaghoz – akármelyik csillaghoz – meg vissza. Hogy tudná igazolni, hogy valóban ott járt egy másik csillagnál?

Wendel meghökkent.

– Igazolni? Nem értem Önt.

– Vagyis hogy háríthatná el azokat a vádakat, hogy az állítólagos repülés csak szemfényvesztés volt?

– Szemfényvesztés? – pattant föl Wendel, akár egy fúria. – Sértegetni akar?

– Üljön le, dr. Wendel – szólt rá Koropatsky egyszerre parancsolóvá váló hangon. Senki sem vádolja önt semmivel. Én csupán egy lehetséges szituációra szeretném felkészíteni önt. Csaknem három évszázada annak, hogy az emberiség kitette a lábát az űrbe. A történelem nem feledkezett meg egészen erről az epizódról, és különösen jól emlékszik rá az én földi részlegem. Amikor a Földhöz kötöttségnek azokban a sivár napjaiban az első szputnyikok felröppentek az égre, akadtak olyanok, akik váltig azt erősítgették, hogy minden, amit azok a műholdak felmutatnak, hamisítvány. A Hold túlsó felét bemutató első fényképfelvételekről is azt állították, hogy hamisítványok. Még a Földről készült első űrbéli felvételeket sem átallotta szemfényvesztésnek tartani az a néhány ember, aki még mindig azt hitte, hogy a Föld lapos. És most a szuperlumináls űrrepüléssel kapcsolatban hasonló nehézséggel találhatjuk szembe magunkat.

– De miért, igazgató úr? Miért hihetné bárki is, hogy ilyen dologban hazudnánk?

– Kedves dr. Wendel, ne legyen olyan naiv. Több mint háromszáz éven át Albert Einsteint valóságos félistennek tartották, minta kozmológia atyját. Az emberek nemzedékről nemzedékre megszokták a fénysebesség mint abszolút határ elvét. És erről nem egykönnyen mondanak le. Most pedig látszólag még az oksági elv is sérelmet szenvedne, pedig mi lehetne annál alapvetőbb érv, mint hogy az ok megelőzi az okozatot? Vegye ehhez hozzá, dr. Wendel, hogy a telepek esetleg politikailag hasznosnak vélhetik, ha meggyőzik az embereiket, no meg a Földlakókat, hogy nem mondunk igazat. Mert ez zavart okozna nálunk, időpocsékoló vitákba rángatna bennünket, és így több időt nyernének a fölzárkózásra. Ezért még egyszer megkérdem: tud-e egyszerű bizonysággal szolgálni arról, hogy az a repülés, amelyet el fog végezni, valóban az-e, aminek állítja?

– Igazgató úr – jelentette ki Wendel jéghideg hangon, visszatérésünk után a tudósok megvizsgálhatják a hajónkat. Mi pedig el fogjuk magyarázni az alkalmazott technikát...

– Ne, ne, ne! Kérem, ne folytassa! Ez csak a magához hasonló szakavatott tudósokat fogja meggyőzni.

– Akkor visszatérve hozunk magunkkal fényképfelvételeket az égboltról, amelyeken az ismert csillagok valamivel odébb fognak látszani. Az egymáshoz képest mért eltolódás mértékéből ki lehet számítani, mennyire távolodtunk el a Napunktól.

– Ez is csak a tudósoknak mond valamit, az átlagember számára semmit sem bizonyít.

– És ha közelről lefényképezünk egy ottani csillagot? Ez minden vonatkozásban el fog térni a mi Napunktól.

– Ilyesféle trükkökkel minden űrhajózással foglalkozó, átlagos holovíziós játékban találkozhat. Enélkül egyetlen tudományos-fantasztikus történet sem készül. Mennyivel lenne az több, mint a "Galaxis kapitány" sorozat újabb epizódja?

– Ebben az esetben – tárta szét a karját Wendel dühösen – nem tudok semmit tenni. Ezt a dolgot magának kell megoldania. Én csak egy tudós vagyok.

– Ugyan, ugyan, doktor. Nem kell mindjárt a falra mászni. Amikor hét és fél évszázaddal ezelőtt Columbus visszatért első tengerentúli útjáról, senki sem vádolta meg csalással. Miért? Azért, mert hozott magával bennszülötteket az Újvilágból.

– Nagyszerű, csakhogy nagyon kicsi a valószínűsége annak, hogy életre bukkanjunk és mintát hozzunk belőle.

– Hátha mégsem. Tudnivaló, hogy a Rotor a Távpróbájával fölfedezte a Szomszéd Csillagot, és ezt követően hamarosan elhagyta a Naprendszert. Minthogy azóta sem tértek vissza, könnyen lehet, hogy a Szomszéd Csillaghoz mentek és ott is maradtak, és az is lehet, hogy még mindig ott vannak.

– Ez volt Tanayama igazgató véleménye is. Csakhogy az út hiperrásegítővel több mint két évig tartott volna. Könnyen lehet, hogy baleset, számítási hiba vagy pszichikai nehézségek miatt nem jutottak el az úticéljukhoz. Ez is oka lehet annak, hogy nem tértek vissza.

– Mindazonáltal – kötötte az ebet a karóhoz Koropatsky csendes makacssággal – hátha mégis célhoz értek.

– Még ha célhoz értek is, valószínű, hogy egyszerűen pályára álltak a csillag körül, mert biztos, hogy nincs ott lakható világ. Az elszigeteltségből fakadó lelki megpróbáltatások, ha megkímélték is őket útközben, ott aztán végeztek velük, és szinte biztos, hogy már csak egy kihalt telep rója örökkévaló útját a Szomszéd Csillag körül.

– Maga is belátja hát, hogy ez kell legyen az úticéljuk, mert ott megkeresik a Rotort, akár vannak rajta élők, akár nincsenek. Mindenképpen hoznak róla valamilyen összetéveszthetetlenül rotori tárgyat, így aztán könnyű lesz bebizonyítaniuk, hogy megjárták a csillagok országútját. – Szélesen elmosolyodott. – Ez még engem is meggyőzne, és ezzel választ kapnék arra a kérdésemre, hogy valóban szuperluminális repülést végeztek-e. Tekintse hát ezt a küldetésének, és ne aggódjon, a Föld továbbra sem fogja megtagadni magától a pénzt, az anyagot és az embert.

Vacsora után pedig, ahol technikai témák szóba sem kerültek, Koropatsky a lehető legbarátibb hangon, amelyből azért jókora hidegség érződött, tudtára adta Wendelnek: – Aztán ne feledje, hogy mindössze három éve van rá. Maximum.

43.

– Az én ravasz cselemet be sem kellett vetned – jegyezte meg Crile Fisher némi sajnálattal.

– Nem. A lemaradás fenyegetése nélkül is el voltak tökélve, hogy folytatják. Csupán egyetlen dolog izgatta őket, ami Tanayamának eszébe sem jutott, hogy miként hárítsák el a szemfényvesztés esetleges vádjait. Azt hiszem, Tanayamát egyéb sem érdekelte, mint a Rotor elpusztítása. Ha ezt eléri, akkor csak hadd üvöltözzön a világ a csalásról, ahogy a torkán kifér.

– Akkor sem üvöltöztek volna. Biztosan hozatott volna valamit a hajóval, ami bizonyíthatja, hogy a Rotort elintézték. És ez a világnak is elég bizonyság lett volna. Miféle pasas az új igazgató?

– Tanayama tökéletes ellentéte. Puhának, már-már bocsánatkérőnek látszik, de van olyan érzésem, hogy a Globális Kongresszusnak előbb-utóbb ővele is meggyűlik a baja, mint Tanayamával. Csupán arról van szó, hogy neki még bele kell rázódnia.

– Abból, amit a társalgásotokból elmondtál, úgy tűnik, mintha nem volna olyan fafejű, mint Tanayama.

– Igen, de az a csalásügy még mindig nem megy ki a fejemből. Hogy juthat eszébe valakinek olyasmi, hogy az űrrepüléssel csalnak? Talán az van mögötte, hogy a földieknek nincs űrérzetük. Egy csipetnyi sem. Itt van nektek ez a végeláthatatlan világ, amelyet – egy-két jelentéktelen esetet leszámítva – sohasem hagytok el.

Fisher elnevette magát.

– Nos, itt vagyok neked én, az a jelentéktelen eset, aki elhagyta. Nem is egyszer. Te meg telepes vagy. Úgyhogy egyikünk sincs a bolygóhoz láncolva.

– Úgy van – vetett rá Wendel egy oldalpillantást. – Néha az az érzésem, hogy nem tartasz engem telepesnek.

– Hidd el, hogy sohasem feledkezem meg erről. Nem hajtogatom magamban reggeltől estig, hogy "Tessa egy telepes! Tessa egy telepes!", de nincs olyan pillanat, hogy ne lennék ezzel tisztában.

– No és mások? – intett körbe kezével az asszony, mintegy átfogva egy jókora térséget. – Itt van ez a Hyper City, soha nem tapasztalt biztonsági felügyelet alatt, és miért? A telepesek ellen. Az egész dolog arra megy ki, hogy a telepesek orra előtt megszerezzük a gyakorlati szuperluminális repülést. És ki irányítja az egész hadműveletet? Egy telepes.

– Öt éve dolgozol ezen a terven, és ez az első eset, hogy ez eszedbe jutott?

– Nem, de azért néha elgondolkodom. Egyszerűen nem értem a dolgot. Nem félnek megbízni bennem?

– Miért félnének? – nevetett Fisher. – Hiszen te tudós vagy.

– No és?

– A tudósokat olyan zsoldosoknak tartják, akiket semmi nem fűz egyetlen társadalomhoz sem. Adj a tudósnak egy érdekfeszítő problémát és hozzá minden szükséges pénzt, berendezést és segítséget, és a tudóst egy cseppet sem érdekli, honnan jön az a támogatás. Valld be: téged nem érdekel sem a Föld, sem az Adelia, sem a telepek összessége, de még az emberiség sem. Téged csak a szuperluminális repülés részleteinek a kidolgozása izgat, ezen túl semmiféle lojalitás nem köt.

Wendel elnevette magát.

– Ez klisé, és nem biztos, hogy illik minden tudósra. Talán énrám sem.

– De az is lehet, Tessa, hogy ők is osztják a véleményemet, ezért reggeltől estig rajtad tartják a szemüket. Legközelebbi munkatársaid egyike-másika bizonyára fontos feladatul kapta, hogy szüntelenül figyelje a munkádat és folyamatosan tájékoztassa a kormányt.

– Remélem, nem magadról beszélsz.

– Ne mondd, hogy egyszer sem gondoltál arra, hogy én kizárólag a titkok kiédesgetőjének a szerepét töltöm be melletted.

– Hát, ami azt illeti, egyszer-másszor megfordult a fejemben ilyen gondolat.

– Csakhogy nem ez a feladatom. Gyanítom, hogy bennem sem bíznak, mert túl közel vagyok hozzád. Egész biztos, hogy rólam is mennek föl jelentések, és alaposan mérlegelik minden lépésemet. Mindaddig, amíg boldoggá teszlek...

– Gonosz vagy, Crile. Hogy tudsz ilyesmivel viccelődni?

– Nem viccelődöm. Csak megpróbálok realista lenni. Ha te megunsz, én elveszítem a munkámat. Egy boldogtalan Tessától nem várható teljesítmény, ezért én egyszerre mehetek a csudába, és megnyílik az út az utódom előtt. Utóvégre a te megelégedettséged nagyobb súllyal esik latba számukra, mint az enyém, ezért józanul belátom, hogy így kell lennie. Mit szólsz a realizmusomhoz?

Wendel kinyújtotta a kezét és megsimogatta Crile arcát.

– Ne aggódj! Azt hiszem, túlságosan megszoktalak ahhoz, hogy hirtelen megunnálak. Forróvérű ifjú lányként még ráunhattam a férfiakra és eldobhattam őket, de most már...

– Túl zűrös az ügy, mi?

– Ha neked úgy tetszik. De az is lehet, hogy végre én is szerelmes lettem – a magam módján.

– Értem, mit akarsz mondani. A józan szerelemnek lehet egyfajta pihentető hatása. De szerintem ez nem a legalkalmasabb pillanat a bebizonyítására. Előbb alaposan meg kell rágnod ezt a Koropatskyval történt eszmecserét, és közömbösítened kell a csalás vádjával beléd fecskendezett mérget.

– Majd csak túlteszem rajta magam valahogy. De van itt más dolog is. Említettem neked az imént, hogy a Földlakókból hiányzik az űrérzék.

– Igen, emlékszem.

– Nos, itt van rá egy példa. Koropatskynak semmi érzéke – az égvilágon semmi érzéke nincs az űr puszta méretei iránt. Arról beszélt, hogy menjünk el a Szomszéd Csillaghoz, és keressük meg a Rotort. Hogy az ördögbe gondolja ezt? Gyakorta megpillantunk egy-egy aszteroidát, aztán el is veszítjük szem elől, mielőtt még kiszámíthatnánk a pályáját. El tudod képzelni, mennyi időbe telik, még a mostani modern műszerekkel is, mire újból sikerül megtalálni azt az elveszett kisbolygót? Néha több évbe. Az űr hatalmas, még egy csillag közelében is az, a Rotor pedig kicsi.

– Az igaz, csakhogy százezer között akarunk megtalálni egyetlen kisbolygót. A Rotor ellenben az egyetlen ilyen objektum lenne a Szomszéd Csillag közelében.

– Ki mondta ezt neked? Még ha a Szomszéd Csillagnak nincs is olyan bolygórendszere, mint amilyet mi ismerünk, fölöttébb valószínűtlen, hogy ne lenne körülvéve valamiféle hulladékkal.

– Csakhogy az élettelen hulladék volna, akárcsak ami élettelen kisbolygóink. A Rotor viszont egy működő telep, és mint ilyen, széles skálájú sugárzást fog kibocsátani, amit könnyű fölfedezni.

– Ha a Rotor egy működő telep. De mi van akkor, ha nem az? Akkor semmiben sem különbözik a többi kisbolygótól, és hallatlanul nehéz feladat lenne a megtalálása. Belátható időn belül talán nem is sikerülne.

Fisher képtelen volt megakadályozni, hogy az arcára kiüljön a kétségbeesés fintora. Wendel vigasztalóan közel húzódott hozzá, és karjával átölelte a férfi érzéketlen vállát.

– Ó, kedvesem, látom, tisztában vagy a helyzettel. Nem szabad hiú reményeket táplálnod.

– Tudom – nyögte ki Fisher nagy nehezen. – De hátha mégis túlélték? Ez nem lehetséges?

– De lehetséges – felelte Wendel némi erőltetett árnyalattal a hangjában –, és ha igen, akkor annyival könnyebb lesz a mi dolgunk is. Mint helyesen rámutattál, el fogja árulni őket a kibocsátott sugárzásuk. És ami több...

– Nos?

– Koropatsky azt akarja, hogy hozzunk vissza magunkkal valami olyasmit, ami azt bizonyítaná, hogy megtaláltuk a Rotort, úgy gondolván, hogy ez lenne a legjobb bizonysága annak, hogy néhány hónap alatt (és ez a legtöbb) valóban több fényévnyi távolságra megjártuk a világűrt. Csakhogy – mi az ördögöt hozhatnánk olyat, ami valóban meggyőző lehetne? Tegyük föl, hogy fölszedünk valamilyen sodródó fém vagy betondarabot. Egy vasdarabról, ha nincs rajta semmi azonosító jelzés, könnyen azt mondhatnák, hogy innen vittük magunkkal. De még ha találunk is valami jellegzetesen rotori tárgyat – mondjuk egy, a telepeken előforduló műtárgyat –, arra is ráfoghatnák, hogy hamisítvány.

Ha viszont a Rotor egy élő, működő telep volna, rábeszélhetnénk egy rotorit, hogy jöjjön vissza velünk. Az cáfolhatatlan bizonyíték volna, ha a többi telepről vagy a Földről fölismeri valaki az illető rotorit, akit visszahoztunk. Koropatsky nyomatékosan célzott rá, hogy ezt kell csinálnunk. Utalt rá, hogy Columbus is újvilági bennszülöttekkel tért vissza az első útjáról.

Wendel mélyet sóhajtott, aztán így folytatta: – Persze megvan a határa, mennyi élő és élettelen tárgyat hozhatunk magunkkal. Valamikor talán lesznek akkora űrhajóink is, akár egy telep, biztos vagyok benne azonban, hogy az első egy kicsi és a legújabb követelményekhez képest primitív alkotmány lesz. Valószínűleg csupán egyetlen rotorit hozhatunk magunkkal, egynél többel már nemigen tudnánk megbirkózni, ezért fontos, hogy a megfelelő személyt válasszuk ki.

– A lányomat, Marlenét! – csapott le rá Fisher.

– És ha nem akar jönni? Csak olyasvalakit választhatunk, aki hajlandó visszajönni. Sok ezer ember közül lehet, hogy éppen ő lenne az egyetlen megfelelő, de ha nem akar jönni...

– Marlene velünk fog jönni. Majd én beszélek vele. Valahogy rá fogom venni.

– És ha az anyja nem hajlandó elengedni?

– Majd valahogy rábeszélem – erősködött Fisher. – Valahogy majd megoldom.

Wendel ismét felsóhajtott.

– Nem hagyhatom, hogy beleéld magad, Crile. Hát nem látod be, hogy akkor sem hozhatnánk magunkkal a lányodat, ha hajlandó volna velünk jönni?

– De miért nem? Miért?

– Mert csak egyéves volt, amikor elment. Semmi emléke sincs a Naprendszerről. Nincs senki a Naprendszerben, aki azonosíthatná őt. Az is valószínűtlen, hogy valahol lenne valamilyen anyag róla. Nem, nekünk legalábbis középkorú személyre van szükségünk, olyanra, aki járt a többi telepen, de még jobb, ha a Földön.

Elhallgatott, aztán feszesen így folytatta: – A feleséged megfelelő lenne. Nem te mondtad egyszer, hogy tanulmányai egy részét a Földön végezte? Ennek bizonyára nyoma van, és ezért könnyű lenne őt azonosítani. Ámbár őszintén megvallom, én szívesebben vennék valaki mást.

Fisher nem szólt egy szót sem.

Wendel csaknem meghunyászkodva folytatta: – Sajnálom, Crile. Én nem tehetek róla.

– Csak életben legyen az én Marleném! – fakadt ki Fisher. – Akkor majd meglátjuk, mit tehetünk.

21 - Agyvizsgálat

44.

– Elnézést kérek – nézett le Siever Genarr hosszú orra mentén az anyára és a lányára olyan tekintettel, amely szavak nélkül is bocsánatukért esedezett. – Azt mondtam Marlenének, hogy ez nem valami hajszás állás, aztán szinte rögtön kisebbfajta válság tört ki az energiaellátásunkkal, és kénytelen voltam elhalasztani ezt a megbeszélésünket. A válság azonban elmúlt, és így visszatekintve nem is volt olyan nagy ügy. Megbocsátotok?

– Természetesen, Siever – mondta Eugenia Insigna, aki alig tudta palástolni nyugtalanságát. – Azt azonban nem merném állítani, hogy könnyű volt ez a három nap. Úgy érzem, hogy minden nappal, amit itt töltünk, csak növekszik a Marlenét fenyegető veszély.

– Én egy cseppet sem félek az Erythrótól, Siever bácsi – jelentette ki Marlene.

– Én meg úgy vélem – bizonygatta Insigna –, hogy a Rotoron Pitt semmit sem tehet ellenünk. Ezt ő is tudja, különben miért küldött volna ide bennünket?

– Én viszont megpróbálom eljátszani a pártatlan bíró szerepét és mindkettőtöknek a kedvében járni. Akármit tehet vagy nem tehet Pitt nyíltan, sok minden van azonban, amit suttyomban megtehet, ezért, Eugenia, tévedsz, ha az Erythrótól való félelmedben alábecsülöd Pitt eltökéltségét és találékonyságát. Vegyük mindjárt azt, hogy visszatérsz a Rotorra, ezzel megszeged a szükségállapotra vonatkozó utasítását, és ezért bebörtönözhet, vagy az Új Rotorra száműzhet, vagy akár visszatoloncoltathat ide.

Ami pedig az Erythrót illeti, vétek lenne a pestis veszélyét is alábecsülni, még ha a kezdeti virulens formájában megszűnt is. Én ugyanúgy aggódom Marlenéért, mint te, Eugenia.

Marlene pedig elkeseredetten egyre csak azt hajtogatta: – Engem nem fenyeget semmi.

Insigna kifakadt: – Siever, azt hiszem, semmi értelme, hogy Marlene jelenlétében folytassuk ezt a vitát őróla.

– Tévedsz. Én azt akarom, hogy ő is jelen legyen. Gyanítom, hogy ő mindkettőnknél jobban tudja, mit kell tennie. Végtére is ő a gazdája a saját elméjének, és mi jobban tesszük, ha minél kevésbé ütjük bele az orrunkat az ő dolgaiba.

Insignából feltört egy tiltakozásszerű hang, Genarr azonban kérlelhetetlenül folytatta: – Azért ragaszkodom hozzá, hogy itt legyen, mert őt is hallani akarom. Kíváncsi vagyok az ő véleményére is.

– De hiszen ismered a véleményét! Ki akar oda menni, és szerinted hagynunk kell, hogy csináljon, amit akar, mert ő egy varázsos egyéniség.

– Senki sem beszélt itt semmiféle varázslatról és arról sem, hogy csak úgy kiengedjük őt. Én azt javasolnám, hogy a kellő óvintézkedések mellett tegyünk egy próbát.

– Miféle próbát?

– Először is végezzünk el egy agyvizsgálatot. – Marlenéhez fordult. – Megérted, Marlene, ennek a szükségességét? Van kifogásod ellene?

Marlene kissé összeráncolta a homlokát.

– Én már átestem agyvizsgálaton. Mindenki átesett rajta. Agyvizsgálat nélkül még az iskolába sem vesznek föl. Minden szűrővizsgálatkor...

– Tudom – szakította félbe Genarr gyöngéden. – Azért én sem vesztegettem el hiába az elmúlt három napot. Itt van – tette rá a kezét az íróasztal bal oldalán lévő komputerszalag-halomra – az összes eddigi agyvizsgálatod számítógépes anyaga.

– De te elhallgatsz valamit, Siever bácsi – jegyezte meg Marlene nyugodtan.

– Nocsak – mondta Insigna diadalmasan. – Mit rejteget, Marlene?

– Kicsit nyugtalan miattam. Nem egészen hiszi el, hogy biztonságban vagyok. Kissé bizonytalan.

– Hogy volnék az, Marlene? – tiltakozott Genarr. – Én egészen bizonyos vagyok benne, hogy nem vagy veszélyben.

Marlene, mint akinek hirtelen megvilágosodott valami, így szólt: – Ezért vártál hát három napot, Siever bácsi. Addig hitegetted magadat, hogy te is bizonyos vagy benne, hogy én ne vegyem észre a bizonytalanságodat. De hiába erőlködtél. Előlem nem tudod elrejteni.

– Ha látod rajtam, Marlene, az csak azért van, mert én olyan nagyra tartalak téged, hogy még a legkisebb kockázattal sem tudok megbékélni.

Insigna dühösen kifakadt: – Ha te a legkisebb kockázattal sem bírsz megbékélni, akkor mit mondjak én, az anyja? A bizonytalanságod pedig arra késztet, hogy Marlene orvosi titkát megsértve beszerzed az agyvizsgálati eredményeit.

– Okvetlenül meg kellett ismernem őket. És meg is tettem. De nem sokra mentem velük.

– Milyen értelemben?

– A Kupola első hónapjaiban, amikor újra és újra felütötte fejét a pestis, azon voltunk, hogy egy alaposabb agyvizsgálót fejlesszünk ki, meg egy hatékonyabb komputerprogramot az adatok értékelésére. A Rotornak ezt sohasem adtuk át. Pitt mindenáron titokban akarta tartani a pestist, ezért ellene volt, hogy egyszerre egy hatékonyabb agyvizsgáló lépjen működésbe a Rotoron, joggal tartva a kellemetlen kérdésektől meg a szóbeszédtől. Bármilyen nevetséges is ez az én megítélésem szerint, Pittnek, mint sok más dologban, ebben is sikerült keresztülvinnie az akaratát. Egy szó mint száz, Marlene, te sohasem estél át igazi agyvizsgálaton, és ezért szeretném, ha most a mi berendezésünkkel végezhetnénk azt el.

– Nem! – hőkölt vissza Marlene.

Insigna arcán megjelent egy reménysugár.

– Miért nem, Marlene?

– Mert amikor Siever bácsi ezt mondta, hirtelen még bizonytalanabbnak látszott.

– Ugyan, ez nem... – kezdte Genarr, de aztán reménytelenül széttárta a karját. – Minek is tagadnám? Marlene, kedvesem, ha engem hirtelen elfogott az aggodalom, ez csak azért van, mert a lehető legrészletesebb vizsgálati eredményre van szükségünk, amelyet a normális elmeállapot mintájául tekinthetünk. Aztán, ha az Erythro akár a legcsekélyebb változást okozná is nálad, ezt az agyvizsgálat akkor is kimutatná, ha a külsőd vagy a beszéded alapján senki sem sejtene semmit. Nos, amikor én a részletes agyvizsgálatról beszélek, önkéntelenül megfordul a fejemben: hátha fölfedezünk valamilyen egyébként kimutathatatlan elmebeli elváltozást – és maga ez a gondolat automatikusan kiváltja az aggodalmat. És ez az, amit te észreveszel. Mondd, Marlene, mennyi bizonytalanságot észlelsz? Mennyiségileg?

– Nem sokat, de ott van. A baj az, hogy én csak azt tudom megállapítani, hogy bizonytalan vagy. De azt nem, hogy miért? Lehet, hogy ez a speciális agyvizsgálat veszélyes.

– Már hogy lenne az? Hiszen nem először alkalmazzuk... Marlene, te jól tudod, hogy az Erythro nem árthat neked. Azt ne tudnád, hogy az agyvizsgálat is ártalmatlan számodra?

– Nem, azt nem tudom.

– Talán azt tudod, hogy ártalmas?

Kis szünet után Marlene vonakodva kijelentette: – Azt sem.

– De hogy lehetsz olyan biztos az Erythróban és olyan bizonytalan az agyvizsgálatban?

– Nem tudom. Egyszerűen biztos vagyok benne, hogy az Erythro nem fog ártani nekem, de azt nem tudom biztosan, hogy az agyvizsgálat sem fog-e.

Genarr arcán mosoly suhant át. Nem kellett különös tehetség annak megállapításához, hogy hatalmas kő esett le a szívéről.

– Miért okoz ez neked örömet, Siever bácsi? – kíváncsiskodott Marlene.

– Azért – felelte Genarr –, mert ha te csak megjátszanád a megérzéseidet – fontoskodásból vagy tetszelgésből, vagy önbecsapásból –, akkor mindenre alkalmaznád. De nem teszed. Csak egyes dolgokra. Van, amit tudsz, és van, amit nem. Ezért sokkal inkább hajlandó vagyok hinni neked, amikor azt állítod, hogy az Erythro nem árt neked, és teljesen megszűnt az aggodalmam is, hogy netán az agyvizsgálat felszínre hoz valamilyen nyugtalanító dolgot.

Marlene az anyja felé fordult.

– Igazat mond, anyu. Sokkal jobban érzi magát, és így én is sokkal jobban érzem magam. Szinte lerí róla. Te nem látod?

– Az mindegy, hogy én mit látok – makacskodott Insigna. – Az én balsejtelmem nem oszlott el.

– Ó, anya – suttogta Marlene. Aztán fennhangon Genarr felé: – Állok elébe a vizsgálatnak.

45.

– Ez nem lep meg – dörmögte Siever Genarr.

Figyelte a számítógép képernyőjén lassan tovaúszó, virágmintaszerű, hamis színekben tündöklő bonyolult rajzolatokat. Mellette ott állt a mohón figyelő Eugenia Insigna, aki semmit sem értett az egészből.

– Mi nem lep meg, Siever? – kérdezte a férfitól.

– Nem tudnám pontosan megmondani, mert nem vagyok elég járatos a szakzsargonban. Igaz, ha Ranay D'Aubisson, a mi helyi szaktekintélyünk próbálná elmagyarázni, egy szavát sem értenénk meg. Erre az egyre azonban fölhívta a figyelmemet...

– Olyan, mint egy csigaház.

– A színek emelik ki. Ranay szerint nem annyira a fizikai formája érdekes, hanem a bonyolultsága. Ez itt atipikus. Vagyis az átlagos agyban nem találkozunk vele.

– Azt akarod mondani, hogy már megfertőződött? – kérdezte Insigna remegő ajakkal.

– Ugyan, dehogy. Azt mondtam, hogy atipikus, és nem azt, hogy abnormális. Azt hiszem, a különbséget nem kell megmagyaráznom egy tapasztalt tudományos megfigyelőnek. Azt el kell ismerned, hogy Marlene más. Valahogy örömmel tölt el, hogy a csigahéj ott van. Ha az agya mindenben tipikus volna, akkor kereshetnénk az okát annak, hogy miért olyan, amilyen; honnan származik az a különös érzékenysége. Vajon nem csak megjátssza-e, és mindannyiunkat az orrunknál fogva vezet?

– De honnan tudhatod, hogy ez nem valami... valami...

– Kóros elváltozás? Már hogy lehetne az? A kezünkben van az összes agyképe, amit csecsemőkorától kezdve készítettek róla. Ez az atipikusság mindegyiken ott van.

– Velem sohasem közölték. Soha senki sem tett róla említést.

– Persze hogy nem. A korai szokásos primitív vizsgálatok nem mutathatták ki, legalábbis nem tették olyan szembeszökővé. De most, hogy már a kezünkben van a részletes vizsgálati eredmény, amelyen világosan kirajzolódik az ábra, újból elővehetjük a korábbi felvételeket, és azokon is ki tudjuk következtetni. Ranay már meg is tette. Hidd el, Eugenia, a Rotoron is be kellene vezetni ezt a fejlett agyvizsgálati technikát. Pitt egyik legostobább intézkedése volt, hogy betiltotta. Persze nem olcsó mulatság.

– En megfizetem – mormolta Insigna.

– Ne butáskodj. Belefér a Kupola költségvetésébe. Elvégre hozzájárulhat a pestis rejtélyének megoldásához. Legalábbis ezt fogom mondani, ha egyáltalán szóvá teszik. Nos hát, megvolnánk. Marlene agyáról még sohasem készült ilyen részletes és bonyolult felvétel. A képernyőn a legkisebb elváltozás is azonnal látható volna.

– Fogalmad sincs, milyen rémisztő ez – kesergett Insigna.

– Megértem az aggodalmaidat. Ám ő olyannyira magabiztos, hogy kénytelen vagyok neki igazat adni. Meggyőződésem, hogy ez a megingathatatlan önbizalom szilárd alapra épül.

– Honnan tudható ez?

Genarr a csigaházra mutatott.

– Neked ez nincs, és nekem sincs, így hát egyikünk sem képes megmondani, honnan van nála ez a biztonságérzet. De megvan, ezért ki kell őt engednünk a bolygó felszínére.

– Miért kellene az egészségét kockáztatnunk? Meg tudod nekem magyarázni, hogy miért kell őt kockázatnak kitenni?

– Két okból. Először, mert ő láthatóan eltökélte magát, és előbb vagy utóbb eléri, amit nagyon akar. Ezért ennyi erővel akár jó képet is vághatnánk hozzá, és mi küldhetnénk ki ót, merthogy úgysem tudnánk sokáig visszatartani. Másodszor, könnyen lehetséges, hogy megtudunk valamit a pestisről. Hogy mit, meg nem mondhatnám, de minden, még a legparányibb részlet is, amely újabb információval szolgál, megér mindent.

– De nem a kislányom elméjét.

– Erről szó sincs. Már csak azért sem, mert jóllehet én megbízom Marlenében, és elhiszem neki, hogy nincs semmi kockázat, a te kedvedért mégis megteszek mindent, hogy azt is a minimumra csökkentsem. Először is, egyelőre még nem engedjük ki őt a felszínre. Például tehetek vele egy repülőutat az Erythro fölött. Hadd lássa meg a tavakat, a síkságokat, a hegyeket, a völgyeket. Elrepülhetünk akár a tenger partjáig is. Mindebben – a pusztasága ellenére – van valami lenyűgöző szépség. Én már láttam egyszer. Életnek sehol semmi nyoma, csak a prokarióták a vízben, de természetesen azok is láthatatlanok. Könnyen lehet, hogy a táj egyetemes meddősége el fogja riasztani őt, és végleg elveszi az érdeklődését a külvilág iránt. Ám ha mégis köti az ebet a karóhoz, és ki akar menni, hogy a lába alatt érzékelje az Erythro talaját, akkor gondoskodunk róla, hogy E-ruhát viseljen.

– Mi az az E-ruha?

– Erythro-ruha. Nem kell valami bonyolult dologra gondolni – olyan, mint egy űrruha, azzal a különbséggel, hogy nem kell benne nyomást fönntartani a légüres tér ellenében. Plasztik és textil kombinációjából készült légmentes szövete nagyon könnyű, és nem gátolja a mozgást. Az infravörös védőpajzzsal ellátott sisak valamivel komplikáltabb, úgyszintén a mesterséges légellátó-és szellőzőrendszer. A lényeg az, hogy az E-ruha megvédi az embert az erythrói környezettől. Minderre ráadásul valaki el fogja őt kísérni.

– Kicsoda? Saját magamon kívül senkire sem merném rábízni.

Genarr elmosolyodott.

– Alkalmatlanabb kísérőt el sem tudnék képzelni. Hiszen te valójában semmit sem tudsz az Erythróról, ráadásul még rettegsz is tőle. Nem mernélek kiengedni oda. Figyelj rám, az egyetlen ember, akiben megbízhatunk, nem te vagy, hanem én.

– Te? – meredt rá Insigna leesett állal.

– Miért ne? Nálamnál jobban senki sem ismeri itt az Erythrót, s ha Marlene immúnis a pestissel szemben, az vagyok én is. Tíz év alatt, amióta az Erythrón vagyok, a legkisebb mértékben sem hatott rám. S mi több: tudok repülőgépet vezetni, ezért nincs szükségünk pilótára. És az sem mellékes, hogy ha én megyek ki Marlenével, szoros megfigyelés alatt tudom tartani őt. Ha a legkisebb rendellenesség is jelentkezne nála, a villámnál is gyorsabban visszahozom a Kupola alá és az agyvizsgálóba.

– Akkor persze már túl késő lesz.

– Ugyan! Nem föltétlenül. Nem szabad úgy tekintened a pestisre, mint egy mindent vagy semmit ügyre. Előfordultak könnyű, sőt nagyon könnyű esetek is, és akiket csak éppen hogy megérintett a kór, azok többé-kevésbé normális életet képesek élni. Semmi sem fog történni vele. Biztos vagyok benne.

Insigna magába roskadva, gyámoltalanul ült a fotelban.

Genarr önkéntelenül átkarolta a vállát.

– Ugyan már, Eugenia. Felejtsd el egy hétre ezt az egészet. Megígérem, hogy legalább egy hétig nem fog kimenni – sőt, ha lehet, később se, ha a légi kirándulással sikerül lelohasztani az Erythro iránti vágyát. Repülés közben pedig be lesz zárva a repülőgépbe, ahol ugyanolyan biztonságban lesz, mint itt. Most pedig tudod, mit?

– Te csillagász vagy, nem igaz?

– Tudod, hogy az vagyok – emelte rá az asszony bágyadt tekintetét.

– Ez azt jelenti, hogy te sohasem nézed a csillagokat. A csillagászok sohasem teszik ezt. Ott vannak nekik a műszereik. A Kupolán kívül most éjszaka van, így hát menjünk föl a megfigyelőtoronyba nézelődni. Az ég kristálytiszta; és semmi sem tölti el az embert nagyobb békével és nyugalommal, mint ha a csillagokat nézi. Hidd el nekem!

46.

Valóban így van. A csillagászok nem nézik a csillagokat. Semmi szükségük rá. A számítógép utasítja a távcsöveket, a kamerákat, a spektroszkópokat, az ember dolga csak az, hogy beprogramozza a számítógépet.

A műszerek aztán elvégeznek mindent, az elemzést, a grafikus szimulációt. A csillagászok csak felteszik a kérdést, aztán tanulmányozzák a választ. Ehhez nem szükséges a csillagokra nézni.

Meg aztán – gondolta az asszony –, hogy bámulhat az ember csak úgy céltalanul a csillagokra? Megteheti ezt egy csillagász? Hiszen a lelke mélyén bizonyára ott motoszkál a nyugtalanság. Várja a munka, kérdéseket kell föltennie, rejtélyeket megoldania, és egy idő után biztosan visszasiet a műszereihez, figyelemelterelésül pedig inkább egy regény olvasásába vagy egy holovíziós film nézésébe merül.

Mindezt eldünnyögte Siever Genarrnak, miközben az az irodájában sürgött-forgott, hogy ne hagyjon hátra semmilyen félbemaradt ügyet. (Megrögzött pedáns, emlékezett rá Insigna azokból a réges-régi időkből, amikor még fiatalok voltak. Akkor ez bosszantotta, holott talán csodálnia kellett volna. Siever tele volt jó tulajdonságokkal – gondolta –, Crile ellenben...) Kíméletlenül más irányba terelte a gondolatait.

– Valójában én sem gyakran megyek föl a megfigyelőtoronyba – magyarázta közben Genarr. – Mindig akad valami tennivaló. És amikor mégis feljutok, szinte mindig be kell érnem a saját társaságommal. Jól fog esni, hogy végre nem leszek egyedül. Egy kisebb felvonóhoz irányította a lépteit. Insigna először utazott a Kupola alatt felvonóban, és egy röpke pillanatra az volt az érzése, mintha odahaza volna a Rotoron – leszámítva azt, hogy nem érezte az álgravitáció változását, és a Coriolis-erő sem nyomta oda gyöngéden az egyik falhoz, mint a Rotoron.

– Meg is érkeztünk – tessékelte ki Genarr Insignát. A nő engedelmesen kilépett a liftből, be a furcsán üres kamrába, ám egyszerre visszahőkölt.

– Csak nem vagyunk csupaszon?

– Csupaszon? – ismételte Genarr értetlenül. – Ó, úgy érted, hogy ki vagyunk téve az erythrói légkörnek? Nem, dehogy. Ettől nem kell tartanod. Be vagyunk zárva egy gyémánt bevonatú üvegburába, amelyet semmi sem képes megkarcolni. Egy meteorit persze be tudná zúzni, az Erythro ege azonban gyakorlatilag mentes a meteoritoktól. A Rotoron is van ilyen üveg, de – tette hozzá büszkén – nem egészen ilyen minőségű és méretű.

– Elkényeztetnek benneteket idelent – érintette meg Insigna az üveget gyengéden, hogy még egyszer megbizonyosodjék a létezéséről.

– Kénytelenek, különben nem jönnének ide az emberek. – Aztán visszatérve a burához, így folytatta: – Előfordul, hogy esik az eső, de olyankor amúgy is felhős az ég. Ha kitisztul, ez is gyorsan megszárad. A hátra maradt lepedéket különleges mosószerkeverékkel távolítják cl az üvegburáról. Foglalj helyet, Eugenia.

Insigna leült egy puha és kényelmes fotelba, amely szinte magától hátradőlt alatta, úgy, hogy nem kellett erőltetnie a nyakát. Hallotta, hogy a közelében Genarr súlya alatt is lágyan fülsóhajt a hátrahajló szék. Ekkor a kis éjjeli lámpák, amelyek éppen csak annyi fényt adtak, hogy neki ne ütközzenek a helyiségben lévő székeknek és asztalkáknak, kialudtak. Az ember nem lakta világ bársonyfekete, felhőtlen egén egyszerre milliónyi szikra ragyogott föl.

Insignának elállt a lélegzete. Elméletben tudta ő, hogy milyen az ég. Elégszer látta térképeken és szimulátorokon meg fényképeken, ezer és ezer alakban, csak a valóságban nem. Azon kapta magát, hogy a szeme nem keresi az érdekes objektumokat, a különös jelenségeket, a megoldásra váró rejtélyeket, amelyek sürgősen a műszereihez parancsolnák. Nem az egyes égitesteket nézte, hanem az általuk kirajzolt alakzatokat.

A ködös, történelem előtti időkben – gondolta – nem a csillagok, hanem az alakzatok, a csillagképek tanulmányozása vetette meg az őskori csillagászat alapjait.

Genarrnak igaza volt. A béke, mint valami érzékelhetetlen pókháló, beszőtte egész lényét.

Kis idő múlva szinte félálomban suttogta: – Köszönöm, Genarr.

– Mit?

– Azt, hogy fölajánlottad: elkíséred Marlenét. Hogy kockára teszed az elmédet a kislányomért.

– Én nem kockáztatom az elmémet. Egyikünknek sem lesz semmi baja. Azonkívül én... atyai érzéseket táplálok iránta. Elvégre is, Eugenia, te meg én elég régóta ismerjük egymást és én... most is, mint mindig... nagyra becsüllek téged.

– Tudom – mondta Insigna, s érezte, hogy megmoccan benne a bűntudat. Mindig is tisztában volt Genarr érzéseivel, aki sohasem volt képes elleplezni azokat. Ezt megadással vette tudomásul, amíg nem találkozott Crile-lal, attól kezdve viszont inkább bosszúsággal.

– Igazán sajnálom, Siever – mentegetőzött –, ha valaha is megbántottalak az érzéseidben.

– Hagyjad csak – mondta Genarr lágyan, és hosszú hallgatás telepedett közéjük, eközben Insigna egyre mélyebbre merült a békességbe, és szívből kívánta, hogy senki se lépjen be ide, nehogy megszakítsa az egész lényét elöntő ünnepélyes hangulat különös varázsát.

Végül Genarr törte meg a csendet.

– Van egy elméletem, hogy miért nem jönnek föl ide a megfigyelőtoronyba az emberek. Sem itt, sem a Rotoron. Észrevetted, hogy a Rotoron sem nagyon használják a megfigyelőtornyot?

– Marlene szeretett fölmenni oda hébe-hóba – felelte Insigna. – Elmondta, hogy rendszerint egyedül volt ott. Az utóbbi évben azt is mondta, hogy szerette nézni az Erythrót. Jobban oda kellett volna figyelnem rá.

– Marlene kivétel. Szerintem annak, hogy nem járnak ide az emberek, az az oka...

– Mi? – kérdezte Insigna.

– Az, ni – mutatott a férfi valahova az égre, a sötétben nem lehetett pontosan látni, hová. – Az a fényes csillag; az égbolt legfényesebb csillaga.

– Vagyis a Nap, a mi Napunk, a Naprendszer Napja?

– Úgy van. Az a betolakodó. Ha az a fényes csillag nem ragyogna ott, az ég nem sokban különbözne attól, amilyennek a Földről látszik. Az Alfa Centauri eléggé odébb tolódott, és a Sirius is elmozdult kissé, ezt azonban aligha vennénk észre. Ha ezeket figyelmen kívül hagyjuk, az égbolt ugyanolyan, amilyennek ötezer évvel ezelőtt a sumérok látták. Kivéve a Napot.

– És úgy véled, hogy a Nap tartja távol az embereket a megfigyelőtoronytól?

– Igen, talán csak tudat alatt, de a látványa nyugtalanságot ébreszt bennük. Az emberek hajlamosak úgy gondolni a Napra, mint egy messzi, távoli, elérhetetlen világra, mint egy teljesen más világmindenség részére. És lám, mégis ott ragyog az égen, magához láncolja a tekintetünket, és fölcsiholja bennünk a bűntudatot amiatt, hogy elfutottunk tőle.

– Akkor miért nem látogatják a megfigyelőtornyot a kamaszok meg a gyerekek sem? Hiszen ők nagyon keveset vagy semmit sem tudnak a Naprendszerről.

– Mi, felnőttek, rossz példával járunk elöl. Majd ha mi mind elköltözünk az árnyékvilágból, majd ha egyetlen ember sem marad a Rotoron, akinek számára a Naprendszer több volt puszta frázisnál, akkor szerintem a rotoriak ismét magukénak fogják érezni az égboltot, és ez a hely – ha még létezik – zsúfolva lesz emberekkel.

– Gondolod, hogy nem fog létezni?

– A jövőt nem láthatjuk előre, Eugenia.

– Egyelőre úgy tetszik, hogy élünk és virulunk.

– Ez igaz, de én a miatt a fényes csillag – a betolakodó – miatt aggódom. – A mi öreg Napunk. Mit árthat nekünk? Itt nem érhet el bennünket.

– De még mennyire, hogy elérhet. – Genarr a nyugati égboltot beragyogó fényes csillagra meredt. – Azok, akiket mi odahagytunk a Földön meg a telepeken, előbb-utóbb föl fogják fedezni a Nemezist. De lehet, hogy máris fölfedezték. És talán már a hiperrásegítést is elsajátították. Az a véleményem, hogy a távozásunk után hamarosan kifejlesztették. A mi eltűnésünk nagy ösztönzést adhatott nekik.

– Mi már tizennégy esztendeje otthagytuk őket. Miért nem értek még ide?

– Talán berzenkednek a két évig tartó út gondolatától. Tudják, hogy a Rotor nekivágott, azt azonban nem tudhatják: sikerült-e nekünk. Talán azt hiszik, hogy a roncsainkkal van telehintve a Naptól a Nemezisig vezető út.

– Nekünk volt bátorságunk nekivágni.

– Úgy igaz. De mit gondolsz, a Rotor merte volna vállalni, ha nincs Pitt? Pitt hajszolt bele minket ebbe a kalandba, és kötve hiszem, hogy akad még egy Pitt a többi telepen vagy akár a Földön. Tudod, hogy én nem kedvelem Pittet. Nem értek egyet a módszereivel, az erkölcseivel vagy azok hiányával, a sandaságával, azzal, hogy képes hidegvérrel a pusztulásba küldeni egy olyan kislányt, mint Marlene, mégis, ha az eredményeket tekintjük, nagy emberként vonulhat be a történelembe.

– Nagy vezetőként – helyesbített Insigna. – Nagy ember te vagy, Siever. A kettő nem ugyanaz.

Ismét hallgattak, aztán Siever halkan megjegyezte: – Egyre azt várom, hogy utánunk jöjjenek. Ez az én legnagyobb félelmem, és ezt csak megerősíti bennem az a betolakodó, ha látom ót leragyogni rám. Már tizennégy éve annak, hogy elhagytuk a Naprendszert. Vajon mivel töltötték ók ezt a tizennégy évet? Te még nem tetted föl magadban ezt a kérdést, Eugenia?

– Soha – felelte Insigna félálomban. – Engem sokkal közelebbi dolgok aggasztanak.

22 - A kisbolygó

47.

2235. augusztus 22-e! Nevezetes nap Crile Fisher számára, mert ma van Tessa Wendel születésnapja. Hogy pontosak legyünk, az ötvenharmadik születésnapja. Az asszony nem csinált ügyet a napból, talán azért, mert olyan büszke volt az Adelián fiatalos megjelenésére, vagy talán nagyon is tudatában volt Fisher ötévnyi előnyének.

Crile-t azonban nem izgatta a kettejük közötti korkülönbség.

Még ha nem vonzotta volna is Tessa intelligenciája és szexuális energiája, Fisher tisztában volt vele, hogy ő tartja kezében a Rotor kulcsát.

Tessa szemei körül már megjelentek ugyan a finom szarkalábak, és a felkarján is határozottan érződött a petyhüdtség, említés nélkül hagyott születésnapja mégis diadalünnep volt a számára, s az örömtől táncolva perdült be az évek múlásával egyre fényűzőbben berendezett lakásukba, és megelégedett mosollyal az arcán belevetette magát az erőtérfenekű zömök fotelba.

– Olyan simán ment, akár a csillagközi térség. Abszolút hibátlanul.

– Szerettem volna ott lenni – mondta Crile.

– Én is szerettem volna, Crile, csakhogy nagyon megválogatják, kiket avatnak be, és én már így is a kelleténél jóval többet elárultam neked. A cél Hyperminestra volt, ez az egyébként jelentéktelen kisbolygó, amely éppen megfelelő helyzetben volt – vagyis nem túl közel a többi kisbolygóhoz, és ami ennél is fontosabb: nem túl közel a Jupiterhez. Azonkívül egyetlen telep sem tart rá igényt, és eddig nem is kereste föl senki. Ráadásul bármilyen triviálisan hangzik is, de a neve első két szótagja éppen megfelelő célponttá tette a hipertérben végrehajtott szuperluminális repülés számára.

– Úgy veszem ki, hogy sikerült épségben eljuttatnotok oda a hajót.

– Tízezer kilométerre tőle. Lehetett volna közelebb is, de nem akartuk kockáztatni, hogy megnöveljük a mégoly jelentéktelen gravitációs mezőjét. És természetesen vissza is tért az előre megállapított pontra. Onnan két közönséges hajó tereli be.

– Felteszem, hogy a telepek nyitva tartották a szemüket.

– Hát persze, egy dolog azonban, hogy látják a hajót egy szempillantás alatt eltűnni, és egészen más dolog megállapítani, hogy hová tűnt el; hogy a fény sebességével vagy ahhoz közel, avagy annak többszörösével repülte; és ami a leglényegesebb: hogy érte el ezt a sebességet. Így nem jelent semmit, hogy mit látnak.

– Ugye, nekik nincs semmijük a Hyperminestra közelében?

– Sehonnan sem tudhatták meg, mi volt a cél, hacsak nem mondott csődöt a biztonság, ám ennek semmi jele. De mégha megtudták vagy legalább megsejtették volna is, azzal sem mennének sokra. Így hát, Crile, nagyon meg vagyok elégedve.

– Bizonyára hatalmas lépés előre.

– Még sok-sok hatalmas lépést kell megtennünk. Ez volt az első szuperluminális sebességre képes űrhajó, amelyben ember is helyet foglalhat, csakhogy – mint te is tudod – legénysége – ha ez a megfelelő szó – egyetlen robotból állott.

– No és a robot jól végezte a dolgát?

– Kifogástalanul, de ez nem is nagyon fontos, hacsak abból a szempontból nem, hogy bebizonyosodott: képesek vagyunk egy nagyobb tömeget – legalábbis makroméretekben – egészben eljuttatni oda meg vissza. Csak többhetes alapos vizsgálat után derül ki, hogy mikroméretekben sem esett-e rajta valamilyen veszélyes sérülés. És persze még vár ránk a nagyobb hajók megépítésének a feladata, amelyekbe jól működő életfenntartó rendszereket kell beépíteni, és meg kell sokszoroznunk a biztonsági berendezéseket. Egy robot könnyedén elvisel olyan terheléseket, amilyenekre az ember nem képes.

– És sikerül tartani a tervet?

– Eddig igen. Még egy, esetleg másfél év – ha semmilyen szerencsétlenség vagy váratlan baleset nem szól közbe –, és meglephetjük a rotoriakat, feltéve ha még életben vannak.

Fisher arca megrándult, mire Wendel meghunyászkodva mentegetőzni kezdett: – Bocsáss meg! Mindig megfogadom, hogy nem mondok ilyesmit, mégis ki-kicsúszik a számon.

– Ne törődj vele – nyugtatta meg Fisher. – Végleg eldőlt már, hogy én is ott leszek az első rotori hajón?

– Ha egyáltalán lehetséges végleges döntés egy vagy több évvel az esemény előtt. Nincs semmi biztosíték arra, hogy hirtelen új szempontok nem kerülnek előtérbe.

– De addig még?

– Úgy látszik, Tanayama hagyott hátra egy följegyzést, miszerint neked megígért egy priccset a hajón – nem vártam volna tőle ennyi tisztességet. Koropatsky épp ma volt olyan kedves és közölte velem a följegyzés tényét, amikor a sikeres repülés után alkalmasnak ítéltem a helyzetet, hogy fölvessem neki a témát.

– Helyes! Tanayama szóban nekem is megígérte egyszer. Örülök, hogy írásban is megerősítette.

– Elmondanád, hogy miért tett neked ilyen ígéretet? Tanayamát mindig olyan embernek ismertem, aki ingyen nem ad semmit.

– Igazad van. Azzal a föltétellel kaptam meg ezt az utat, hogy elhozlak téged a Földre, hogy a szuperluminális sebesség problémáján dolgozz. Gondolom, nem felejtetted még el, hogy én ragyogóan teljesítettem ezt a feladatot.

– Kétlem – mondta Wendel –, hogy ez volt az egyetlen dolog, ami megindította a kormányt. Koropatsky elmondta, hogy rendesen nem érzi megkötve magát Tanayama ígéretei által, csakhogy te néhány évet eltöltöttél a Rotoron, és hasznát vehetjük ottani tapasztalataidnak. A magam részéről élek a gyanúperrel, hogy azokat a tapasztalatokat már megkoptathatta az azóta eltelt tizennégy esztendő, de nem adtam hangot ennek a gyanúmnak, ugyanis a sikeres próba utáni emelkedett hangulatban eluralkodott rajtam az az érzés, hogy szeretlek téged.

– Kő esett le a szívemről, Tessa – mosolyodott el Fisher. – Remélem, te is ott leszel azon az első hajón. Ezt vajon sikerült-e tisztáznod?

Wendel félarasznyival hátrébb húzta a fejét, mintha jobban meg akarná nézni magának a férfit.

– Ez volt ám a nehéz, fiacskám. Téged még csak minden lelkiismeret furdalás nélkül készek a veszélybe küldeni, ami viszont engem illet, azt mondták, hogy én pótolhatatlan vagyok. "Ki viszi tovább a tervet, ha történne magával valami?" – kérdezték. Mire én: "Bárki abból a húszfőnyi beosztott gárdámból, akik közül mindegyik legalább úgy otthon van a szuperluminális repülésben, mint én, ráadásul fiatalosabbak és fürgébb az észjárásuk." Ez persze lódítás volt, hiszen nincs még egy olyan, mint én, de azért megtette a hatását.

– Tudod, azért van abban valami, amit ők mondanak. Érdemes kockáztatni az életedet?

– Igen – jelentette ki Wendel. – Először is, nem hagyom másnak az első szuperluminális repülés kapitányságát. Másodszor, én is látni akarok egy másik csillagot, és már így is bosszant, hogy ezek a rotoriak megelőztek, ha... – De elharapta a szót, és így folytatta: – Végül, és ez a legfontosabb: azt hiszem, szeretném itthagyni a Földet. – Ez utóbbit szinte vicsorítva ejtette ki.

Később, amikor egymás mellett feküdtek az ágyban, még hozzátette: – És micsoda nagyszerű érzés lesz, ha eljön az az idő, és eljutunk oda!

Fisher nem szólt egy szót sem. Egy különös, nagy szemű gyermekre gondolt, meg a húgára, és a kettő egyetlen alakká olvadt össze, amint egyre mélyebbre húzta őt az álom örvénye.

23 - Légi kirándulás

48.

A bolygó légkörében tett hosszú utazás nem tartozott a telepes társadalmak bevett foglalatosságai közé. Egy-egy telepen nem voltak olyan nagy távolságok, hogy a lift, a gyalogszer vagy esetenként a villamos meghajtású kocsi elégségesnek ne bizonyult volna. Az egyes telepek közötti közlekedésre pedig ott voltak a rakéták.

Sokan a telepesek közül – legalábbis a Naprendszerben – oly sokszor megjárták az űrt, hogy számukra az űrutazás csaknem olyan mindennapi dolognak számított, mint a gyaloglás. Ám kevesen fordultak meg a Földön, ahol egyedül volt szokásban a légköri utazás és a repülőgép.

A telepeseket, akik szinte barátjuknak és testvérüknek tekintették a légüres teret, mélységes rettegés fogta el, ha hallani vélték a szabadon lebegő jármű mellett elsüvítő levegő hangját.

Az Erythrón azonban időnként mégsem nélkülözhették a légi közlekedést. Ez is nagyméretű világ, mint a Föld, és ennek is elég sűrű (és lélegzésre alkalmas) a légköre. A Rotoron még repülési kézikönyveket is lehetett találni, sőt repülési tapasztalattal bíró földi bevándorlókban sem volt hiány.

Így hát a Kupolának volt két, kissé esetlen, kissé kezdetleges repülőgépe, amelyektől nagy sebességet vagy fürgeséget nem lehetett ugyan elvárni, de azért a célnak megfeleltek.

Ami azt illeti, egy vonatkozásban még előny is származott abból, hogy a Rotornak nem voltak repülőgép-építési tapasztalatai. A Kupola repülőszerkezetei sokkal jobban el voltak látva elektronikus vezérlési technikával, mint a Földön használatos hasonló légi járművek. Siever Genarr szívesen emlegette őket úgy, mint repülőgép alakúra készített bonyolult robotokat. Az Erythro időjárása sokkal szelídebb a Földénél, minthogy a Nemezis gyengébb sugárzása nem képes kiterjedt és heves viharokat gerjeszteni, ezért aztán egy repülőgéprobotnak kisebb az esélye, hogy bajba kerüljön. Sokkal kisebb.

Ezért szinte mindenki képes volt rá, hogy vezesse a Kupola nyers és csiszolatlan légi járműveit. Mindössze utasítani kell a gépet, ennyiből áll az egész tudomány. Ha a parancs nem elég világos, vagy a gép robotagya veszélyesnek ítéli meg azt, akkor magyarázatot kér a vezetőtől.

Genarr némi természetes aggodalommal, a jóval távolabb álló Eugenia Insigna pedig körömharapdáló iszonyattal figyelte Marlenét, amint bemászik a gép kabinjába. ("Ne gyere közelebb!" – intette Genarr határozottan az asszonyt. – "Különösen azzal a vészjósló tekinteteddel. Még meg találod ijeszteni a kislányt.") Insigna úgy érezte, hogy minden oka megvan a riadalomra. Marlene túl fiatal ahhoz, hogy emlékeket őrizzen arról a világról, ahol a repülés mindennapi dolog. Idefele az Erythróra elég nyugodtan tűrte a rakétautat, kérdés azonban, hogy fog reagálni erre a sosem tapasztalt légi utazásra.

Marlene azonban teljes lelki nyugalommal mászott be a fülkébe és foglalta el a helyét az ülésen.

Lehetséges, hogy nem fogja fel a helyzetét? Genarr meg is kérdezte tőle: – Marlene, kedves, ugye, tisztában vagy vele, mit fogunk csinálni?

– Hogyne, Siever bácsi. Meg fogod mutatni az Erythrót.

– Igen, de a levegőből. A levegőben fogsz repülni.

– Igen, ezt már mondtad.

– Nem vagy nyugtalan miatta?

– Nem én, Siever bácsi, de te annál inkább.

– Csak temiattad, kedvesem.

– Az égvilágon semmi bajom sem lesz – fordította nyugodt arcát a férfi felé, amint az bemászott utána, és elfoglalta a helyét a vezetőülésen. – Anyut még csak megértem, ha aggódik, te azonban még nála is jobban aggódsz. Amennyire lehet, megpróbálod eltitkolni, de te is elszégyellnéd magad, ha látnád, hogy harapdálod a szád szélét. Azt hiszed, hogy a te hibád lesz, ha valami baleset történik, és ennek még a gondolata is elviselhetetlen a számodra. Pedig semmi sem fog történni.

– Olyan biztos vagy ebben, Marlene?

– Tökéletesen biztos. Semmi sem történhet velem az Erythrón.

– Ezt mondtad a pestisről is, de most nem arról van szó.

– Teljesen mindegy, hogy miről van szó. Semmi sem árthat nekem az Erythrón.

Genarr hitetlenkedve megrázta a fejét, de azon nyomban meg is bánta ezt a mozdulatát, mert tisztában volt vele, hogy a kislány számára ez ugyanaz, mintha a legnagyobb nyomtatott betűkkel írta volna ki a véleményét a számítógép képernyőjére. De hát olyan mindegy. Hiába fojtaná magába, és hiába próbálna úgy viselkedni, mintha bronzból öntötték volna, az ő szemét akkor sem lehetne becsapni. Ehelyett magyarázni kezdte: – Most elmegyünk a légzsilipbe és eltöltünk ott egy kis időt, amíg ellenőrzöm a gép agyának működését. Majd átmegyünk egy másik ajtón, és utána a levegőbe emelkedünk. Érezni fogod a gyorsulás hatását: a tehetetlenségi erő beleprésel az ülésbe, aztán már ott siklunk a levegőben, alattunk semmi. Remélem, felfogod, mit jelent ez.

– Én nem félek – jelentette ki Marlene egykedvűen.

49.

A repülőgép kitartóan követte útirányát a hullámzó dombvidékből álló kihalt pusztaság fölött.

Genarr tudta, hogy az Erythro geológiailag élő bolygó, és azt is tudta, hogy az eddigi földtani vizsgálatok kimutatása szerint voltak a történetének olyan időszakai, amikor hegyek uralták. És itt-ott még mindig vannak hegyek a Megas felőli féltekén, vagyis ott, ahol a Megas bolygó puffadt korongja, amely körül az Erythro kering, szinte mozdulatlanul terpeszkedik az égbolt közepén.

Itt azonban, a Megastól elfordult oldalon, a két nagy kontinens fő jellemzői a síkságok és a dombok voltak.

Marlene számára, aki életében még sohasem látott hegyet, az alacsony dombok is izgalmas látványt nyújtottak.

Természetesen a Rotoron is vannak kis folyócskák, abból a magasságból azonban, ahonnan az Erythro föltárulkozott nekik, az itteni folyók sem látszottak nagyobbaknak. Marlene meg fog lepődni – fordult meg Genarr fejében –, ha közelebbről meglátja őket Marlene kíváncsi pillantást vetett a Nemezisre, amely már túljutott a delelőpontján, és nyugat felé hajlott.

– Mintha nem mozogna, Siever bácsi – jegyezte meg.

– Pedig mozog – nyugtatta meg Genarr –, vagy legalábbis az Erythro mozog a Nemezishez képest, csakhogy egy nap alatt fordul meg egyszer, míg a Rotor minden két percben egyszer. Ennek megfelelően a Nemezis innen az Erythróról hétszázszor lassabban látszik mozogni az égen, mint a Rotorról nézve. Ezért tetszik úgy, mintha egy helyben állna, a valóságban azonban nem egészen mozdulatlan.

Aztán gyors pillantást vetve a Nemezisre, így folytatta: – Te még sohasem láttad a Föld Napját, vagyis a Naprendszer központi csillagát, vagy ha láttad is, nem emlékezhetsz rá, mert akkor még csecsemő voltál. A Nap sokkal kisebbnek látszott onnan, ahol a Rotor tartózkodott a Naprendszerben.

– Kisebbnek? – lepődött meg Marlene. – A komputer szerint pedig a Nemezis a kisebb.

– A valóságban igen. Csakhogy a Rotor sokkal közelebb van a Nemezishez, mint a régi időkben valaha is volt a Naphoz, ezért a Nemezis látszik nagyobbnak.

– Úgy tudom, négymillió kilométerre vagyunk a Nemezistől.

– A Naptól viszont százötvenmillió kilométerre voltunk. Ha a Nemezistől is olyan távolságra volnánk, akkor a jelenlegi fénynek és hőnek csak kevesebb mint egy százaléka érne el hozzánk. Ha viszont a Naphoz lennénk ilyen közel, mint most a Nemezishez, akkor gőzzé válnánk. A Nap jóval nagyobb, fényesebb és forróbb, mint a Nemezis.

Marlene nem nézett Genarr-ra, de úgy látszik, a hangja is elég volt.

– Abból, ahogy beszélsz, Siever bácsi – jegyezte meg –, arra következtetek, hogy te azt szeretnéd, ha ott volnál a Nap közelében.

– Én ott születtem, ezért néha elfog a honvágy.

– De hát a Nap olyan forró és vakító. Veszélyes lehet.

– Mi sohasem néztünk bele. De a Nemezisre sem szabad sokáig nézned. Fordítsd el a szemed, kedvesem!

De Genarr még vetett egy gyors pillantást a Nemezisre. Már a nyugati égbolton terpeszkedett, vörös korongjának négyfoknyi átmérőjével nyolcszor akkorának látszott, mint a Nap a Rotor régi helyéről. Genarr jól tudta, hogy a nyugodtnak tűnő vörös fénykeréken viszonylag ritkán flérek jelennek meg, és olyankor néhány percig ártalmas lehet belenézni azokba a komor arcot elcsúfító fehér szeplőkbe. Gyakoribbak voltak a sötétebbvörös árnyalatú enyhe napfoltok, bár azokat nehezebb volt észrevenni.

Halkan parancsolt valamit a gépnek, amely kissé irányt változtatott, és a Nemezis hátrafelé kiúszott a közvetlen látószögből.

Marlene még egy utolsó, méla pillantást vetett a Nemezisre, aztán figyelmét az alattuk elnyújtózkodó erythrói tájra összpontosította.

– Egy idő után az ember megszokja a mindenütt jelenlévő rózsaszín árnyalatot – jegyezte meg. – Már nem is látszik annyira rózsaszínnek.

Ezt Genarr maga is észrevette. Szeme kezdte megkülönböztetni az árnyalati eltéréseket, így a világ nem tetszett olyan egyszínűnek. A folyók és a tavacskák rőtebbnek és sötétebbnek látszottak, mint a szárazföld, az ég is sötét volt. A Nemezis fukar vörös fényét szétszórta az Erythro légköre.

Az Erythro legvigasztalanabb vonása azonban az élettelen sivárságban ütközött ki. A Rotort parányi méretei ellenére élettel töltötték meg a zöld mezők, a szőke gabonaföldek, a tarka gyümölcsösök, a zajongó állatok, az emberek és építményeik sokszínű és sokféle hangú világa.

Itt viszont a némaságon és élettelenségen kívül nem volt semmi.

Marlene elgondolkodva ráncolta a homlokát.

– Az Erythrón van élet, Siever bácsi.

Genarr nem tudta, mire vélje Marlene kijelentését: ténymegállapításnak-e vagy kérdésnek, vagy az ő gondolataira való reagálásnak, amelyeket a testbeszédéből kiolvasott. A saját meggyőződésének ad-e hangot, vagy megerősítést vár őtőle?

– Hogyne – felelte. – Rengeteg. A legkisebb zugokat is betölti. És nem csak a vízben. A talajszemcséket burkoló vízhártyán is élnek egysejtű lények.

Egy idő után a látóhatár szélén feltűnt előttük a tenger, először csak egy sötét csíkként, amely egyre szélesebbre hízott, ahogy a légi jármű közelebb került hozzá. Genarr óvatosan Marlene felé sandított, kíváncsian lesve a kislány reakcióját. Természetesen olvasott a Föld tengereiről, és bizonyára a holovízión is látta őket, a közvetlen találkozás élményére azonban semmi sem készítheti föl az embert. Genarr, aki egyszer (egyetlenegyszer!) járt a Földön mint turista, látta ott az egyik óceán szélét. A tenger fölött azonban, úgy, hogy a szárazföld eltűnt volna a szeme elől, még egyszer sem volt, így azt sem tudhatta: ő maga hogyan fogja megélni.

A tenger elsiklott alattuk hátrafelé, aztán a szárazföld zsugorodott össze egy világosabb csíkká, mígnem teljesen elenyészett. Genarr lenézett maga alá, és furcsa szorongás rántotta össze a gyomrát. Eszébe jutott egy kifejezés egy ősi eposzból: "borvörös tenger". Odalent a tenger valóban emlékeztetett egy hatalmas hullámzó vörösbortömegre, amelyet itt-ott rózsaszín hab koronázott.

A végtelen víztömegen nem volt semmi, amiben megkapaszkodhatott volna a tekintet, és leszállóhely sem látszott sehol. Értelmét vesztette az a szó, hogy "terep". Tisztában volt azonban azzal, hogy ha vissza akarnak térni, csak meg kell parancsolni a gépnek, hogy vigye vissza őket. A repülőgép komputere a sebességből és az irányból pontosan kiszámítja a mindenkori helyzetüket, és tudja, hol van a Kupola.

Beértek egy vastag felhőpaplan alá, és a tenger feketére változott. Genarr szavára a gép a felhők fölé emelkedett. Újra meglátták a Nemezist, lent azonban eltűnt a tenger. Helyette rózsaszín vízcseppekből álló felhőtenger gomolygott alattuk, és időnként elúszott az ablakok előtt is egy-egy ködfoszlány.

Aztán a felhők szétváltak, és a hasadékokon át ismét megpillantották a borvörös tengert.

Marlene félig nyitva felejtett szájjal, visszafojtott lélegzettel figyelt. Megilletődötten suttogta: – Ugye, az mind víz, Siever bácsi?

– Több ezer kilométernyire minden irányban, Marlene, és helyenként eléri a tíz kilométeres mélységet is.

– Ha belepottyannánk, gondolom, megfulladnánk.

– Emiatt nem kell aggódnod. Ez a jármű nem eshet bele a tengerbe.

– Tudom, hogy nem – mondta Marlene tárgyilagosan.

Van még egy látvány – gondolta Genarr –, amelyre jó lesz felkészíteni Marlenét.

– Megint ideges vagy, Siever bácsi – csapott le rá Marlene.

Genarr viccesnek találta, hogy már kezdi egészen megszokni, hogy Marlene úgy olvas benne, mint egy nyitott könyvben.

– Te még sohasem láttad a Megast – magyarázta –, és azon tűnődtem, hogy meg kellene mutatnom neked. Tudod, az Erythro csak az egyik arcát fordítja a Megas felé, a Kupolát pedig a másik oldalára építettük, ezért a Megast sohasem látjuk az égen. De ha tovább repülünk ebben az irányban, hamarosan elérjük a Megas felőli oldalt, és látni fogjuk, amint a látóhatár fölé emelkedik.

– Szeretném megnézni.

– Jó, de készülj föl rá. A Megas nagy. Igazán nagy. Csaknem kétszer akkora, mint a Nemezis, és az az ember érzése, mintha mindjárt a fejünkre zuhanna. Vannak, akik egyszerűen képtelenek elviselni a látványt. Pedig nem esik le. Ez lehetetlen. Próbáld ezt észben tartani.

Növelték a repülés magasságát és sebességét. A tenger egyhangú felszínét csak a hullámok barázdálták, néha meg mindent eltakartak a felhők.

Egy idő után Genarr figyelmeztette a kislányt: – Ha előrenézel és egy kissé jobbra, akkor meglátod a Megast előbújni a látóhatár mögül. Feléje fordítjuk a kormányt.

Először csak egy kis fényfolt jelent meg az ég alján, amely lassan dagadni kezdett. Majd egy táguló mélyvörös körív kúszott a látóhatár fölé. A színe határozottan sötétebb volt, minta Nemezisé, amely hátul jobbra és valamivel lejjebb még mindig látható volt az égen.

Ahogy a Megas egyre nagyobbra duzzadt, hamarosan kiderült, hogy ami látható belőle, az nem a teljes korong, hanem csak valamivel több, mint a fele.

– Erre mondják azt, hogy "fázisok", nemde? – jegyezte meg Marlene érdeklődéssel.

– Eltaláltad. Csak azt a részét látjuk, amelyet megvilágít a Nemezis. Amint az Erythro megkerüli a Megast, úgy tetszik, mintha a Nemezis közelebb kerülne a Megashoz, és mi egyre kisebb darabot látunk a bolygó megvilágított feléből. Majd amikor a Nemezis elhúz közvetlenül a Megas alatt vagy fölött, akkor csak egy fénycsíkot észlelünk a Megas peremén; mindössze ennyi látható a bolygó megvilágított féltekéjéből. Előfordul, hogy a Nemezis a Megas mögé bújik. Ilyenkor Nemezis-fogyatkozás van, és az éjszaka minden homályos csillaga előbújik, nemcsak azok a fényes csillagok, amelyek akkor is láthatók, amikor a Nemezis az égen van. Fogyatkozáskor egy sötét, csillagtalan kör mutatja a Megas helyét az égen. És hamarosan egy újabb keskeny fénycsík jelzi a másik oldalon, hogy a Nemezis megint előbújik.

– Milyen csodás! – lelkendezett Marlene. – Akár egy égi színjáték. És nézd csak a Megast, azokat a mozgó csíkokat!

Ezek vastag, vörösbarna, naranccsal tarkított kötegekként vonaglottak végig lassan a bolygó megvilágított felén.

– Viharpászták, amelyeket az iszonyú orkánszelek kergetnek ide-oda. Ha jól megfigyeled, megláthatod, hogy keletkeznek, nőnek, sodródnak és enyésznek el a foltok.

– Tisztára mint egy holovíziós előadás – áradozott Marlene. – Miért nem gyönyörködnek benne folyton az emberek?

– A csillagászok azt teszik. Helyesebben: az ezen a féltekén elhelyezett elektronikus műszereiken keresztül állandóan megfigyelik. Magam is láttam az obszervatóriumunkban. Tudod, a Naprendszerben is volt egy hasonló bolygónk. A Jupiter, amely még nagyobb is, mint a Megas.

Közben a bolygó már teljesen a látóhatár fölé emelkedett, és hasonlított egy fölfújt léggömbre, amely valamilyen oknál fogva a bal oldalán behorpadt.

– Milyen szép – lelkendezett Marlene. – Ha a Kupolát az Erythrónak ezen az oldalán építették volna föl, akkor mindenki megcsodálhatná.

– No azért nem, Marlene. Nem egészen így áll a dolog. A legtöbb ember nem szereti a Megast. Említettem, hogy vannak, akik úgy érzik, mintha a fejükre zuhanna, és ez rémülettel tölti el őket.

– Csak egy-két embernek juthat eszébe ilyen hülyeség – jelentette ki Marlene türelmetlenül.

– Eleinte csak egy-két embernek, ám a hülyeség ragályos szokott lenni. A félelem könnyen terjed, és azok is megkapják, akiknek, ha magukra hagyják őket, eszükbe sem jutna megijedni, de mert a szomszédjuk fél, ők is megijednek. Te még nem találkoztál ilyesmivel?

– De igen – ismerte el Marlene kissé keserűen. – Ha egy fiú azt mondja egy libára, hogy csinos, akkora többi is azt hiszi róla. És elkezdik ostromolni... – Zavartan elhallgatott.

– Ez a ragályos félelem az egyik oka, hogy a túloldalon építettük föl a Kupolát. A másik, hogy itt, ahol a Megas örökké az égen tartózkodik, megnehezíti a csillagászati megfigyeléseket. De azt hiszem, lassan ideje visszafordulnunk. Ismered anyádat. Még képes pánikba esni.

– Hívd föl, és mondd meg neki, hogy minden rendben.

– Fölösleges. Ez a jármű folyamatos jeleket küld ki. Így anyád tudhatja, hogy fizikailag jól vagyunk. Ő azonban emiatt aggódik – tapogatta meg a halántékát jelentőségteljesen.

Marlene hátravetette magát az ülésen, és arcára mély bosszúság ült ki.

– Milyen ciki. Tudom, hogy mindenki azt szajkózza: "Ez csak annak a jele, hogy szeret téged", de mégis bosszantó. Miért nem akarja nekem elhinni, hogy semmi bajom sem lehet?

– Azért, mert szeret téged – mondta Genarr, miközben halkan visszafordulásra utasította a gépet –, mint ahogy te is szereted az Erythrót.

Marlene arca egyszerre földerült: – Ó, igen, szeretem.

– Igen, igen. Ez rögtön látszik abból, ahogy a nevére reagálsz.

És Genarr agyán átfutott: vajon Eugenia Insigna hogyan fogadná ezt?

50.

Az asszony dühödten kifakadt.

– Hogy érted azt, hogy szereti az Erythrót? Hogyan szerethet egy holt világot? Csak nem te tömted tele a fejét? Mit akarsz elérni azzal, hogy megszeresse ezt a bolygót?

– Légy észnél, Eugenia. Igazán azt hiszed, hogy Marlenét bármire is rá lehet beszélni? Neked talán sikerült valaha is ilyesmi?

– Akkor hát mi történt?

– Én valójában olyan helyzetekbe próbáltam belevinni őt, amelyek elvehetik a kedvét vagy megrémíthetik. Arra akartam... "rávenni", hogy utálja meg az Erythrót. Tapasztalatból tudom, hogy a rotoriak, akik egy telep szűk kis világában nőttek fel, gyűlölik az Erythro végtelenségét; nincs kedvükre a fény vörössége; nem tudnak megbarátkozni a tengernek nevezett hatalmas tócsával; nem tetszenek nekik a sötétséget hozó felhők; utálják a Nemezist; és mindenekfölött utálják a Megast. Mindezek a dolgok nyomasztják, sőt riasztják őket. És én mindezt megmutattam Marlenének. Elvittem az óceán fölé, olyan messzire, hogy teljes valójában megláthassa a látóhatár fölé emelkedő Megast.

– És?

– És őt semmi sem hozta ki a sodrából. Kijelentette, hogy megszokta a vörös fényt, és már nem is tetszik neki olyan rémisztően vörösnek. Az óceán sem keltette benne a legkisebb félelmet sem, és mindenekfölött érdekesnek és szórakoztatónak találta a Megast.

– Nem tudom elhinni.

– Pedig elhiheted. Ez az igazság.

Insigna a gondolataiba mélyedt, aztán habozva megjegyezte: – Lehet, hogy ez már annak a jele, hogy megfertőzte őt a... a...

– A pestis. A visszatérésünk után rögtön elrendeltem egy újabb agyvizsgálatot. Még nem kaptuk meg a végleges eredményt, de első ránézésre is látható, hogy nincs semmi változás. Az agy mintázata már enyhe pestisfertőzésre is jelentősen és jól láthatóan megváltozik. Marlenénél ennek semmi nyoma. Viszont éppen most egy érdekes ötlet villant a fejembe. Azt tudjuk, hogy Marlene érzékeny, hogy minden apró jelből olvasni tud. Mások érzelmei valósággal áramlanak hozzá. De észrevettél-e valaha is olyasmit, hogy ez fordítva is érvényesülne? Őtőle vajon nem áramlanak az érzelmek mások felé?

– Nem értem, mire akarsz kilyukadni.

– Ő észreveszi, bármennyire próbálom is leplezni, ha elbizonytalanodom vagy elfog egy kis nyugtalanság, vagy ha nyugodt vagyok és nem tartok semmitől. De nem lehetséges-e, hogy ő valamilyen módon rám tudja kényszeríteni vagy elő tudja idézni, hogy bizonytalan legyek vagy egy kissé aggodalmas – esetleg nyugodt és egykedvű? Ha képes olvasni, nem képes-e ugyanúgy hatni is?

Insigna nagy szemeket meresztett rá.

– Szerintem ez őrültség! – fakadt ki a hitetlenségtől elfúló hangon.

– Lehet. De észrevettél-e valaha is ilyesmit Marlenénél? Gondolkozz csak!

– Nincs szükségem gondolkodásra. Sohasem vettem észre ilyesmit.

– Hm. Azt hiszem, igazad van – dünnyögte Genarr. – Hiszen nem kétséges, hogy ő azt szeretné, ha nem idegeskednél annyit miatta, és az is kétségtelen, hogy ezt nem tudja elérni. Ámbár... Az is tény, hogy Marlene megérző képessége erősödött azóta, hogy az Erythróra jött. Egyetértesz?

– Igen. Egyetértek.

– De nemcsak erről van szó. Most már az intuitív képessége is erősen kifejlődött. Tudja, hogy immúnis a pestissel szemben. Biztos benne, hogy az Erythrón nem érheti semmi ártalom. Abban a szilárd meggyőződésben nézett alá az óceánra, hogy a repülőgép nem zuhanhat le, és ő nem fulladhat bele. A Rotoron is tapasztalható volt nála ilyesféle megérzés? Nem fogta el a bizonytalanság és a szorongás a Rotoron olyankor, amikor erre megvolt az oka, mint ez sok más ifjúval is előfordul?

– De igen! Hát persze.

– Itt azonban mintha újjászületett volna. Tökéletesen biztos önmagában. Miért?

– Nem tudnám megmondani.

– Az Erythro hatna rá? No nem, nem a pestisre gondolok. Talán valami más? Valami egészen más? Megmondom, miért kérdezem. Mert én magam is éreztem ezt.

– Mit éreztél?

– Egyfajta optimizmust az Erythróval kapcsolatban. Most nem nyomasztott a sivársága, és más sem. Nem mintha azelőtt olyan nagyon kiborított volna, vagy olyan nagyon kizökkentett volna a nyugalmamból, de sohasem kedveltem igazán ezt a bolygót. De most, hogy Marlenével kirándultunk rá, közelebb kerültem ahhoz, hogy megkedveljem, mint bármikor is az alatt a tíz év alatt, amióta rajta lakom. Arra gondoltam, hogy talán rám ragadt Marlene öröme, vagy hogy valamilyen módon ő kényszeríti rám. Vagy esetleg az a valami, ami az Erythróval kapcsolatban őt magát rabul ejti, énrám is hatással van – az ő jelenlétében.

– Azt hiszem, Siever – jegyezte meg Insigna gúnyosan –, hogy neked sem ártana egy agyvizsgálat.

Genarr fölvonta a szemöldökét.

– Azt hiszed, hogy elmulasztottam? Amióta itt lakom, rendszeresen végeztetek agyvizsgálatot magamon. Eddig semmiféle változást nem észleltek, leszámítva azt, ami elkerülhetetlenül velejár az öregedéssel.

– De azóta is ellenőrizted az agyműködésedet, hogy visszatértél a kirándulásról?

– Hát persze. Az volt az első. Nem vagyok ostoba. A teljes analízist még nem kaptam meg, de az előzetes eredmények nem mutatnak elváltozást.

– Akkor most mit fogsz csinálni?

– Azt, ami logikus. Marlene meg én kimegyünk a Kupola alól az Erythro felszínére.

– Nem!

– Vigyázni fogunk. Én már jártam ott.

– Te mehetsz – makacskodott Insigna. – De ő nem. Soha.

Genarr mélyet sóhajtott. Megfordult a székében, és a vakablakot bámulta, mintha abban reménykedne, hogy áthatol rajta a tekintetével, és meglátja a kinti vörösséget. Aztán visszafordult Insigna felé.

– Odakint egy hatalmas, vadonatúj világot találsz, amely rajtunk kívül senkihez és semmihez sem tartozik. Csak ki kell nyújtanunk érte a kezünket, és régi világunk ostoba elherdálásának tanulságait levonva nekifoghatunk a fejlesztésének. Ezúttal egy jó világot, egy tiszta világot, egy tisztességes világot építhetünk magunknak. A vörösséget meg lehet szokni. Saját növényeinkkel és állatainkkal új életet lehelhetünk belé. Felvirágoztathatjuk a földet és a tengert, és elindíthatjuk a bolygót saját fejlődési pályáján.

– No és a pestis? Azzal mi lesz?

– Majd csak leszámolunk a pestissel, és eszményi feltételeket teremtünk magunknak az Erythrón.

– Csak a hőséget meg a gravitációt kell megszüntetnünk és megváltoztatnunk a kémiai összetételét, és a Megas is eszményi hely lesz a számunkra.

– Ez igaz, Eugenia, de el kell ismerned, hogy a pestis egészen más tészta, mint a hőség, a gravitáció meg a bolygó vegyi összetétele.

– Csakhogy a maga módján a pestis is ugyanolyan életveszélyes valami.

– Eugenia, azt hiszem, már megmondtam neked, hogy számunkra Marlene a legfontosabb személy.

– Az biztos, hogy az én számomra igen.

– Neked csak azért fontos, mert a te lányod. Nekünk, többieknek viszont azért fontos, amire képes.

– Mire lenne képes? Hogy olvasni tud a testbeszédből? Hogy trükköket hajt végre?

– Meg van győződve róla, hogy nem fog rajta a pestis. Ha ez igaz, akkor megtanulhatjuk tőle...

– Ha ez igaz. Magad is jól tudod, hogy ez csak gyerekes képzelgés. Kár belekapaszkodnod egy pókhálóba.

– Egy világ van odakint, és én akarom azt a világot.

– A végén te is ugyanúgy beszélsz, akárcsak Pitt. Azért a világért kész volnál kockára tenni a kislányomat?

– Az emberiség történelme során sokkal többet is kockára tettek sokkal kevesebbért.

– Szégyellje magát az emberi történelem. Különben is én fogom eldönteni. Az én lányomról van szó.

És Genarr mélységes sajnálattal a hangjában azt mondta: – Szeretlek téged, Eugenia, de egyszer már elveszítettelek. Most megcsillant bennem az a halvány remény, hogy hátha jóvá lehet tenni azt a veszteséget. De most attól tartok, hogy ismét el kell veszítselek, de most már örökre. Közölnöm kell veled ugyanis, hogy nem a te kezedben van a döntés joga. Sőt még csak nem is az enyémben. Hanem Marlenéében. Amit elhatároz, azt így vagy úgy, de véghez is viszi. És minthogy úgy látszik, a birtokában van az a képesség, hogy megnyerjen egy világot az emberiség számára, én a te ellenedben is segíteni fogok neki, hogy azt tegye, amit akar. Kérlek, Eugenia, vedd ezt tudomásul.

24 - A detektor

51.

Crile Fisher merev arccal vizsgálgatta a Superluminalt. Most látta először a hajót, de elég volt egy gyors pillantást vetnie Tessa Wendel felé: az asszony olyan mosollyal nézett a járműre, amit a férfi csakis tulajdonosi büszkeségként értékelhetett.

A hajó egy nagy barlang közepén, háromszoros biztonsági háló védelmében foglalt helyet. Embereket is lehetett látni, a munka oroszlánrészét azonban gondosan komputerizált (nem emberszabású) robotok végezték.

Fisher már sok és a rendeltetésüknek megfelelően sokféle űrhajót látott életében, de olyan rondát, mint a Superluminal, még soha.

Ha nem ismerné a rendeltetését, talán föl sem tételezné róla, hogy űrhajóval van dolga. Mit szóljon hát? Egyfelől nem akarná megbántani Wendelt. Másfelől viszont az asszony láthatóan kíváncsi a véleményére, és az nem kétséges, hogy dicséretre számít.

Így hát erőt vett magán, és bizonytalanul megjegyezte: – Van benne valami kísérteties könnyedség – valami darázsszerűség. Az asszony elmosolyodott a "kísérteties könnyedség" hallatán, és Fisher úgy érezte, hogy szerencsésen választotta meg a szót. De aztán így folytatta: – Hogy érted azt, hogy "darázsszerűség"?

– Van egy ilyen rovar – felelte Crile. – Tudom, hogy az Adelián nemigen találkoztok rovarokkal.

– Mi tudunk a rovarokról – jelentette ki Wendel. – Lehet, hogy nincs az a kaotikus nyüzsgés, mint a Földön...

– De azt hiszem, darazsak nincsenek nálatok. Ezek a mérges rovarok nagyon hasonlítanak a Superluminalra – mutatott a hajóra. – Rajtuk is van egy nagy dudor elöl, egy másik hátul, és a kettőt egy vékony szál köti össze.

– Igazán? – nézett az asszony hirtelen felcsillanó érdeklődéssel a Superluminalra. – Szerezz nekem, ha tudsz, egy képet a darazsakról. A rovar talán jobban megérteti velem a hajó szerkezeti elveit – vagy fordítva.

– Mi a magyarázata hát a formának, ha nem a darázstól vettétek az ihletet?

– Olyan mértani formát kerestünk, amely minimálisra csökkenti azt az eshetőséget, hogy az egész hajó egyetlen egységként viselkedjék. A hipermezőnek megvan az a tendenciája, hogy a hengerpalást mentén kifelé terjed a végtelenségig, és ezt bizonyos mértékig engedjük is. Teljesen azonban nem engedhetjük szabadjára. Ezért zárjuk be azokba a dudorokba. A mezőt egy erős és változó előjelű mágneses erőtér tartja fönn és zárja be a hajó testébe, és... de hát gondolom, ez nem nagyon érdekel téged.

– Most már nem – mondta Fisher halvány mosollyal. – Már eleget hallottam. Ám minthogy végre megengedték, hogy lássam ezt...

– Ugyan már, kár megsértődni – ölelte át az asszony Fisher derekát. – Nagyon megválogatták, kiket avatnak be. Volt időszak, amikor még engem is kinéztek innen. Elképzelem, mit sutyorogtak rólam a minden lében kanál telepesről: milyen kár, hogy ő szerkesztette meg a hipermezőt, ezért nem lehet őt kirúgni. Mostanra azonban enyhült a szigor, és el tudtam intézni, hogy téged is beengedjenek. Elvégre te is utas leszel rajta, ezért szeretném, ha megcsodálnád a hajót. – Majd némi habozás után hozzátette: – És engem.

A férfi az asszonyra emelte a tekintetét.

– Tudod, hogy csodállak téged, Tessa, ezért semmi szükség az efféle hókuszpókuszra. – És karjával átölelte az asszony vállát.

– Öregszem, Crile – panaszkodott az asszony. – A folyamatnak nem lehet gátat vetni. És átkozottul elégedett vagyok veled. Már hét éve, sőt ez a nyolcadik, hogy együtt vagyunk, és azóta egyszer sem ébredt föl bennem a férfiak iránti régi kíváncsiság.

– És ezt tragédiának tartod? – élcelődött Fisher. – Talán attól van, hogy nyakig belemerültél a munkába. De most, hogy a hajó készen áll, bizonyára föllélegzel, és elég időd lesz rá, hogy újra belevesd magad a vadászatba.

– Ugyan! Nincs már meg a régi éhség. Egyszerűen elmúlt. De veled mi van? Tudom, hogy időnként elhanyagoltalak.

– Semmi vész. Ha a munkád miatt hanyagolsz el, nem panaszkodom. Nekem, édesem, legalább olyan fontos ez a hajó, mint neked, és csak egyetlen rémálom gyötör: hogy mire elkészül, túl öregek leszünk, te meg én, ahhoz, hogy fölengedjenek rá bennünket. – Újból elmosolyodott, ezúttal azonban határozott szomorúság tükröződött az arcán. – Amikor az évek múlásáról beszélsz, Tessa, ne feledd, hogy én sem vagyok már suttyó gyerek. Alig két év múlva átlépem az ötvenet. Viszont volna egy kérdésem, amelyet nem szívesen teszek föl, nehogy csalódás érjen, ám mégiscsak kirukkolok vele.

– Rajta!

– Te elintézted, hogy megmutathasd nekem a hajót, hogy beengedjenek ide a titkok szentélyébe. Valahogy az az érzésem, hogy Koropatsky aligha ment volna bele ebbe, ha a terv nem járna közel a befejezéséhez. Hiszen ő majdnem olyan betegesen titkolózó, mint amilyen Tanayama volt.

– Igen, a hipermező szempontjából a hajó készen van.

– Repült már?

– Még nem. Még akad rajta tennivaló, de ez már nem érinti magát a hipermezőt.

– Fölteszem, hogy próbarepülésekre is szükség lesz.

– Persze, legénységgel együtt. Emberek nélkül semmiképpen sem bizonyosodhatunk meg az életfenntartó rendszerek működéséről. Még állatkísérlettel sem adhat teljes bizonyosságot.

– Ki vesz részt az első úton?

– A terv kidolgozói közül választunk megfelelő önkénteseket.

– No és te?

– Én leszek az egyetlen, aki nem önként megy. Nekem muszáj részt vennem. Senki másban nem bízhatom meg, hogy szükséghelyzetben megfelelő döntést képes hozni.

– Akkor én is megyek? – firtatta Crile.

– Nem, te nem.

Fisher arcát egy pillanat alatt elsötétítette a düh.

– Abban állapodtunk meg...

– A próbautakra nem, Crile.

– És azok mikor fejeződnek be?

– Nehéz megmondani. Attól függ, milyen zűrök adódnak. Ha minden a lehető legnagyobb rendben megy, akkor két vagy három próba is elegendő lehet. Egy-két hónap.

– Mikor lesz az első próbaút?

– Nem tudom megmondani, Crile. Még mindig dolgozunk a hajón.

– Azt mondtad, hogy útra készen áll.

– Igen, ami a hipermezőt illeti. De még folyik a neurodetektorok beszerelése.

– A micsodáké? Erről sohasem tettél említést.

Wendel nem válaszolt rögtön. Némán és gondterhelten körbenézett, és csak aztán szólalt meg: – Néznek bennünket, Crile, és az az érzésem, hogy egyesek rossz néven veszik a jelenlétedet. Menjünk haza.

Fisher azonban megmakacsolta magát.

– Úgy látom, nem vagy hajlandó erről beszélni. Még ha számomra életbevágó is a dolog.

– De, csak majd otthon beszéljük meg.

52.

Crile Fisheren egyre jobban elhatalmasodott az indulat. Megtagadta, hogy leüljön, és most ott tornyosodott Tessa Wendel fölött, aki vállat vont és helyet foglalt a fehér elemes díványon, s homlokát ráncolva nézett föl a férfira.

– Miért vagy dühös, Crile?

Fisher ajka remegett. Összeszorította a száját, mintha puszta erővel próbálna uralkodni magán, mielőtt válaszol. Végre így szólt: – Ha egyszer nélkülem állítják össze a legénységet, ezzel precedenst teremtenek. Így sohasem fogok fölkerülni a hajóra. Kezdettől fogva ki kellene kötni, hogy én minden alkalommal helyet foglalok a hajón, amíg el nem érjük a Szomszéd Csillagot – meg a Rotort. Nem akarom, hogy engem itt felejtsenek.

– Miért mondasz ilyet? Ha eljön az ideje, senki sem fog megfeledkezni rólad. Hiszen még el sem készült a hajó.

– Azt mondtad, hogy a hajó kész – makacskodott Fisher. – Mik ezek a neurodetektorok, amelyekről itt egyszerre beszélni kezdtél? Olyasvalamik, amelyekkel el lehet engem hallgattatni, elvonni a figyelmemet, hogy ezalatt lopva elosonhasson a hajó, és itthagyjon engem faképnél? Szép kis szerkentyűk. És te is benne vagy a játékban.

– Crile, elment az eszed. A neurodetektor az én ötletem volt, én ragaszkodtam hozzá. – Rezzenéstelen tekintettel, kihívóan meredt a férfira.

– A te ötleted! – fortyant föl. – De...

Az asszony hallgatásra intette a kezével.

– Ezt a szerkezetet együtt fejlesztettük ki a hajóval. Ez nem kimondottan az én szakterületem, de kíméletlenül hajszoltam a neurofizikusokat a kidolgozására. Az ok pedig? Pontosan az, hogy téged is ott akarlak látni a hajón, amikor útra kelünk a Szomszéd Csillag felé. Hát nem érted?

Fisher tagadólag intett a fejével.

– Gondolkozz csak, Crile. Magad is rájönnél, ha a szemedet nem vakította volna el az oktalan düh. A rendeltetését elárulja a neve. Idegdetektor. Távolból érzékelni képes az idegműködést. A bonyolult agytevékenységet. Röviden: kimutatja az intelligencia jelenlétét.

Fisher rámeresztette a szemét.

– Az, amit a kórházakban is használnak?

– Persze. Ezt a műszert széleskörűen használják az orvosok és a pszichológusok az elmezavarok korai fölismerésére, de csak méteres távolságon belül. Nekem azonban csillagászati távolságokra kell. Tehát nem valami új dologról van szó. Hanem egy régi műszerről, amelynek alaposan kiterjesztették a hatótávolságát. Crile, ha Marlene életben van, akkor a telepen, a Rotoron kell keresnünk. A Rotor pedig ott fog keringeni valahol a csillag körül. Már mondtam, hogy nem lesz könnyű rátalálni. Ha nem sikerül gyorsan rábukkannunk, honnan tudhatnánk, hogy azért-e, mert nincs ott, vagy egyszerűen elkerülte a figyelmünket, mint ahogy egy sziget az óceánban vagy egy kisbolygó az űrben észrevétlen maradhat? És mit tegyünk: folytassuk a keresést hónapokig, netán évekig, hogy megbizonyosodjunk róla: nem a figyelmünket kerülte el, hanem valóban nincs ott?

– És a neurodetektor...

– Megtalálja nekünk a Rotort.

– Nem lesz ez ugyanolyan nehéz...

– Nem. A világmindenség el van árasztva fény-és rádióhullámokkal meg mindenféle sugárzással, és ezrek vagy milliók közül kell egyetlen forrást elkülönítenünk. Ezt meg lehet tenni, de nem könnyen, és sok időbe telik. Ezzel szemben az egymással bonyolult kapcsolatban álló neuronok jellegzetes elektromágneses sugárzása eléggé egyedülálló. Aligha föltételezhető, hogy egynél több ilyen forrásra sikerül bukkannunk – vagy ha mégis, akkor azért, mert a Rotor újabb telepet épített föl. Helyben vagyunk. Én ugyanúgy szeretném, ha megtalálnád a kislányodat, mint te. És miért tenném ezt, ha nem akarnám, hogy te is ott legyél velünk a hajón? Ne félj, ott leszel!

– És te az egész társaságot rávetted, hogy ebbe beleegyezzen? – kérdezte Fisher megindultan.

– Nekem ott elég nagy a befolyásom, Crile. Ám van itt még valami. Ez rendkívül bizalmas, ezért nem beszélhettem róla a hajón.

– Igazán? És mi legyen az?

– Crile – mondta Wendel gyengédséggel a hangjában –, te nem is hiszed, mennyit foglalkozom veled gondolatban. Fogalmad sincs, mennyire szeretném, ha nem érne csalódás téged. Mi lesz, ha semmit sem találunk a Szomszéd Csillag mellett? Mi lesz, ha a térséget átfésülve azt tapasztaljuk, hogy a környéken sehol sincs értelmes élet? Akkor visszatérünk és jelentjük, hogy a Rotornak se híre, se hamva? Várj, Crile, hagyd a dühöngést máskorra. Én nem azt állítom, hogy ha nem találunk értelmes életet a Szomszéd Csillag mellett, akkor ebből óhatatlanul az következik, hogy a Rotor és lakói elpusztultak.

– Mi más következhetne?

– Az, hogy esetleg nem voltak megelégedve a Szomszéd Csillaggal, és továbbálltak. Esetleg csak annyi időre álltak meg egyik-másik bolygónál, hogy kitermeljék az építéshez és a mikrofúziós motorok újratöltéséhez szükséges anyagokat. És utána folytatták útjukat.

– És ha ez igaz, akkor honnan tudhatnánk, hogy hol keressük őket?

– Már csaknem tizennégy év telt el azóta, hogy úton vannak. Hiperrásegítővel csak a fény sebességével utazhatnak. Ha el is értek valamelyik csillaghoz és megtelepedtek mellette, az csakis olyan csillag lehet, amely tizennégy fényévnél nincs messzebb tőlünk. Ilyen pedig nem sok akad. Szuperluminális sebességgel mindegyiket fölkereshetjük. Neurodetektorral pedig gyorsan kideríthetjük, hogy ott van-e valahol a Rotor.

– Lehet, hogy ebben a pillanatban is valahol a csillagközi térben vándorolnak. Akkor hogyan fogunk a nyomukra akadni?

– Sehogy, de legalább valamelyest megnöveljük az esélyünket, ha a neurodetektorunkkal fél év alatt megvizsgálunk, mondjuk, egy tucatnyi csillagot, ahelyett, hogy az időnket egyetlen csillag reménytelen vizsgálatára vesztegetnénk. És ha kudarcot vallunk – mert ezt a lehetőséget sem szabad számításon kívül hagynunk –, akkor legalább úgy térünk vissza, hogy jelentős mennyiségű adatot halmoztunk fel egy tucat különböző csillagról – egy fehér törpéről, egy kékesfehér forró csillagról, egy napszerű csillagról, egy szoros ikerpárról és így tovább. Mert aligha számíthatunk arra, hogy az életünk folyamán még egy utat megtehetünk, akkor hát miért ne használjuk ki alaposan ezt az egyet, és legalább jókora zajt csapva vonuljunk be a történelembe, nem igaz, Crile?

– Lehet, hogy igazad van, Tessa – mélázott el Crile. – Elég baj, ha egy tucat csillag átfésülése után üres kézzel térünk vissza, de sokkal nagyobb baj, ha egyetlen csillag környékének átvizsgálása után abban a hitben térünk meg, hogy a Rotor ott van valahol elérhető közelségben, de nem volt időnk rá, hogy utána menjünk.

– Pontosan.

– Megpróbálom ehhez tartani magam – jelentette ki Crile lemondóan.

– Még valamit – folytatta Wendel. – Az is megeshet, hogy a neurodetektor nem földi eredetű értelmes lényeket mutat ki. És ezt kár volna elmulasztani.

Fisher meghökkent.

– De ez aligha valószínű, nem igaz?

– Cseppet sem valószínű, de ha mégis megtörténne, annál több ok van rá, hogy ne szalajtsuk el. Különösképpen, ha a Földtől mért tizennégy fényévnyi távolságon belül van. Nincs semmi a világmindenségben, ami olyan érdekes lenne, mint egy másik értelmes lény – vagy olyan veszedelmes. Mindenképpen meg kell ismernünk.

– Van egyáltalán esélyünk rá, hogy fölfedezzük, ha nem földi eredetű? A neurodetektorok csak az emberi értelemhez vannak kalibrálva. Van egy olyan érzésem, hogy föl sem ismernénk egy igazán különös életformában az élő szervezetet – nem is beszélve az intelligenciáról.

– Az elképzelhető – vitatkozott Wendel –, hogy az életet nem ismerjük föl, de az véleményem szerint elképzelhetetlen, hogy az intelligencia elkerülné a figyelmünket, és bennünket nem az élet, hanem az értelem érdekel. Bármilyen legyen is az intelligencia, akármilyen furcsa és felismerhetetlen formát öltsön is, mindenképpen szüksége van egy bonyolult struktúrára, egy nagyon bonyolult – legalább olyan bonyolult struktúrára, mint az emberi agy. Sőt mi több: elektromágneses kölcsönhatást is feltételez. A gravitációs kölcsönhatás túlságosan gyenge; az erős és a gyenge nukleáris kölcsönhatásoknak pedig túlságosan rövid a hatótávolságuk. Ami pedig ezt az új hipermezőt illeti, amivel mi most a szuperluminális repülésben dolgozunk: amennyire tudjuk, a természetben nem létezik, és csak akkor jön létre, ha az intelligencia megalkotja.

A neurodetektor képes kimutatni egy mégoly bonyolult elektromágneses mezőt is, amely az intelligencia meglétéről árulkodik– függetlenül attól, hogy milyen a formája vagy a kémiája annak az intelligenciának. És mi felkészülünk akár arra, hogy tanuljunk, akár arra, hogy elfussunk. Az értelem nélküli élet pedig nem valószínű, hogy veszélyes volna egy olyan műszaki civilizáció számára, minta miénk – bár minden idegen életforma, még a vírusok fokán is, érdekes lenne számunkra.

– És miért kell ezt az egészet titokba burkolni?

– Azért, mert gyanítom – sőt tudom –, hogy a Globális Kongresszus azt akarja, hogy minél előbb visszatérjünk, hogy megbizonyosodjék a terv sikeréről, és a mi hajónk tapasztalatainak a fölhasználásával új és jobb szuperluminális hajótípusokat lehessen kifejleszteni. Én viszont, ha minden jól megy, körül akarok nézni a világegyetemben, és nem bánom, ha ők várnak egy kicsit. Nem azt mondom, hogy mindenképpen ezt teszem, de nyitva akarom hagyni a lehetőségét. Ha megtudnák, hogy ilyesmit tervezek – vagy hogy egyáltalán ilyesmi megfordul a fejemben –, szerintem olyan legénységet raknának a hajóra, amely jobban hajlik a szófogadásra.

Fisher bágyadtan elmosolyodott.

– Mi a baj, Crile? – kérdezte Wendel. – Tegyük föl, hogy nyoma sincs a Rotornak meg a lakóinak. Kész volnál akkor rá, hogy szedd a sátorfádat és csalódottan visszahajózz a Földre? A világmindenség ott van karnyújtásnyira, és te elszalasztanád?

– Á, dehogy. Csak azon tűnődöm, hogy mennyi időbe telik, mire beszerelik a detektorokat meg ami még az eszedbe jut. Jó két esztendő múlva átlépem az ötvenet. A Hivatalnak dolgozó ügynököket ötvenéves korukban rendszerint bevonják a telepről. Adnak nekik valamilyen irodai munkát a Földön, és többé nem szállhatnak űrhajóra sem.

– No és?

– Jó két év múlva én már alkalmatlan leszek az útra. Azt fogják mondani, hogy kiöregedtem, és a világmindenség többé nem lesz karnyújtásnyira tőlem.

– Butaság! Engem is engedni fognak, és én már most fölötte vagyok az ötvennek.

– A te eseted speciális. A te hajódról van szó.

– A te eseted is speciális, minthogy én ragaszkodni fogok hozzád. Azonkívül nem könnyen találnak felkészült embert a Superluminalra. Mi csak annyit tehetünk, hogy rábeszéljük az embereket az önkéntes jelentkezésre. És csakis önkéntesekre számíthatunk; nem bízhatjuk rá a hajó sorsát vonakodó és begyulladt besorozottakra.

– És miért nem akarnak jelentkezni?

– Azért, kedves Crile-om, mert földiek, és a legtöbb Földlakó retteg az űrtől. Hát még a hipertértől, az még jobban riasztja őket, ezért nem fognak nagyon tülekedni. Ott leszünk mi ketten, te meg én, rajtunk kívül kellene még három önkéntes, és meg kell mondanom, nincs könnyű dolgunk. Sok embert megkérdeztem, és eddig két megfelelő ember kötelezte el magát félig-meddig: Chao Li Wu és Henry Jarlow. Harmadik még mindig nincs. És ha minden valószínűséget meghazudtolva akár egy tucat önkéntes jelentkező volna is, téged akkor sem fognak senki javára kipöccinteni, mert én a végsőkig ragaszkodni fogok hozzád mint az én rotori nagykövetemhez, ha szükség lesz rá. És ha még ez is kevés, akkor ígérem neked, hogy még az ötvenedik születésnapod előtt fölszedi a hajó a horgonyt.

Fisher leplezetlen megkönnyebbüléssel elmosolyodott és azt mondta: – Tessa, szeretlek téged. Tudod, hogy igazán szeretlek.

– Nem, Crile – mondta Wendel –, azt, hogy igazán szeretsz-e, nem tudom, különösen ha olyan hangsúllyal mondod, mintha rajtakaptak volna valamin. Hát nem különös, Crile, hogy kis híján nyolc éve, hogy ismerjük egymást, hogy egy fedél alatt élünk, megosztjuk egymással az ágyat, de még egyetlenegyszer sem mondtad ezt nekem?

– Tényleg nem mondtam volna?

– Hidd el, én füleltem. Tudod, hogy még mi a furcsa? Én se vallottam neked soha szerelmet, lám, mégis szeretlek. Valahogy nem úgy kezdődött a dolog. Mégis mit gondolsz, hogyan eshetett meg?

Fisher csendesen megjegyezte: – Lehet, hogy fokról fokra szerettük meg egymást, úgy, hogy szinte észre sem vettük. Ilyesmi megesik néha, nem gondolod?

És félénken egymásra mosolyogtak, mintha maguk sem tudnák, mit kezdjenek a szerelmükkel.

25 - Kint a felszínen

53.

Eugenia Insignát nyugtalanság emésztette. Szinte nem bírt magával.

– Hidd el, Siever, hogy nem volt egy nyugodt éjszakám azóta, hogy azt a repülőkirándulást megtettétek. – A hangját, ha kevésbé szilárd jellemű nőről lett volna szó, szinte panaszos sopánkodásként lehetett volna jellemezni. – Nem volt elég neki az a légi út egészen az óceánig, ahonnan ráadásul csak naplemente után tértetek vissza? Miért nem állítod le őt?

– Hogy miért nem állítom le? – ismételte Siever Genarr lassan, mintha a szavak súlyát mérlegelné. – Hogy őt miért nem állítom le? Eugenia, mi már régen túljutottunk azon, hogy megállíthatnánk Marlenét.

– Nevetséges vagy, Siever. Azt is mondhatnám, hogy gyáva. Elbújsz a háta mögé azzal, hogy mindenhatónak állítod be őt.

– Hát nem az? Te vagy az anyja. Parancsold meg neki, hogy maradjon bent a Kupola alatt!

Insigna összeszorította az ajkát.

– Már tizenöt éves. Nem szeretném megjátszani a zsarnokot.

– Épp ellenkezőleg. Nagyon is szeretnél zsarnok lenni. Ám ha megpróbálnád, ő csak rád nézne azzal a különleges tiszta szemével, és valami olyasmit mondana, hogy "anyám, téged gyötör a bűntudat amiatt, hogy megfosztottál engem az apámtól, és most azt hiszed, hogy a világmindenség összeesküszik ellened, hogy büntetésül elragadjon tőled, csakhogy ez egy ostoba babona".

– Siever – vonta össze a szemöldökét Insigna –, ez a leghülyébb vád, amit valaha is hallottam. Semmi ilyesmit nem hiszek és nem is hihetek.

– Hát persze hogy nem. Én találtam ki az egészet. De Marlene nem fog találgatni. Ő az ujjad rángásából vagy a lapockád mozgásából, vagy akármiből tudni fogja, hogy milyen féreg rág téged, és meg is fogja mondani neked, és az olyannyira igaz lesz és szerintem olyannyira szégyellnivaló, hogy te kapkodni fogsz fűhöz-fához, hogy mentséget találj, de aztán inkább megadod magad, mintsem hagyd, hogy rétegről rétegre lemeztelenítse a lelkedet.

– Ne mondd azt, hogy veled is ez történt!

– Csak azért nem, mert ő rajong értem, én pedig igyekeztem nagyon tapintatosan viselkedni vele szemben. De beleremegek abba a gondolatba, hogy mit csinálna belőlem, ha összerúgnám vele a patkót. Figyelj ide, annyit sikerült elérnem, hogy késleltettem őt. Ezt el kell ismerned. Mert ő a repülőkirándulás után rögtön ki akart menni. De én a hónap végéig elhúztam az időt.

– Hogy csináltad?

– Mellébeszéléssel. Most december van. Azt mondtam neki, hogy három hét múlva újév, és megkérdeztem tőle, hogy mivel ünnepelhetnénk meg méltóbban az új 2237-es esztendő indulását, mint azzal, hogy megkezdődik az Erythro föltárásának és benépesítésének új korszaka. Mert ő így fogja föl a saját bolygóbéli kalandját, mint egy új korszak kezdetét. S ez csak súlyosbítja a helyzetet.

– Miért?

Azért, mert nem úgy tekinti, mint egyéni szeszélyét, hanem mint ami létfontosságú a Rotor vagy talán az egész emberiség szempontjából. Semmi sem fogható ahhoz, mint amikor valaki a személyes kedvtelését kinevezi a közjó szolgálatához való nemes hozzájárulásnak. Ezzel fölmentést lehet szerezni minden alól. Én is megtettem ezt, te is, mindenki. A legnagyobb mértékben talán Pitt. Ő nyilván azt is elhitette magával, hogy lélegezni is csak azért lélegzik, hogy széndioxiddal lássa el a Rotort.

– Ezek szerint azzal értél el halasztást, hogy rájátszottál a nagyzási hóbortjára.

– Igen, és még mindig nyertünk ezzel egy egész hetet, hátha azalatt történik valami, ami visszatartja őt. Meg kell azonban vallanom, hogy az okoskodásommal nem sikerült becsapnom. Abba belement, hogy várjon, de nekem szögezte: "Azt hiszed, ugye, Siever bácsi, hogy ha engem visszatartasz, akkor egy kicsit sikerül visszanyerned az anyám kegyeit? Mert semmi sem mutatja, hogy a legkisebb jelentőséget is tulajdonítanád az új esztendő beköszöntésének."

– Ilyen pimaszul durva volt hozzád, Siever?

– Csak pimaszul igaz, Eugenia. Ami talán egyre megy.

Insigna elfordította a tekintetét.

– Az én kegyeimet? Mit mondhatnék...

– Ne mondj semmit – vágott a szavába Genarr. – Már mondtam neked, hogy régebben szerelmes voltam beléd, és ezen az öregség – vagy az öregedés – sem változtat semmit. De ez az én bajom. Te sohasem voltál igazságtalan velem szemben. Sohasem fűtötted a reményeimet. És ha én elég ostoba vagyok, hogy képtelen legyek belenyugodni a visszautasításba, mit érdekelhet az téged?

– De az engem is érdekel, ha valami miatt boldogtalan vagy.

– Ez nekem rengeteget számít – mondta Genarr erőltetett mosollyal. – Ez is sokkal több a semminél.

Insigna elfordította a tekintetét, majd nem titkolt szándékossággal visszatért Marlene témájához.

– De hát, Siever, ha Marlene így átlátott a szitán, akkor miért ment bele a halasztásba?

– Nem fogsz örülni neki, de jobb, ha megmondom az igazat. Marlene azt mondta: "Megvárom az újévet Siever bácsi, mert ez talán kedvére lesz anyámnak, de én a te oldaladon állok."

– Ezt mondta?

– Kérlek, ne ródd fel neki. Úgy látszik, sikerült elbűvölnöm őt az eszemmel meg a bájaimmal, és azt hiszi, hogy jó szolgálatot tesz neked.

– A kis kerítő – mondta Insigna félig haragosan, félig tréfásan.

– Az én fejemben is megfordult olyasmi, hogy ha neked sikerülne érdeklődést mutatnod irántam, ezt talán föl tudnánk használni arra, hogy rábeszéljük őt olyasmire, amiről úgy véli, hogy tovább mélyíti ezt az érdeklődést – föltéve, ha valódi, különben át fog látni a szitán. És ha valódi, akkor nem érezné úgy, hogy olyasmit kell áldozatok árán előmozdítania, ami már amúgy is megvan. Megértetted?

– Megértettem, hogy ha nincs Marlenének ez a megérző képessége, te határozottan machiavellista módon közelítenél hozzám.

– Te engem érzéketlenné tettél az iránt, mi helyénvaló, Eugenia.

– Akkor miért nem teszed azt, ami kézenfekvő? Zárd be, és aztán zsuppold vissza a rakétával a Rotorra.

– Kezét-lábát gúzsba kötve, gondolom. Azon túl, hogy aligha tehetnénk meg ilyesmit, énrám is rám ragadt Marlene víziója. Én is kezdem azon törni a fejem, hogyan hódíthatnánk meg az Erythrót, amely itt fekszik előttünk kitárulkozva.

– Hogy belélegezzük, megegyük és megigyuk az idegen baktériumait? – fintorította el arcát az undortól Insigna.

– No és aztán? Hiszen bizonyos mértékig most is azt tesszük. Képtelenség teljesen távol tartani őket a Kupolától. De a Rotoron is vannak baktériumok, amelyeket belélegzünk, megeszünk és megiszunk.

– Az igaz, csakhogy mi már alkalmazkodtunk a rotori élethez. Ezek viszont idegen életformát képviselnek.

– Annál biztonságosabbak. Ha mi nem alkalmazkodtunk hozzájuk, akkor ők sem mihozzánk. Semmi jele annak, hogy képesek lennének élősködni rajtunk. Nem többek ártalmatlan porszemeknél.

– No és a pestis?

– Ez valóban probléma, még az olyan egyszerű kérdés eldöntése szempontjából is, hogy kiengedjük-e Marlenét a Kupolából. Természetesen megtesszük az óvintézkedéseket.

– Miféle óvintézkedéseket?

– Egyrészt védőruhát fog viselni. Másrészt én is vele megyek. Én leszek az ő kanárimadara.

– Hogy érted azt, hogy "kanárimadara"?

– Néhány évszázaddal ezelőtt a Földön alkalmaztak ilyesmit. A bányászok kanárikat – kis sárga madarakat – vittek le magukkal a bányába. Ha a levegő mérgezővé vált, a madarak elpusztultak, mielőtt még az emberek megérezték volna, innen tudták, hogy baj van, és elhagyták a bányát. Más szóval, hogyha én elkezdek furcsán viselkedni, egykettőre behoznak mindkettőnket.

– De mi van akkor, ha előbb hat rá, mint terád?

– Alig hiszem. Marlene immunisnak érzi magát. Olyan sokszor elmondta ezt, hogy már magam is kezdem elhinni.

54.

Eugenia Insigna még sohasem leste ilyen fájdalmas várakozással a naptárt, mint most, az újév közeledtével. Eddig semmi oka sem volt rá. A naptár különben is afféle csökevényes szervmaradványnak számított, méghozzá kétszeresen.

A Földön az esztendő kezdete az évszakokhoz igazodott, és az ünnepek is az évszakokhoz kapcsolódtak – nyárközép, télközép, vetés, aratás, illetve az ezeknek megfelelő elnevezések szerint.

Insigna még emlékszik rá, hogy annak idején Crile beavatta a naptár rejtelmeibe, amelyekkel ő a maga komor és ünnepélyes módján szívesen elszórakozott, mint mindennel, ami a Földre emlékeztette. Az asszony balsejtelmekkel vegyes odaadással hallgatta őt; odaadással, mert osztozni akart az érdeklődésében, hátha ez közelebb hozza őket egymáshoz; és balsejtelemmel, mivel attól tartott – mint ahogy ez később be is igazolódott –, hogy a férfi Föld iránti vonzódása el fogja szakítani tőle.

Különös, hogy még mindig sajog a seb, ha nem is olyan hevesen, mint korábban. Már Crile arca is kezd elmosódni, úgy érezte, hogy már csupán az egykori emlékkép dereng föl előtte. Lehet, hogy már csak ez az elmosódó emlékkép áll közte és Siever Genarr között?

Ám a Rotort is csak a régi emlékek kötik a naptárhoz. A Rotoron sohasem voltak évszakok. Megvolt persze az esztendő, minthogy a Föld-Hold rendszer többi telepéhez hasonlóan a Rotor is elkísérte a Földet a Nap körüli pályáján (rajtuk kívül csak néhány telep keringett a Mars körül vagy épült meg a kisbolygóövezetben.) Évszakok nélkül viszont az esztendőnek sem volt semmi jelentősége. Mégis megtartották, a hónapokra és hetekre való felosztással együtt.

A Rotornak megvolt a napja is, amelyet mesterségesen huszonnégy órára osztottak föl, és az egyik felében beengedték, a másik felében pedig kirekesztették a napfényt. A nap hosszát persze tetszés szerinti időtartamban szabhatták volna meg, mégis megtartották a Földön megszokott huszonnégy órás – hatvanperces – hatvan másodperces időbeosztást. (De a nappalok és az éjszakák egyformán tizenkét óra hosszúak voltak.) Időnként föl-föléledt a telepeken a törekvés, hogy az időszámítást tízes alapra helyezzék, és napokban, dekanapokban, hektónapokban, kilónapokban, illetve az ellenkező irányban decinapokban, centinapokban és millinapokban számoljanak, ennek azonban nem volt semmi realitása.

Az egyes telepek nem vezethettek be saját időszámítási rendszert sem, mert ezzel zűrzavarba döntötték volna a kereskedelmet és a kommunikációt. De egyetemes rendszerként is csak földi időszámítás jöhetett számításba, hisz még mindig ott lakott az emberiség kilencvenkilenc százaléka, és a maradék egy százalékot is oda fűzték a hagyományok erős kötelékei. Az emlékek olyan naptárt hagyományoztak a Rotorra meg a többi telepre is, amely lényegét tekintve teljességgel értelmetlen volt a számukra.

A Rotor azonban odahagyta a Naprendszert, és elszigetelt, magányos világként élte életét. Földi értelemben sem nap, sem hónap, sem év nem létezett rajta. Még a nappalát sem a napfény különböztette meg az éjszakájától, ugyanis tizenkét órán át mesterséges fényben fürdött, míg a másik tizenkét órában homályos derengésbe burkolózott. A szigorú szabályosságon még azzal sem enyhítettek, hogy a két időszak határát az alkonyt és hajnalt utánzó fokozatossággal mosták volna egymásba. Ennek, úgy látszik, senki sem érezte szükségét. Ezen az egész telepre kiterjedő megosztáson belül aztán ki-ki úgy kapcsolta ki vagy be a világítását, ahogy a szükség vagy a szeszély megkívánta, a napokat azonban a telep időszámítása szerint – vagyis a Föld szerint – számolták.

Még itt, az Erythro Kupola alatt is, ahol megvolt a nappalok és éjszakák természetes váltakozása, s ezt esetenként ki is használták foglalatosságuk során az ittlakók, a hivatalos időszámításban a nem egészen azonos telepi napot vették alapul, amely viszont (a régmúlt idők emlékére) még mindig a Földéhez igazodott.

Mostanra megerősödött az a mozgalom, amely a napot kívánta meghagyni az időszámítás egyedüli mértékegységéül. Insigna biztosan tudta, hogy Pitt az időszámítás tízes alapokra helyezését részesítette volna előnyben, ám a heves ellenállástól tartva nem merte hivatalosan előterjeszteni.

De talán ennek is eljön egyszer az ideje. A régi hét-és hónapbeosztás zűrzavarát egyre kevésbé vették figyelembe. A hagyományos ünnepnapokról egyre gyakrabban megfeledkeztek. Insigna a maga csillagászati munkájában egyedüli jelentős egységként a napot használta. A régi naptár egyszer ki fog múlni, és valamikor a beláthatatlan jövőben biztosan kialakul egy új, egyezményes időszámítás – talán egy galaktikus standard naptár.

Most még azonban egy olyan újévkezdethez végezte el a visszaszámlálást, amelynek az időpontját önkényesen állapították meg. A Földön az újév kezdete legalább egybeesik a napéjegyenlőséggel, vagyis az északi féltekén akkor kezdődik a tél, a délin meg a nyár. Ez szorosan kapcsolódik a Föld Nap körüli keringéséhez, ám a Rotoron erre már csak a csillagászok emlékeztek tisztán.

De most – hiába volt Insigna csillagász – az újévnek csak egyetlen szempontból van jelentősége: Marlene ugyanis akkor szándékozik kilépni az Erythro felszínére – ezt a dátumot Siever Genarr választotta abból a meggondolásból, hogy elfogadható ürügyet szolgáltasson a kaland elhalasztására, és aztán Insigna is elfogadta, mondván, hogy ezzel a kamasz lány romantika iránti hajlamának hízeleg.

Insignát Marlene komor, vizsgáló tekintete zökkentette ki gondolatainak mélységéből. Mikor sikerült ilyen észrevétlenül besurrannia a szobába, vagy olyan messzire elkalandozott volna mélázásában, hogy a lépések zaját sem hallotta meg?

– Helló, Marlene – üdvözölte halkan a kislányt Insigna.

– Szomorúnak látszol, anya – jelentette ki Marlene komolyan.

– Nem kell hozzá nagy érzékelőképesség, hogy ezt észrevedd, Marlene. Még mindig kötöd magad az elhatározásodhoz, hogy ki akarsz menni az Erythróra?

– Igen. Föltétlenül. Mindenképpen.

– De miért, Marlene, miért? Meg tudod magyarázni, hogy én is megértsem?

– Nem, mert te nem akarod megérteni. Érzem a hívását.

– Minek a hívását?

– Az Erythróét. Azt akarja, hogy kimenjek. – Marlene rendesen mogorva arcán elomlott valami rejtett boldogság.

Insigna fölcsattant.

– Amikor ilyeneket mondasz, Marlene, az a benyomásom, hogy már megfertőzött a... a...

– A pestis? Ugyan! Siever bácsi épp most vetett alá egy újabb agyvizsgálatnak. Hiába mondtam neki, hogy erre semmi szükség, ő ragaszkodott hozzá, hogy enélkül nem kelhetünk útra. Az égvilágon semmi bajom sincsen.

– Az agyvizsgálat nem árul el mindent – ráncolta a homlokát Insigna gondterhelten.

– Mint ahogy az anyai aggályok sem – vetette oda Marlene dacosan. Majd békülékenyebb hangon így folytatta: – Anyu, kérlek, tudom, hogy szeretnéd elhalasztani ezt az egészet, de én nem megyek bele semmilyen halogatásba. Siever bácsi megígérte. Ha esik, ha fúj, én kimegyek. Az évnek ebben a szakaszában nincsenek igazi viharok vagy hőmérsékleti szélsőségek. De máskor se nagyon. Csodás egy világ ez!

– De meddő, halott. Csak mikrobák vannak rajta – ellenkezett Insigna undorodva.

– Egy napon azonban élettel fogjuk megtölteni – nézett a távolba Marlene álmodozó tekintettel. – Ebben biztos vagyok.

55.

– Az E-ruha elég egyszerű – magyarázta Siever Genarr. – Nem kell nagy nyomást kiállnia. Nem búvárruha, de nem is űröltözék. Van rajta egy sisak, el van látva felújítható sűrített levegővel és egy kis hőcserélő egységgel, amely gondoskodik a megfelelő hőmérsékletről. És persze légmentesen zárt.

– Hogy fog állni rajtam? – nézett Marlene fintorogva a vastag áltextil anyagra.

– Hát nem leszel benne éppen divathölgy – felelte Genarr némi kajánsággal a tekintetében. – Nem a szépség a cél, hanem a hasznosság.

Marlene hangjából kicsendült némi keserűség, amikor válaszolt: – Engem nem érdekel, hogy szép legyek, Siever bácsi. De azt sem akarom, hogy lötyögjön rajtam. Nincs semmi értelme, ha megnehezíti a járást.

Eugenia Insigna, aki kissé sápadtan és összeszorított ajakkal figyelte őket, félbeszakította.

– Az öltözék arra való, hogy megvédjen, Marlene. Bánom is én, ha lötyög rajtad.

– De azért nem muszáj, hogy kényelmetlen legyen, nem igaz, anyu? Ha történetesen illik rám, attól még megvédhet.

– Ami azt illeti – szólt közbe Genarr –, elég jól fog illeni rád. Ez a legjobb, amit találtunk. Végtére is csak felnőtt méreteink vannak. – Majd Insigna felé: – Manapság nem nagyon használjuk őket. Volt időszak, miután lecsillapodott a pestis, hogy végeztünk némi földerítő munkát, mostanra azonban már elég jól megismertük a közvetlen környezetünket, és ha mégis nagy ritkán kiszállunk, szívesebben használunk zárt E-kocsikat.

– Jobb lenne, ha most is egy ilyen zárt kocsiban mennétek ki.

– Nem – tiltakozott Marlene, akit láthatóan elkeserített ez a lehetőség. – Járműbe zárva már megjártam a külvilágot. Én gyalogolni akarok. Érezni akarom a talpam alatt a talajt.

– Megőrültél! – fakadt ki Insigna dühösen.

– Légy szíves, ne célozgass a... – vágott vissza Marlene.

– Én nem a pestisre célzok. Csak azt akarom mondani, hogy örült vagy, a szó mindennapi értelmében őrült. Kérlek, Marlene, engem is az őrületbe kergetsz. Aztán Genarrhoz fordult: – Siever, ha ezek régi E-ruhák, honnan tudod, hogy nem eresztenek-e?

– Onnan, hogy kipróbáltuk őket, Eugenia. Biztosíthatlak, hogy hibátlanok. Ne feledd el, hogy én is kimegyek vele, és szintén ilyen ruhában.

Insigna láthatóan újabb kifogásokat keresett.

– És tegyük föl, hogy odakint rád jön a... – legyintett tanácstalanul.

– A vizelés? Ezt akarod kérdezni? Ez is megoldható, ha nem valami kényelmes is. De nem lesz szükség rá. Könnyítettünk magunkon, és néhány óráig kibírjuk. Aztán meg nem csavargunk el nagyon messzire, így szükség esetén visszatérhetünk a Kupolába. De most már ideje mennünk, Eugenia. Odakint kedvezőek a feltételek, és ezt ki kell használnunk. Gyere, Marlene, hadd segítsem rád a ruhát.

– Csak ne légy olyan vidám – torkolta le Insigna.

– Miért ne? Az igazat megvallva, én magam is szívesen kimegyek. Mert a Kupola alatt könnyen úgy érzi magát az ember, mintha börtönbe volna zárva. Lehet, hogy ha többet járnánk ki, akkor talán az emberek hosszabb turnusokat is elvállalnának a Kupolában. Készen volnánk, Marlene, már csak a sisakot kell föltenni.

Marlene habozni látszott.

– Egy pillanat, Siever bácsi. – Majd esetlen öltözékébe bújtatott karjait kitárva Insignához lépett.

Insigna gyászos tekintettel bámult rá.

– Anyu – kérlelte a lány. – Még egyszer kérlek, nyugodj meg. Szeretlek téged, és pusztán a saját kedvemért nem tenném ezt, és nem okoznék neked ennyi aggodalmat. Csak azért csinálom, mert tudom, hogy nem lesz semmi bajom, és neked semmi okod az aggodalomra. És lefogadom, hogy te is szívesen belebújnál egy E-ruhába, hogy egy pillanatra se veszíts szem elől, de nem szabad.

– Miért nem szabad, Marlene? Hogy fogom megbocsátani magamnak, ha valami történik veled, és én nem vagyok ott, hogy segítsek?

– Csakhogy semmi sem fog történni velem. De még ha történne is – ami kizárt dolog –, mit tudnál tenni ellene? Azonkívül téged olyannyira rettegéssel tölt el az Erythro, hogy az elméd bizonyára nyitva áll mindenféle abnormális behatás számára. Hátha éppen te lennél az, akit elkap a pestis, és nem én? Mit gondolsz, én hogy tudnám ezt elviselni?

– Igaza van, Eugenia – helyeselt Genarr. – Én is vele leszek odakint, és a legjobb, amit tehetsz, ha itt maradsz és megőrzöd a nyugalmadat. Minden E-ruha el van látva rádióval. Marlene és én beszélni tudunk egymással, és kapcsolatban leszünk a Kupolával is. Megígérem, hogy ha a viselkedésében a legkisebb rendellenességet is észlelem, sőt ha csak a gyanúja is fölmerül, hogy valami nincs rendjén, azonnal behozom őt a Kupolába. És ha magamon is észrevenném akár a legkisebb furcsaságot is, azonnal visszatérek, és Marlenét is magammal hozom.

De Insigna csak a fejét csóválta, és egyáltalán nem nyugodott meg, miközben figyelte, hogy előbb Marlene, aztán Genarr is magára ölti a sisakot.

A Kupola fő zsilipkamrájánál voltak, és Insigna figyelemmel kísérte az egész műveletet. Nagyon jól ismerte a zsilipelés procedúráját – enélkül el sem képzelhető a telepes élete.

Fontos a légnyomás pontos meghatározása, hogy a levegő szelíden és belülről kifelé áramoljon, és ne törjön be az Erythróról. A számítógép pillanatról pillanatra ellenőrizte, hogy nem szökik-e el valahol a levegő.

Ekkor föltárult a belső ajtó. Genarr belépett a zsilipkamrába, és intett Marlenének, hogy kövesse. A kislány után becsukódott az ajtó. A két ember eltűnt Insigna szeme elől, s ő tisztán érezte, hogy a szíve kihagy egy ütemet.

Figyelte a műszereket, és pontosan tudta, mikor tárult föl és csukódott be ismét a külső ajtó. A holoképernyő életre kelt, és megmutatta a két védőruhás alakot, amint ott állnak az Erythro csupasz talaján.

Az egyik technikus egy apró fülhallgatót nyomott Insigna kezébe, aki bedugta azt a jobb fülébe. Egy hasonlóan kicsi mikrofont illesztettek a szája elé.

A fülében megszólalt egy hang: "rádiókapcsolat", és nyomban utána meghallotta Marlene ismerős hangját: – Hallasz engem, anya?

– Igen, kedvesem – válaszolta Insigna. Saját maga is élettelennek és szokatlannak hallotta a hangját.

– Idekint vagyunk, és csodálatos. Jobb nem is lehetne.

– Igen, kedvesem – ismételte meg Insigna, miközben üresnek és gyámoltalannak érezte magát, s azon töprengett, hogy vajon viszontlátja-e még valaha őt egészségesen.

56.

Siever Genarr csaknem vidáman lépett ki az Erythro felszínére. A háta mögött ott magasodott a Kupola ferde fala, de igyekezett hátat fordítani neki, mivel egy ilyen mélységesen nem erythrói látvány megrontotta volna a feltáruló világ ízét.

Ízét? – Furcsa szó ez az Erythróra vonatkoztatva, amely ebben a pillanatban semmit sem mondhatott neki. A sisak védelme alatt a Kupola levegőjét szívta, vagy legalábbis azt a levegőt, amelyet a Kupola alatt tisztítottak meg és kondicionáltak. Ez a védőburok elzárta tőle a bolygó ízét és zamatát.

De mégis érezte azt, s ez különös boldogsággal árasztotta el. A csizmái alatt puhán csikorgott a talaj. Jóllehet az Erythro felszíne nem volt sziklás, hanem jócskán törmelékes, és az egyes kődarabok közét kitöltötte az a valami, amit csak talajként lehet jellemezni. Természetesen bőségesen volt rajta víz és levegő, amely elmállasztotta az eredeti felszíni kőzetet, és nyilván a mindenütt trillió-számra megtalálható egysejtű lények kitartó munkája is hozzájárult ehhez az évmilliárdok során.

A talajt puhának érezte a talpa alatt. Az előző napon esett, az Erythrónak vagy legalábbis a bolygó e részének kitartó és csendesen szitáló esője. A talaj még mindig nedvesnek látszott, és Genarr elképzelte, hogyan frissült fel és újult meg az egyéb talajrészecskék, a homok-, az agyag-és márgaszemcsék külsejét burkoló vékony vízhártya. Ezeken a hártyákon boldogan élnek a prokarióta sejtek, s a Nemezis energiájában fürödve az egyszerűekből bonyolult fehérjéket építenek föl, míg más prokarióták, amelyeket közömbösen hagy a fényenergia, azoknak az egysejtű lényeknek az energiáját használják föl, amelyek minden pillanatban trillió-számra fejezik be életüket.

Marlene ott állt mellette. Az eget kémlelte, de Genarr gyöngéden figyelmeztette: – Ne bámulj a Nemezisbe, Marlene!

Marlene hangja természetesen csengett. Nem érződött benne semmi feszültség, sem aggodalom. Sőt mintha csendes öröm fűtené át.

– A felhőket bámulom, Siever bácsi.

Genarr fölnézett a sötét égre, ahol némi hunyorgás után észre lehetett venni egy halvány zöldessárga derengést. Előtte ott úsztak a jó időt jósoló tollszerű felhőfoszlányok, amelyek elkapták és narancsszín tündökléssé szórták szét a Nemezis sugarait.

Volt valami kísérteties az Erythro csendjében. Nincs rajta semmi, ami hangot adhatna. Egyetlen élőlény sem volt, amely énekelt, üvöltött, bőgött, bégetett, csicsergett, ciripelt vagy rikácsolt volna. Nem zizegtek levelek, nem zümmögtek rovarok. Ha nagy ritkán vihar kerekedett, megdördülhetett az ég, vagy ha elég erős volt a szél, elsusoghatott a ritka sziklákon. Az ilyen békés, csendes napokon azonban, mint a mostani, az is elpihent.

Genarr csak azért szólalt meg, hogy megbizonyosodjék róla: valóban csend van és nem ő süketült meg hirtelen. (Ami annál is inkább valószínűtlen volt, mert hallotta a saját szuszogását.) – Nincs semmi baj, Marlene?

– Nagyszerűen érzem magam. Amott látok egy patakot. – És botladozva futásnak eredt volna, ha E-ruhája nem akadályozza.

– Vigyázz, Marlene! – figyelmeztette. – El ne ess!

– Vigyázok. – A hangját természetesen nem halkította el a növekvő távolság, minthogy a rádióhullámok szárnyán repült tova.

Hirtelen Eugenia Insigna hangja ütötte meg Genarr fülét.

– Siever, miért fut Marlene?

Marlene nem vette magának a fáradságot, hogy válaszoljon, helyette Genarr magyarázta: – Csak valamilyen vízfolyást akar megnézni odafönt, Eugenia.

– Jól van?

– Persze hogy jól van. Hátborzongatóan gyönyörű idekint. Egy idő után már az sem tűnik föl, hogy kihalt, inkább valamilyen absztrakt festményre emlékeztet.

– Hagyd a műbírálatot, Siever. Inkább arra ügyelj, hogy ne kalandozzon el messzire tőled.

– Ne aggódj! Állandó kapcsolatban vagyok vele. Most is hallja, hogy mit beszélünk, és csak azért nem válaszol, mert nem akarja, hogy mellékes dolgok vonják el a figyelmét. Nyugodj meg, Eugenia! Ne rontsd el a dolgot!

Genarr valóban meg volt győződve róla, hogy Marlene jól érzi magát. Mint ahogy ő maga is.

Marlene a patak partján futott fölfelé. Genarr valahogy nem érezte szükségét, hogy a nyomába eredjen. Hadd szórakozza ki magát, gondolta.

Magát a Kupolát egy sziklás kiemelkedésre építették, a környékét azonban számos kisebb, csendes folyású patak szőtte át, amelyek vagy harminc kilométerre innen elég tekintélyes folyóvá egyesültek, s ez végül a tengerbe vitte a vizüket.

A patakoknak természetesen nagy hasznát vették, ugyanis azok látták el a Kupolát ivóvízzel, miután eltávolították belőle (helyesebben elpusztították benne) a prokariótákat. A Kupola kezdeti időszakában akadtak biológusok, akik tiltakoztak a prokarióták elpusztítása ellen, ám ez nevetséges dolog volt. Az életnek azok a parányi szikrái olyan hihetetlen számban népesítették be a bolygót, és a szaporodásukkal olyan gyorsan képesek voltak pótolni megcsappant állományukat, hogy jószerivel meg sem látszott rajtuk az a veszteség, amely a normális vízellátással járó fertőtlenítéssel érte őket. Aztán amikor felütötte fejét a pestis, valami ködös, ám annál erősebb ellenérzés kapott lábra az Erythro iránt, úgyhogy többé senki sem vette a szívére, hogy mit tesznek a prokariótákkal.

Persze most, hogy a pestis többé nem látszik olyan nagy veszélynek, a humanitárius (vagy ahogy Genarr magában nevezte: "biotárius") érzések újból felerősödhetnek. Bárhogy szimpatizált is Genarr ezekkel az érzésekkel, a Kupola vízellátását valahonnan mégiscsak biztosítani kell.

Gondolataiba mélyedve egészen megfeledkezett Marlenéről, amikor egyszerre fülébe hasított a rémült kiáltás: – Marlene! Marlene! Siever, mit művel az a lány?!

Fölpillantott, és már-már elhagyta a száját a gépies megnyugtató szó, hogy semmi baj, minden rendben van, amikor meglátta Marlenét.

Hirtelenjében maga sem értette, mit csinál a kislány. Csak bámult rá a Nemezis rózsaszínű világosságában.

De aztán minden megvilágosodott. A kislány kikapcsolta a sisakját, és éppen leemeli a fejéről. És már az E-ruha lehántásával bajlódik.

Meg kell akadályoznia!

Genarr kiáltani próbált, de az iszonyat elvette a hangját. Megpróbált odafutni, ám mintha ólomból lettek volna a lábai, nem engedelmeskedtek sürgető akaratának.

Akárha lidérces álom nyomasztaná, amelyben iszonyú dolgok történnek vele, és ő képtelen tenni bármit is, hogy elhárítsa őket. Vagy az események bénító hatására a lelke kezdené elhagyni a testét.

Csak nem a pestis támadott meg? – Genarrt elfogta a rémület. – És mi lesz most Marlenével, aki lemezteleníti magát a Nemezis fénye és az Erythro levegője előtt?

26 - A bolygó

57.

Crile Fisher mindössze kétszer találkozott Igor Koropatskyval az alatt a három év alatt, amióta az átvette Tanayama helyét és ha névlegesen nem is, de ténylegesen a terv irányítója lett.

Mégsem okozott neki nehézséget, hogy felismerje, amikor a képernyőn megjelent az ábrázata. Koropatsky még most is az a pocakos, mindenkivel szívélyes, joviális úriember volt, mint korábban. Választékosan öltözött, nyakában a legújabb divat szerint széles és bolyhos kravátlit viselt.

Fisher viszont a délelőttöt semmittevésre szánta, ezért a megjelenése sok kívánnivalót hagyott maga után, ám az ember nem teheti meg, hogy ne fogadja Koropatskyt, még ha előzetes bejelentés nélkül állít is be hozzá.

Fisher tapintatosan kijelezte a várakozást kérő figurát, egy férfinak vagy nőnek egyaránt értelmezhető rajzos házigazdaalakot, akinek kecsesen felemelt keze általánosan elfogadott magyarázat szerint azt fejezte ki, hogy "egy pillanat", ám anélkül, hogy ezt nyersen szóban is kimondta volna.

Fisher így nyert néhány percet, hogy megfésülje a haját és rendbe hozza az öltözékét. Meg is borotválkozhatott volna, ám úgy vélte, hogy Koropatsky sértésnek venné, ha tovább várakoztatná.

Az ajtó félresiklott, és belépett Koropatsky. Nyájas mosollyal az arcán így üdvözölte Fishert: – Jó reggelt, Fisher. Elnézését kérem az alkalmatlankodásért.

– Semmi alkalmatlankodás, igazgató úr – felelte Fisher azon igyekezve, hogy a hangja őszintén csengjen –, de ha dr. Wendelt kívánja látni, ő sajnos a hajónál tartózkodik.

– Látja, ezt én is gondolhattam volna – hümmögött Koropatsky. – Így hát nem marad más választásom, mint hogy magával beszéljek. Megengedi, hogy leüljek?

– Hogyne, természetesen, igazgató úr – készségeskedett Fisher, bosszankodva, hogy előbb nem jutott eszébe leültetni a vendégét. – Parancsol valami frissítőt?

Koropatsky megveregette a pocakját.

– Én minden reggel ráállok a mérlegre, és jószerivel már az is elég ahhoz, hogy elmenjen az étvágyam. Fisher, még egyszer sem nyílt alkalmam rá, hogy szót váltsak magával. Mint férfi a férfival. Pedig szerettem volna.

– Örömmel állok rendelkezésére, igazgató úr – dörmögte Fisher, akit kezdett elfogni a nyugtalanság. – Miről volna szó?

– A bolygónk adósa magának.

– Ha ön mondja, igazgató úr?

– Maga a Rotoron volt, mielőtt az kereket oldott.

– Ennek már tizennégy éve, igazgató úr.

– Ezt én is tudom. Maga házasemberként élt ott, és született egy gyermeke.

– Igen, igazgató úr – suttogta Fisher.

– Maga mégis visszatért a Földre, mielőtt a Rotor elhagyta volna a Naprendszert.

– Igen, igazgató úr.

– Maga volt az, aki dr. Tessa Wendelt idehozta az Adeliáról a Földre.

– Igen, igazgató úr.

– Maga tette lehetővé, hogy több mint nyolc éven át itt dolgozhasson, és gondoskodott arról, hogy boldog legyen, nemde?

Koropatsky kajánul elnevette magát, és Fishernek az volt az érzése, hogy ha bizalmasabb viszony volna közöttük, a könyökét is pajtáskodón az oldalába bökte volna.

– Jól megvagyunk egymással, igazgató úr – jegyezte meg Fisher óvatosan.

– De azért nem házasodtak össze.

– Én már nős vagyok, igazgató úr.

– És tizennégy éve külön élnek. A válást gyorsan nyélbe lehetne ütni.

– Van egy kislányom is.

– Ő attól még a kislánya maradna, ha újra megnősülne.

– Nem sok jelentősége lenne a formális házasságkötésnek.

– Talán – bólintott Koropatsky. – És talán még jobb is így. Tudja, ugye, hogy a szuperluminális hajó készen áll az indulásra. Úgy számolunk, hogy 2237 elején sikerül útnak indítanunk.

– Dr. Wendel már tájékoztatott róla, igazgató úr.

– A neurodetektorokat beépítették, és jól működnek.

– Erről is értesültem, igazgató úr.

Koropatsky összekulcsolta két kezét az ölében, és nehézkesen bólintott nagy fejével.

– Tisztában van a működésükkel?

Fisher tagadólag megrázta a fejét.

– Nem én, igazgató úr. A hajó egész működéséről halvány fogalmam sincs.

Koropatsky ismét bólintott.

– Nekem sincs. Kénytelenek vagyunk elfogadni, amit dr. Wendel meg a mérnökök mondanak. Egy dolog azonban még mindig hiányzik.

– Igazán? – (Fishernek összefacsarodott a szíve az aggodalomtól. Újabb halasztás?) – Mi az, ami hiányzik, igazgató úr?

– A kapcsolat. Azt hihetné az ember, hogy ha létezik olyan szerkezet, amely képes a fénysebesség többszörösére fölgyorsítani egy hajót, akkor léteznie kell egy olyan szerkezetnek is, amely hullámokat vagy egyéb üzenethordozó közeget is képes a fénynél gyorsabb mozgásra serkenteni. Én azt gondolnám, hogy könnyebb elküldeni egy szuperluminális üzenetet, mint egy szuperluminális hajót.

– Én nem tudhatom, igazgató úr.

– Ezzel szemben dr. Wendel arról biztosít engem, hogy éppen fordítva áll a dolog, hogy legalábbis jelenleg még nincs semmilyen módszerünk a szuperluminális kommunikációra. Egykor majd lesz, mondja ő, de nem most, és ó nem hajlandó kivárni az ilyen kommunikáció eljövetelét, mert ebbe szerinte sok idő beletelhet.

– Nekem sincs kedvem várni, igazgató úr.

– Igen, én is a szívemen viselem a haladás és a siker ügyét. Már így is éveket vártunk, és szeretném, ha minél előbb elindulna és visszajönne a hajó. De ennek azaz ára, hogy ha egyszer a hajó útnak indul, elveszítjük vele a kapcsolatot.

Elgondolkodva bólogatott, ezalatt Fisher diszkréten hallgatott. (Mi ez az egész? Mire akar kilyukadni ez a vén medve?) Koropatsky Fisherre emelte a tekintetét.

– Tudja, hogy a Szomszéd Csillag mifelénk tart?

– Tudom, igazgató úr. Én is hallottam erről, de elég általánosnak tetszik az a vélemény, hogy elég messze el fog kerülni bennünket, és semmi hatással sem lesz ránk.

– Teszünk róla, hogy az emberek ezt higgyék. Az igazság azonban az, Fisher, hogy a Szomszéd Csillag elég közel megy el mellettünk ahhoz, hogy jelentősen megzavarja a Föld keringő mozgását.

Fisher megdöbbent.

– És elpusztítja a bolygót?

– Fizikailag nem. De az éghajlat eléggé mostohára fordul ahhoz, hogy a Föld lakhatatlanná váljék.

– Ez biztos? – kérdezte Fisher hitetlenkedve.

– Én nem tudom, hogy a tudósok képesek-e valaha is biztos választ adni. De elég közel járnak a bizonyossághoz, hogy szükségét lássuk az intézkedésnek. Ötezer évünk van még, és már dolgozunk a szuperluminális repülésen – föltéve, hogy a hajó működni fog.

– Igazgató úr, ha dr. Wendel azt mondja, hogy működni fog, akkor én mérget veszek rá, hogy úgy is lesz.

– Bízzunk benne, hogy a maga meggyőződése nem megalapozatlan. Csakhogy hiába van a kezünkben a szuperluminális űrrepülés, az ötezer év akkor is kevés. Legalább százharmincezer olyan telepet kell megépítenünk, mint a Rotor, ha el akarjuk szállítani a Föld nyolcmilliárd lakóját, plusz a megfelelő számú növényt és állatot, ha életképes világokat akarunk létrehozni. Ez annyi, mint huszonhat Noé bárkája évente, ha most mindjárt neki kezdünk. Ez is csak akkor, ha az elkövetkező ötezer évben egy fővel sem nő a Föld lakossága.

– Talán meg fogunk birkózni az évi huszonhattal – jegyezte meg Fisher óvatosan. Szaktudásunk csak nőhet az évszázadok során, a népességszabályozásunk pedig már évtizedek óta elég hatékony.

– Helyes. De mondja meg nekem a következőt: Ha a Föld meg a Hold meg a Mars meg a kisbolygók minden erőforrását fölhasználva megépítjük azt a százharmincezer telepet, fölrakjuk rájuk a Föld egész lakosságát, és itthagyjuk a Naprendszert a Szomszéd Csillag kényére-kedvére, hova az ördögbe megy ez az egész karaván?

– Fogalmam sincs, igazgató úr.

– Találnunk kell a Földhöz kellőképpen hasonlító bolygókat, amelyek szélsőséges terraformálási követelmények nélkül be tudják fogadni ezt a nagyszámú népességet. Erre is gondolnunk kell, méghozzá mármost és nem ötezer év múlva.

– Ha nem találunk megfelelő bolygókat, akkor pályára állíthatjuk a telepeket az alkalmas csillagok köré – mondta Fisher, és gépiesen körkörös mozgást végzett az ujjával.

– Kedves uram, ebből nem sülne ki semmi.

– Engedje meg, igazgató úr, hogy tisztelettel ellentmondjak. Hiszen ez jól bevált éppen itt a Naprendszerben.

– Egyáltalán nem. Itt a Naprendszerben van egy bolygó, amelyen a telepek ellenére még ma is ott él az emberi faj kilencvenkilenc százaléka. Mi vagyunk az emberiség, és a telepek körülöttünk nem többek pihéknél. Kérdés, hogy ezek a pihék képesek-e önálló létezésre? Erre nincs semmi bizonyítékunk, és az én véleményem az, hogy nem képesek.

– Lehet, hogy igaza van, igazgató úr – bólintott Fisher.

– Azt mondja, lehet? Szerintem itt nincs helye kételkedésnek – jelentette ki Koropatsky szenvedélyesen. – A telepesek szívesen megjátsszák, hogy lenéznek bennünket, ám a gondolataik csakis körülöttünk forognak. Mi vagyunk az ő történelmük. Mi vagyunk az ő példaképük. Mi vagyunk az a buzgó forrás, amelyhez újra meg újra visszatérnek, hogy új erőt merítsenek belőle. Magukra hagyatva elsorvadnának.

– Lehet, hogy igaza van, igazgató úr, csakhogy ezt még sohasem próbáltuk ki. Még sohasem adódott elő olyan helyzet, hogy egy telep a bolygója nélkül próbált volna megállni a lábán...

– Téved, mert volt már, legalábbis ehhez hasonló eset. A Föld korai történelme során az emberek megtelepedtek egy-egy félreeső szigeten. Az írek megtelepedtek Izlandon, a norvégok Grönlandon, a lázadók otthonra leltek Pitcairn szigetén, a polinézok megszállták a Húsvét-szigeteket. És mi lett az eredmény? A telepek sorvadásnak indultak, néha teljesen elenyésztek. Minden esetben stagnálás volt a sorsuk. Minden civilizáció a nagy szárazföldeken fejlődött ki, esetleg a szárazföldhöz szorosan kapcsolódó szigeten. Az emberiségnek térségre van szüksége, nagyságra, változatosságra, horizontra, szűz területekre. Érti?

– Értem, igazgató úr. (Bizonyos határon túl mi értelme vitatkozni vele?) – Vagyis – mutatott Koropatsky tanárosan jobb mutatóujjával a bal tenyerébe – találnunk kell egy bolygót, legalább egyet elindulásul. És ezzel el is jutottunk a Rotorhoz.

– A Rotorhoz, igazgató úr? – vonta föl Fisher meglepetten a szemöldökét.

– Úgy van. Mi lett velük az alatt a tizennégy esztendő alatt, amióta eltávoztak innen?

– Dr. Wendel véleménye szerint nem biztos, hogy túlélték. (A szíve összefacsarodott, ahogy ezt kimondta. Mindig összefacsarodik a szíve, valahányszor erről beszél.) – Ismerem a véleményét. Beszéltem vele erről, és vita nélkül elfogadtam, amit mondott. De szeretném hallani a maga véleményét is.

– Nekem nincs véleményem, igazgató úr. Én csak a szívem mélyéből kívánom, hogy bárcsak életben maradtak volna. Nekem van egy kislányom a Rotoron.

– Talán még van. Gondolkozzon csak! Mi pusztíthatta volna el ott őket? Egy elromlott alkatrész? A Rotor nem űrhajó, hanem egy telep, amelyen ötven év alatt semmilyen komolyabb üzemzavar nem adódott. Innen az üres térségen keresztül tette meg az utat a Szomszéd Csillaghoz, és mi lehet ártalmatlanabb, mint az üres térség?

– Egy mini fekete lyuk, egy észrevétlen kisbolygó...

– Mi a bizonyíték rá? Ezek csak feltételezések, és a csillagászok szerint szinte a nullával egyenlő a valószínűségük. Vagy talán a hipertérnek van valami olyan belső sajátossága, amely a Rotor pusztulását okozhatta? Mi már évek óta kísérleteztünk a hipertérrel, de semmilyen vele járó veszélyt nem tudtunk kimutatni. Így hát nyugodtan föltételezhetjük, hogy a Rotor épségben elérte a Szomszéd Csillagot – ha egyáltalán oda tartott, de mindenki egyetérteni látszik abban, hogy semmi okunk föltételezni, hogy máshova ment volna.

– Én szeretném azt hinni, hogy épségben odaértek.

– Ám akkor adódik a kérdés: ha a Rotor biztonságban van a Szomszéd Csillag körül, mit csinál ott?

– Éli világát – mondta vagy inkább kérdezte Fisher.

– De hogyan? A Szomszéd Csillag körül keringve? Egyetlen telepként róva magányos, örök útját egy vörös törpe körül? Nem tudom elhinni. El fognak sorvadni, és nem sok idő kell hozzá, hogy ezt maguk is belássák. Biztos vagyok benne, hogy hamar sorvadásnak indulnak.

– És elpusztulnak? Ez az ön végkövetkeztetése, igazgató úr?

– Nem. Hanem föladják és visszatérnek. Beismerik a kudarcukat, és visszajönnek a biztonságba. Csakhogy nem így tettek, és tudja, mire gondolok? Arra gondolok, hogy a Szomszéd Csillag körül találtak egy lakható bolygót.

– Csakhogy, igazgató úr, egy vörös törpe körül nem létezhet lakható bolygó. A sugárzási energia szűkössége miatt; ha viszont túl közel mennek a csillaghoz, akkor meg a megnövekvő árapály erők miatt. – Elhallgatott, aztán restelkedve azt dörmögte: – Dr. Wendel megmagyarázta.

– Igen, a csillagászok nekem is ezt magyarázták. Viszont – rázta meg a fejét – a tapasztalat arra tanított meg, hogy bármilyen biztosak legyenek is a tudósok a maguk következtetéseiben, a természet gyakran megtréfálja őket. No mindegy. Tudja, hogy miért engedjük el magát erre az útra?

– Tudom, igazgató úr. Az ön elődje megígérte jutalmul a szolgálataimért.

– Nekem ennél jobb indítékom van. Én nagy embernek tartom és csodálom az elődömet, csakhogy ó beteg öregemberként végezte. Az ellenségei egyenesen paranoiával vádolták. Meg volt győződve róla, hogy a Rotor tudott a Földet fenyegető veszélyről, és azért nem figyelmeztetett bennünket, mert a Föld pusztulását akarta, tehát ezért a Rotort meg kell büntetni. Ő azonban már nincs, és én ülök a helyén. Én nem vagyok sem öreg, sem beteg, sem paranoiás. Ha a Rotor biztonságban van, és ott kering a Szomszéd Csillag körül, nincs szándékunkban kárt okozni benne.

– Örömmel hallom ezt, igazgató úr, ám nem kellene ezt inkább dr. Wendellel megbeszélnie? Elvégre ő lesz a hajó kapitánya.

– Dr. Wendel telepes. Maga pedig egy lojális Földlakó.

– Dr. Wendel is sok éven át hűségesen dolgozott a szuperluminális terven.

– A tervhez való lojalitásához kétség sem férhet. Ám ugyanolyan lojális-e vajon a Föld iránt is? Számíthatunk-e arra, hogy maradéktalanul magáénak vallja a Földnek a Rotorral szembeni szándékait?

– Megengedi, hogy megkérdezzem, igazgató úr, hogy mik a Föld szándékai a Rotorral szemben? Azt értem, hogy többé nem akarjuk megbüntetni azért, mert elmulasztott figyelmeztetni bennünket.

– Így igaz. Mi most együttműködést, emberi testvériséget akarunk, csakis a legbarátságosabb érzések vezérelnek bennünket. Ha létrejön a barátság, a feladat az, hogy a lehető legtöbb információval térjenek vissza a Rotorról és a bolygójáról.

– Biztosra veszem, hogy ha ezt elmondják dr. Wendelnek, ha ezt neki is így elmagyarázzák, akkor ő is készségesen el fogja vállalni.

Koropatsky kurtán fölnevetett.

– Igen, azt hihetné az ember, de tudja, hogy van az? Mégiscsak egy asszony, aki már elhullatta az ifjúság virágát. Egy derék asszony, én nem találok benne semmi kivetnivalót, de mégiscsak már az ötvenes éveiben jár.

– No és aztán? – sértődött meg Fisher akaratlanul.

– Neki tisztában kell lennie azzal, hogy ha egy sikeres szuperluminális repülés létfontosságú tapasztalatával a tarsolyában visszatér hozzánk, minden korábbinál értékesebb lesz a számunkra; szükségünk lesz rá, hogy újabb, jobb és fejlettebb szuperluminális hajókat tervezzen nekünk; hogy fiatal szuperluminális pilótákat képezzen ki. Nem lesz kétsége aziránt, hogy még egyszer nem engedjük meg neki, hogy kiruccanjon a hipertérbe, mert túlságosan is értékes lesz ahhoz, hogysem kockáztathatnánk az életét. Ezért könnyen elképzelhető, hogy mielőtt visszatérne, csábítást fog érezni további kalandok iránt. Nem biztos, hogy hajlandó lesz lemondani az új csillagok és új távlatok földerítésének izgalmáról. Számunkra azonban elég nagy kockázat az is, ha utoléri a Rotort, és visszatér a megszerzett információval. No meg az időveszteséget sem engedhetjük meg. Megérti ezt? – fejezte be keménnyé vált hangon.

Fisher nyelt egyet.

– Biztosíthatom róla, hogy nincs semmi oka...

– Minden okom megvan rá. Dr. Wendelnek, mint a telepekről származó embernek, mindig is kényes volt a helyzete itt a Földön. Remélem, megérti. Nincs még egy ember a Földön, akitől jobban függnénk, mint őtőle, ó pedig egy telepes. Mint ilyen, óhatatlanul tüzetes pszichológiai vizsgálódás tárgya kellett hogy legyen. Tudtával és tudtán kívül alapos tanulmányozásnak vetettük alá, és ennek eredményeként semmi kétségünk sem maradt aziránt, hogy ha alkalma nyílik rá, nekivág a világűr felderítésének. És még csak kapcsolatot sem tudunk tartani vele. Azt sem fogjuk tudni, hol van és mit csinál. Sőt hogy egyáltalán életben van-e még.

– És miért mondja el nekem mindezt, igazgató úr?

– Mert tisztában vagyunk vele, hogy maga nagy befolyással van rá. Maga képes őt irányítani – ha keményen a sarkára áll.

– Az a gyanúm, igazgató úr, hogy ön túlbecsüli a képességeimet.

– Biztos vagyok benne, hogy nem. Magát is alaposan tanulmányoztuk, és tudjuk, mennyire kötődik magához a jó doktornő – talán jobban is, mint maga gondolja. Továbbá azt is tudjuk, hogy maga a Föld odaadó gyermeke. Megtehette volna, hogy odébbáll a Rotorral, ottmarad a feleségével meg a kislányával, maga azonban inkább vállalta, hogy elveszíti őket, és visszatért a Földre. Tette ezt abban a tudatban, hogy az elődöm, Tanayama igazgató kudarcként fogja értékelni, hogy nem sikerült információt beszereznie a hiperrásegítésről, és hogy talán a karrierjének is befellegzett. Mindez meggyőz engem arról, hogy számíthatok magára: szorosan kézben fogja tartani dr. Wendelt, és mielőbb vissza fogja őt hozni, s ezúttal – ezúttal magával fogja hozni a szükséges információt is.

– Megteszek mindent, igazgató úr.

– Nem valami meggyőzően mondja ezt – csapott le rá Koropatsky. – Kérem, értse meg, mennyire fontos, amire kérem önt. Tudnunk kell, mit csinálnak, milyen erősek és milyen az a bolygó. Ha mindezt megtudjuk, azt is tudni fogjuk, hogy nekünk mit kell tennünk, hogy nekünk milyen erőseknek kell lennünk, és hogy miféle életre kell felkészülnünk. Mert, Fisher, nekünk szükségünk van egy bolygóra, méghozzá haladéktalanul. És más választásunk nincs, mint hogy rátegyük a kezünket a Rotor bolygójára.

– Ha egyáltalán létezik – vetette közbe Fisher rekedten.

– Ajánlom neki, hogy létezzen – jelentette ki Koropatsky. – A Föld sorsa múlik rajta.

27 - Élet

58.

Siever Genarr lassan fölnyitotta szemét, és hunyorogva nézett a fénybe. Eleinte csak elmosódott árnyakat látott, és képtelen volt azonosítani a látványt.

Ám fokozatosan kitisztult a kép, és Genarr fölismerte Ranay D'Aubissont, a Kupola fő neurofizikusát.

– Marlene? – kérdezte Genarr erőltetett hangon.

– Ő látszólag jól van – felelte D'Aubisson komor arccal. – Most ön okoz nekünk aggodalmat.

Genarr bensőjén végigfutott a balsejtelem, de megpróbálta akasztófahumorral elütni – Úgy látszik, nagyobb a bajom, mint gondoltam, ha a Pestis Angyalát is itt látom. Aztán, amikor D'Aubisson nem szólt semmit, élesen megkérdezte: – Valóban?

Az asszony mintha megelevenedett volna. Magas, szögletes alakja a férfi fölé hajolt, átható, kék szemei körül élesen kirajzolódtak a finom ráncok, amint hunyorítva vizsgálgatta őt.

– Hogy érzi magát? – kerülte meg kérdéssel a választ.

– Fáradtnak. Elcsigázottnak. Különben jól. Ha nem tévedek? – emelte föl a szó végét, mintegy megismételve az előbbi kérdését.

– Öt teljes órát átaludt – mondta az asszony, még mindig figyelmen kívül hagyva a kérdést.

– Mégis fáradt vagyok – nyögött fel Genarr. – És ki kell mennem a vécére. – S erőnek erejével megpróbált felülni.

D'Aubisson intésére gyorsan odalépett egy fiatal férfi. Udvariasan Genarr könyöke alá dugta a kezét, ám az méltatlankodva elhárította magától.

– Kérem, hagyja, hogy segítsen – korholta őt D'Aubisson. – Még nem állítottuk föl a diagnózist.

Genarr csak tíz perc múlva reagált a szavaira, amikor már ismét az ágyon feküdt, és siránkozva megismételte: – Még nem állították föl a diagnózist? Hát agyvizsgálatot végeztek-e?

– Természetesen. Azon nyomban.

– És?

Az asszony megvonta a vállát.

– Semmi lényegeset nem találtunk, de ön aludt. Ébren is meg kell ismételnünk. És egyéb megfigyeléseknek is alá kell hogy vessük.

– Minek? Nem elég az agyvizsgálat?

– Ön szerint elég? – vonta föl ősz szemöldökét az asszony.

– Hagyja a játékot! Mire akar kilyukadni? Ne kerteljen! Nem vagyok már gyermek. D'Aubisson fölsóhajtott.

– Pestises eseteinkben az agyvizsgálat érdekes dolgokat mutatott ki, csakhogy sohasem volt módunk összehasonlítani a leleteket a pestis előtti állapottal, minthogy egyetlen betegről sem készült felvétel a betegséget megelőzően. Mire a Kupola minden lakójára nézve bevezettük az agyvizsgálati rutinprogramot, akkorra a bizonyíthatóan pestises esetek is megszűntek. Tudta ezt?

– Ne próbáljon nekem csapdákat állítani! – fortyant föl Genarr ingerülten. – Persze hogy tudtam. Azt hiszi, elvesztettem az emlékezetemet? Levonom tehát azt a következtetést – látja, még erre is képes vagyok –, hogy bár rendelkezésére áll a korábbi agyvizsgálatom eredménye, amellyel összevetheti a mostani leletet, mégsem talált semmi érdekeset. Igazam van?

– Önnek látszólag nincs semmi említésre érdemes baja, ám ez nem zárja ki, hogy ne szenvedett volna valamilyen tünetekkel nem járó, nehezen kimutatható ártalmat.

– Akkor is, ha semmit sem találtak?

– Nem biztos, hogy észreveszünk valamilyen apró elváltozást, ha nem specifikusan azt keressük. Végtére is ön elájult, parancsnok, márpedig nem lehet azt mondani, hogy rendes körülmények között hajlamos lenne az ájulásra.

– Akkor hát vizsgáljon meg még egyszer most, hogy ébren vagyok, és ha olyan jelentéktelen dologról van szó, amit nem tudnak tetten érni, akkor majd csak elélek vele. De mi van Marlenével? Biztos benne, hogy jól van?

– Én annyit mondtam, parancsnok, hogy látszólag jól van. Önnel ellentétben ő nem tanúsított semmilyen rendellenes magatartást. Ő nem esett össze.

– És biztonságban van, a Kupola alatt?

– Igen, hiszen ő hozta be önt, mielőtt ön összeesett volna. Nem emlékszik rá?

Genarr elpirult és mormogott valamit.

– Mi lenne, ha pontosan elmondaná, parancsnok úr, hogy mire emlékszik? – faggatta D'Aubisson epésre váltó hangon. – Mondjon el mindent! A legkisebb részlet is érdekes lehet.

Genarr növekvő nyugtalansággal próbált visszaemlékezni. Úgy érezte, mintha réges-rég történt volna, a határvonalak összemosódtak, mint valami álomképben, amelyet megkísérel föleleveníteni.

– Marlene levetette az E-ruháját. – Aztán bágyadt hangon hozzátette: – Ugye, így volt?

– Így. Anélkül jött vissza, és valakit ki kellett küldenünk érte.

– Én pedig természetesen megpróbáltam őt megállítani, amikor észrevettem, hogy mit művel. Emlékszem, dr. Insigna kiáltása riasztott föl. Marlene távolabb volt tőlem, a patak partján. Kiáltani próbáltam, de a megdöbbenéstől eleinte egy hang sem jött ki a torkomon. Gyorsan oda akartam menni hozzá, megpróbáltam ro... ro...

– Odarohanni – segítette ki D'Aubisson.

– Igen, de... de...

– Képtelen volt futni. Szinte teljesen megbénult. Igazam van?

– Igen. Teljesen – bólintott Genarr. – Futni próbáltam, de – volt már magának is olyan álma, hogy üldözik, és valahogy képtelen rá, hogy elfusson az üldözői elől?

– Igen. Mindenkinek van ilyen álma. Rendszerint olyankor álmodjuk, amikor belegabalyodik a kezünk meg a lábunk az ágyneműbe.

– Olyan volt, mint ez az álom. Végre visszanyertem a hangomat, és rákiáltottam, de gondolom, az E-ruha nélkül nem hallott semmit.

– Kábulatot érzett?

– Nem mondhatnám. Csupán elesettséget és zavart. Mintha teljesen fölösleges lenne, hogy fussak. Aztán Marlene meglátott, és odaszaladt hozzám. Valahogy fölismerhette, hogy bajban vagyok.

– Neki láthatóan nem esett nehezére a futás. Igazam van?

– Láthatólag nem. Úgy tetszik, odaért hozzám. Aztán mi... őszintén megvallva, Ranay, ettől kezdve nem emlékszem semmire.

– Együtt jöttek be a Kupolába – mondta D'Aubisson nyugodtan. – A kislány támogatta önt, segítette, hogy talpon tudjon maradni. És már a Kupolában volt, amikor elvesztette az eszméletét – most pedig itt van.

– És ön azt hiszi, hogy megkaptam a pestist.

– Én azt hiszem, hogy ön valami abnormális dolgon esett át, de az agylenyomatában nem találok semmit, ami meglepne. Tessék, nézze meg ön is!

– A sokk, hogy Marlenét veszélyben látom. Miért vetné le az E-ruháját, hacsak nem... – de hirtelen elharapta a szót.

– Hacsak meg nem kapta a pestist? Ezt akarja mondani?

– Megfordult a fejemben ez a gondolat.

– De látszólag semmi baja. Akar még aludni?

– Nem én. Már elmúlt az álmosságom. Csináljon egy újabb agyvizsgálatot, és gondoskodjék róla, hogy negatív legyen, mert most, hogy kibeszéltem magamból az esetet, sokkal jobban érzem magam. És utána, maga hárpia, én megyek a dolgomra.

– Még ha az agyvizsgálati lelete látszólag normális is, parancsnok, legalább huszonnégy órát az ágyban kell maradnia. Megfigyelésre, érti?

Genarr színpadiasan kikelt magából.

– Ezt nem teheti velem. Nem bámulhatom itt huszonnégy órán keresztül a plafont.

– Erre semmi szükség. Fölszerelhetünk itt egy képernyőt, és olvashat vagy nézheti a holovíziót. Még látogatókat is fogadhat.

– Gondolom, a látogatók is meg fognak figyelni.

– Elképzelhető, hogy kikérdezzük őket. Most pedig újból fölállítjuk az agyvizsgáló berendezést. – Elfordult, aztán amikor ismét Genarr-ra nézett, az arcára kiült egy mosoly, amelybe némi derű lopakodott. – Nagyon valószínű, parancsnok, hogy önnek kutya baja sincsen. A reakcióit normálisnak látom. De biztosra kell mennünk, nem igaz?

Genarr felmordult, és amikor D'Aubisson megfordult és elindult kifelé, kiöltötte a nyelvét az asszony szálfaegyenes háta felé. Elvégre ezt is normális reakciónak lehet számítani, nemde?

59.

Amikor Genarr újból felnyitotta a szemét, Eugenia Insigna szomorú arca nézett le rá. Genarr meglepetten próbált felülni.

Az asszony elmosolyodott, de nem lett vidámabb az arca.

– Azt mondták, bejöhetek hozzád, Siever. Azt mondták, jól vagy.

Genarrt a megkönnyebbülés hulláma öntötte el. Ő tudja, hogy jól van, de azért jólesik, ha ezt más szájából is hallja.

– Persze hogy jól vagyok – jelentette ki hencegve. – Az agylelet normális álomban. Az agylelet normális ébren. Az agylelet normális mindörökre. De mi van Marlenével?

– Az ő agylelete is kifogástalan. – De ez sem tudta az asszonyt felvidítani.

– Amint látod – kérkedett Genarr –, ígéretem szerint én voltam Marlene kanárimadara. Bármi legyen is az, engem előbb elkapott, mint őt. – Aztán egyszerre hangnemet változtatott. Semmi helye itt az évődésnek.

– Eugenia, meg tudsz nekem valaha bocsátani? Először is azért, hogy nem figyeltem Marlenére, aztán meg teljesen megbénultam a rémülettől, hogy hogyan segítsek neki. Teljesen csődöt mondtam, pedig a mellemet vertem, hogy vigyázni fogok rá. Őszintén megvallom, nem találok semmi mentséget.

Insigna a fejét ingatta.

– Ugyan, Siever. Egyáltalán nem a te hibád. Én úgy örülök, hogy behozott téged.

– Nem az én hibám? – ámult el Genarr. – Ki másnak a hibája lenne?

– Egyáltalán nem. Van valami, ami sokkal rosszabb, mint Marlene ostoba levetkőzése vagy a te bénultságod. Sokkal rosszabb.

Genarr úgy érezte, mintha jeges kéz markolná meg a szívét. Mi lehet az, ami sokkal rosszabb? – álmélkodott magában.

– Mit akarsz ezzel mondani? – ugrott ki hevesen az ágyból, ám amikor megpillantotta csupasz lábait és egyáltalán nem szalonképes hálóruháját, sietve magára tekerte a könnyű takarót.

– Ülj le és mondd el! – kérlelte az asszonyt. – Marlene igazán jól van? Nem titkolsz el valamit vele kapcsolatban?

Insigna helyet foglalt, és komor tekintettel nézett Genarr-ra.

– Azt mondják, nincs semmi baja. Az agylelete teljesen normális. Akik ismerik a pestist, azt állítják, hogy semmiféle tünet nem mutatkozik.

– Akkor miért ülsz itt úgy, mint ha a világ vége közeledne?

– Mert szerintem úgy is van. Ennek a világnak legalábbis vége.

– Mit jelentsen ez?

– Nem tudom megmagyarázni. Képtelen vagyok fölfogni. Beszélned kell Marlenével, ha meg akarod érteni. Ő már teljesen a maga útját járja, Siever. Egyáltalán nem bánja, amit tett. Makacsul azt hajtogatja, hogy nem tudja igazán földeríteni – vagy ahogy ő mondja: megtapasztalni – az Erythrót, ha rajta van az E-ruha, ezért nem is hajlandó többet magára ölteni.

– Ebben az esetben nem mehet ki.

– Csakhogy Marlene erősködik, hogy ki fog menni. Egészen magabiztos. Amikor csak akar, azt mondja. És egyedül. Magát vádolja azzal, hogy téged is magával engedett. Ugyanis nem közömbös számára, ami veled történt. Igazán bántja őt. És örül, hogy még idejében odaért hozzád. Hidd el, könnyes szemmel beszélt róla, hogy mi történhetett volna veled, ha időben nem hoz be a Kupola alá.

– Ez sem ingatja meg az önbizalmát?

– Nem. Az egészben ez a legfurcsább. Abban bizonyos, hogy te veszélyben voltál, hogy bárkit veszély fenyegetett volna. Kivéve őt. Olyan meggyőződéssel hisz ebben, Siever, hogy én... – Megrázta a fejét, aztán így fejezte be: – Teljesen tanácstalan vagyok, mit tegyek.

– Ő természeténél fogva makacs kislány, Eugenia. Ezt énnálam jobban tudhatod.

– De nem ennyire. Mintha tudná, hogy úgysem állíthatjuk meg őt.

– Hátha mégis. Majd én beszélek a fejével, és ha előáll ezzel a "nem állíthattok meg" mesével, akkor fogom magam, és visszarendelem a Rotorra, méghozzá azonnal. Én az ő pártját fogtam, de az után, ami velem történt a Kupolán kívül, sajnos a sarkamra kell állnom.

– De nem fogsz.

– Miért nem? Talán Pitt miatt?

– Nem. Csak egyszerűen nem fogsz.

Genarr az asszonyra meredt, aztán feszélyezetten elnevette magát.

– Ugyan, annyira azért nem vagyok a varázsa alatt. Lehet, hogy a kedves nagybácsikájának tart engem, de azért, Eugenia, annyira kedves nem vagyok, hogy hagyjam őt a vesztébe rohanni. Mindennek van határa, és meg fogod látni, hogy én is tudom, meddig lehet elmenni. – Elhallgatott, aztán bánatosan hozzátette: – Úgy látszik, te meg én szerepet cseréltünk. Tegnap még te követelted, hogy állítsuk meg őt, és én hangoztattam, hogy ezt nem tehetjük. Ma pedig fordítva áll a dolog.

– Azért, mert a kinti eset megijesztett téged, engem pedig az azóta tapasztaltak rémítettek meg.

– Miféle tapasztalatok, Eugenia?

– Ahogy visszatért a Kupolába, megpróbáltam ráncba szedni. Azt mondtam neki, hogy "ne merészelj így beszélni velem, kisasszony, mert nemhogy a Kupolát, de a szobádat sem hagyhatod el. Be fogunk zárni, meg fogunk kötözni, ha kell, és az első rakétával visszamegyünk a Rotorra." Vagyis láthatod, hogy a végsőkig elmentem a fenyegetőzésben.

– Mire ő? Kész vagyok bármiben fogadni, hogy nem tört ki könnyekben. Gyanítom, hogy dacosan összeszorította a fogát.

– Nem. Még a mondókám feléig se jutottam, amikor az én fogam kezdett el annyira vacogni, hogy képtelen voltam folytatni. És elfogott a hányinger.

– Csak nem azt akarod mondani – ráncolta a homlokát Genarr –, hogy Marlene valamilyen különös hipnotikus erővel meg tudja akadályozni, hogy szembeszegüljünk vele? De hiszen ez képtelenség. Vagy korábban is tapasztaltál ilyet vele kapcsolatban?

– Nem, persze hogy nem. Sőt, most sem látok nála ilyesmit. Neki ehhez semmi köze. Én nagyon rosszul lehettem, amikor megfenyegettem, és őt ez láthatóan megrémítette. Látszott rajta az aggodalom. Lehetetlen, hogy így reagáljon rá, ha ő okozta volna. És amikor odakint voltatok a Kupolán kívül, és ő elkezdte lehántani magáról az E-ruháját, nem is látott téged. Háttal állt neked. Én tudom, mert figyeltem. Te mégis képtelennek mutatkoztál a közbeavatkozásra, és amikor ő rájött, hogy bajban vagy, odarohant hozzád, hogy segítsen. Ez a reakciója ebben az esetben is kizárja, hogy ő kötött volna gúzsba téged. Egy alkalommal beszélt az őrséged egyik tagjával – ezekbe lépten-nyomon belebotlik az ember.

– A Kupola elvileg katonai őrhely – dünnyögte Genarr. – Az őrség arra van, hogy rendet tartson, segítsen, ha kell...

– Igen, kétségkívül – szakította félbe Insigna kissé bosszúsan. – Janus Pitt így gondoskodik róla, hogy mindnyájatokat a kezében tartson és megfigyeljen, de mindegy. Marlene és az őr elég sokáig beszélgetett és láthatóan vitatkozott egymással. Marlene távozása után odamentem az őrhöz, és megkérdeztem, miről beszélgettek a kislányommal. Nem nagyon akarta elárulni, de én kipréseltem belőle. Közölte, hogy Marlene valamiféle engedélyt akart kikunyerálni tőle, amelynek birtokában szabadon kibe járhatna a Kupolából.

– Megkérdezted tőle, hogy ő mit válaszolt?

– Azt, hogy a parancsnoki hivatalban kell elintézni, de ő hajlandó ebben segíteni neki. Felháborodtam. Mit jelent az, hogy hajlandó segíteni neki? Hogy tehet ilyen ajánlatot? Mire az őr azt mondta, hogy kénytelen volt így tenni, mert valahányszor azt próbálta bizonygatni neki, hogy ez lehetetlen, elfogta a rosszullét.

Genarr kővé váltan hallgatta végig mindezt.

– Azt akarod mondani, hogy Marlene öntudatlanul teszi ezt, hogy mindenkit, aki ellent mer mondani neki, elfog a rosszullét, és ő még csak nem is sejti, hogy ebben ő a ludas?

– Nem, eszemben sincs. Azt sem értem, hogy tehetne ő egyáltalán bármit is. Ha ez valami tudtán kívüli képesség, akkor már a Rotoron is jelét adta volna, de ott egyszer sem fordult elő ilyesmi. És aztán nem akármilyen ellenkezés váltja ki. Tegnap este például a vacsoránál másodszor is venni akart a desszertből, mire én megfeledkezve egy pillanatra arról, hogy nem szabad ellentmondanom neki, élesen rászóltam, hogy "ne, Marlene!" Látszott, hogy majd szétrobban a dühtől, de aztán lecsillapodott, és mondhatom neked, nem éreztem semmi kellemetlenséget. Szerintem csak az Erythróval kapcsolatban nem szabad ellenkezni vele.

– De miből gondolod ezt, Eugenia? Úgy veszem ki, hogy van valami elképzelésed ezzel kapcsolatban. Ha én volnék Marlene, úgy olvasnék benned, mint a nyitott könyvben, de mivel nem vagyok az, neked kell elárulnod.

– Én nem hiszem, hogy Marlene csinálja mindezt. Hanem... hanem maga a bolygó. – A bolygó!

– Igen, az Erythro. A bolygó. Ez tartja befolyása alatt Marlenét. Különben miért volna olyan bizonyos abban, hogy nem fogékony a pestisre, és nem érheti semmi ártalom? De nemcsak őt, hanem mindannyiunkat befolyása alatt tart. Neked akkor lett bajod, amikor megpróbáltad Marlenét megállítani. Nekem is. Az őrnek is. Sok ember szenvedett ártalmat a Kupola kezdeti időszakában, mivel a bolygó betolakodóknak vélte őket, és életre hívta a pestist. Aztán amikor úgy látta, hogy senki sem akarja elhagyni a Kupola biztonságát, a bolygó engedett a szorításon, és a pestis véget ért. Látod, hogy minden összeillik?

– Akkor hát szerinted a bolygó azt akarja, hogy Marlene kimenjen a felszínére?

– Úgy látszik.

– De miért?

– Fogalmam sincs. Nem állítom azt, hogy megérteném. Csak elmondom neked a valószínű tényállást.

– Eugenia – mondta Genarr gyengédre váltó hangon –, bizonyára te is tudod, hogy a bolygó nem tud semmit csinálni. Ez misztika.

– Egyáltalán nem. Siever, hagyd a trükköket, és ne tégy úgy, mintha elment volna az eszem. Én első osztályú tudós vagyok, és nincs semmi misztikus abban, amit elmondtam. Amikor azt állítom, hogy a bolygó, akkor nem a sziklára meg az ércekre gondolok. Én arra gondolok, hogy van a bolygón valamilyen erős, átható, élő forma.

– Ha ez igaz, akkor annak láthatatlannak kell lennie. Mert ezen a meddő világon jelét sem látni a prokariótáknál fejlettebb életnek, pláne intelligenciának.

– Mit tudsz te erről a meddő világról, ahogy te nevezed? Fel van-e kellően derítve? Át van-e kutatva töviről hegyire?

Genarr lassan megcsóválta a fejét.

– Eugenia, kezd úrrá lenni rajtad a hisztéria – mondta, némi kérlelő színezettel a hangjában.

– Úgy gondolod, Siever? Vedd csak fontolóra te magad is, és szólj, ha találsz valami más magyarázatot. Én előre megmondom neked, hogy ez az élet a bolygón – bármi légyen is az – nem fog megtűrni bennünket. A sorsunk meg van pecsételve. És hogy Marlenével mi a szándéka – tette hozzá elcsukló hangon –, azt még csak elképzelni sem tudom.

28 - Felszállás

60.

Hivatalosan nagyon kacifántos néven nevezték, az a néhány Földlakó azonban, akinek alkalma adódott beszélni róla, csak Négyes Állomásként emlegette. Ebből mindjárt kiderült, hogy korábban már három ilyen objektum is létezett, közülük azonban már egy sem működött, ugyanis fölfalták őket az újabb létesítmények. Létezett egy Ötös Állomás is, ezt azonban sohasem fejezték be, és most elhagyatottan árválkodott.

Nem biztos, hogy a Föld lakossága túlnyomó többségének valaha is eszébe jutott a Négyes Állomás, amely valahol jóval a Hold pályáján túl keringett lassan a Föld körül.

A korábbi állomásokat a Föld az első telepek építéséhez használta kilövőállomásokként, majd amikor maguk a telepek vették kezükbe a további telepek építését, a Föld a Négyes Állomást a Mars-repülésekhez vette igénybe.

Ám mindössze egyetlen ilyen Mars-repülésre került sor, ugyanis kiderült, hogy hosszú távú repülésekre pszichikailag sokkal alkalmasabbak voltak a telepek lakói, tekintve, hogy maguk is tulajdonképpen egy-egy nagy, zárt űrhajón éltek, így aztán a Föld megkönnyebbülten átengedte az űrrepülést a telepeseknek.

A Négyes Állomást ettől kezdve alig-alig használták valamire, és jószerivel csupán szimbolikus célt szolgált annak érzékeltetésére, hogy a telepek nem kizárólagos urai a Föld légkörén kívüli végtelen térségeknek.

Mostanában azonban a Négyes Állomás ismét fölébredt szendergéséből.

Egy nagy teherűrhajó kelt útra feléje, és a telepeken az a hír kapott lábra, hogy a Föld újból megpróbálja – első alkalommal a XXIII. században –, hogy saját csapatot telepítsen a Marsra. Egyesek szerint az egész csak kutatási célokat szolgál; mások szerint a Föld a Mars körül keringő néhány telep ellensúlyozására akar saját kolóniát létesíteni a Marson; ismét mások úgy vélték, hogy a Föld valamelyik, eddig még egyetlen telep által sem igényelt nagyobb méretű kisbolygón akar előretolt állást létrehozni.

Valójában azonban a teherhajó rakterében a Superluminal lapult, és persze a legénysége, amely elkormányozza a csillagok felé.

Tessa Wendel, jóllehet már nyolc esztendeje a bolygón lakott, minden izgalom nélkül élte meg az űrbéli utazást, amely minden telepesnek születésétől kezdve a vérében van. Az űrhajók elvileg sokkal közelebb álltak a telepekhez, mint a Föld bolygóhoz. Crile Fisher, noha már nem egy űrutat tett meg maga is, kevésbé volt nyugodt.

Ezúttal nem csupán az űrutazás természetellenes volta okozott feszültséget a teherhajó fedélzetén.

– Képtelen vagyok elviselni a várakozást, Tessa – morgolódott Fisher. – Sok-sok évbe telt, mire elértünk idáig, hogy a Superluminal készen áll a repülésre, és még mindig csak várakozunk.

Wendel elgondolkozva pihentette rajta a tekintetét. Sohasem volt szándékában, hogy ennyire belehabarodjon a férfiba. Csupán azt szerette volna, hogy megpihenjen mellette az elméje, ha túlságosan belefárad a terven végzett bonyolult munkába, és felfrissülve, újult erővel térhessen vissza a dolgához. Ezt szerette volna, ám egészen másként alakult a dolog.

Azt kellett tapasztalnia, hogy reménytelenül kötődik a férfihoz, hogy osztozik minden gondjában-bánatában. Bizonyos, hogy a férfi várakozásait nem fogja siker koronázni, és az asszonyt már előre aggasztotta az elkerülhetetlen kudarcot követő kiábrándulás. Megpróbálta ugyan a józanság jeges vizével lehűteni a férfi álmait, megpróbálta csillapítani a kislányával való találkozás túlzott reményeit, de mindhiába. Épp ellenkezőleg, a férfi az utóbbi évben, ha lehet, még derűlátóbban nézett a jövő elébe, minden megmagyarázható ok nélkül – legalábbis ő nem tudott elfogadható indokkal szolgálni.

Végül is Tessa megelégedéssel – és megkönnyebbüléssel – vette tudomásul, hogy Crile-t nem a felesége, hanem csak a kislánya izgatja. Az igazat megvallva, az asszony sohasem értette meg ezt a vágyódást a kislánya után, akit csecsemőként látott utoljára, Crile azonban magától nem állt elő semmi magyarázattal, ő meg nem akarta erőltetni a dolgot. Mi értelme volna? Tessa biztos volt benne, hogy a kislány már nem él, mint ahogy maga a Rotor is rég elnéptelenedett. Ha a Rotor ott van a Szomszéd Csillag közelében, akkor már rég hatalmas kriptaként sodródik az űrben örökké tartó útján, felfedezhetetlenül – hacsak valamilyen hihetetlen véletlen nem játszik a kezükre. Az a fő, hogy segítsen Crile Fishernek megállni a lábán, ha ez a valószínűség cáfolhatatlan valósággá válik.

Tessa hízelgően a férfihoz bújt.

– Már csak legföljebb két hónapot kell várni. Többévi várakozás után ezt már valahogy kibírjuk.

– Az a sok év teszi ezt a két hónapot is még elviselhetetlenebbé – zúgolódott Fisher.

– Közelítsd meg a másik végéről, Crile – mondta Wendel. – Törődj bele, hogy meg kell hajolni a kényszerűség előtt. A Globális Kongresszus egyszerűen nem egyezik bele, hogy korábban elinduljunk. A telepek rajtunk tartják a szemüket, és kérdés, el lehet-e hitetni velük, hogy a Mars az úticélunk. Csodálkoznék is, ha elhinnék, hiszen a Föld nem dicsekedhet valami kiváló űrkutatási eredményekkel. Ha két hónapig meg sem moccanunk, azt fogják gondolni, hogy nehézségeink támadtak – amit ók készséggel és kárörömmel el is hisznek –, és le fogják rólunk venni a szemüket.

Fisher dühösen megrázta a fejét.

– Kit érdekel, ha tudják is, mit csinálunk? Hiszen úgyis hamarosan bottal üthetik a nyomunkat, és évek telnek bele, mire ók is elsajátítják a szuperluminális űrrepülést – akkorra pedig nekünk már egész flottánk lesz szuperluminális űrhajókból, és sebes léptekkel haladunk a Galaxis föltárása felé.

– Ne légy ebben olyan biztos, könnyebb másolni és megelőzni, mint kezdeményezni. A Föld kormánya pedig, amely a telepek nagykorúsodása óta gyalázatos űrkutatási eredményeket tud csak fölmutatni, világos, hogy pszichológiai megfontolásokból elvitathatatlan elsőbbségre tör. Azonkívül – vonta meg a vállát – szükségünk van erre az időre, hogy alacsony gravitációs feltételek között újabb kísérleteket végezzünk a Superluminallal.

– Hát se vége, se hossza a kísérleteknek?

– Ne légy türelmetlen! Annyira új és ki nem próbált technikáról van szó, amely gyökeresen eltér mindentől, amit eddig az emberiség birtokolt, hogy nem nehéz újabb és újabb kipróbálnivalót kiötleni, különösen ha kissé magunk is bizonytalanok vagyunk abban, mennyire befolyásolja a hipertérbe való be-és kimenetelünket a gravitációs mező erőssége. Komolyan, Crile, nem róhatod fel nekünk azt, hogy elővigyázatosak vagyunk. Utóvégre is még tíz éve sincs, hogy a szuperluminális repülést elméletileg lehetetlennek tartották.

– Az elővigyázatosságot is túlzásba lehet vinni.

– Meglehet. A végén majd eldöntöm, hogy megtettünk-e minden ésszerűen tehetségeset, és akkor útra kelünk. Megígérem, Crile, hogy a szükségesnél tovább nem fogunk várni. Nem fogom túlzásba vinni az elővigyázatosságot.

– Remélem is.

Wendel tétován a férfira nézett. Meg kell, hogy kérdezze tőle: – Tudod, Crile, az utóbbi időben mintha kicseréltek volna téged. Az elmúlt két hónapban szinte égsz a türelmetlenségtől. Rövid időre lehiggadtál, aztán megint nem találtad a helyed. Történt talán valami, amiről én nem tudok?

Fisher egyszerre elcsöndesedett.

– Semmi sem történt. Miért, mi történhetett volna?

Wendelnek úgy tetszett, hogy Fisher túlságosan is gyorsan úrrá lett magán, és fölöttébb gyanús igyekezettel próbálja megjátszani a közömböst.

– Én kérdezem tőled, hogy mi történhetett? Megpróbáltalak figyelmeztetni, Crile, hogy aligha fogjuk a Rotort működésben találni, ha egyáltalán megtaláljuk. Nem fogjuk a te... aligha találunk bárkit is életben a lakói közül. – A férfi makacs hallgatását látva megismételte: – Vagy nem figyelmeztettelek erre az eshetőségre?

– De, gyakran – hagyta rá Fisher.

– Most mégis úgy teszel, mint aki alig várja a biztosra vett boldog találkozást. Veszélyes dolog olyasmiben bízni, ami aligha teljesülhet be, arra tenni föl mindent. Honnan ez a hirtelen új lelkesedés? Beszéltél talán valakivel, aki megalapozatlan optimizmust öntött beléd?

Fisher arcát elöntötte a láng.

– Miért kellett volna bárkivel is beszélnem? Magam talán nem alakíthatok ki véleményt erről vagy akármi másról? Azért, mert én nem ismerem ki magam az elméleti fizikában úgy, mint te, még nem vagyok feltétlenül ügyefogyott vagy ostoba.

– Ugyan, Crile – tiltakozott Wendel. – Én sohasem gondoltam rólad ilyesmit, és eszem ágában sem volt erre célozni. Áruld el nekem, mit gondolsz a Rotorról?

– Semmi olyasmit, ami rettentően mély vagy rafinált lenne. Csupán arra gondoltam, hogy az üres térben semmi sincs, ami elpusztíthatta volna a Rotort. Könnyű azt mondani, hogy a Rotor helyén csupán egy telepnek az üres héját találjuk, ha egyáltalán elérte a Szomszéd Csillagot, de mi az, ami útközben vagy odaérkezése után elpusztíthatta volna? Légy szíves, vázold föl nekem pontosan, hogy ment végbe ez a pusztulás: összeütközés? idegen intelligencia? vagy mi?

– Nem tudom, Crile – ismerte el Wendel őszintén. – Nekem nincs varázsszemem. De ott van maga a hiperrásegítés. És ez, Crile, elég ravasz technika. Hidd el nekem! Nem használja folyamatosan sem a normális, sem a hiperteret, hanem csak a kettő érintkezési felületén siklik tova, akár a lapos kavics a víz és a levegő határfelületén, miközben talán percenként többször is belemerül a hipertérbe, aztán vissza a normális térbe. Az egyik térből a másikba való áttűnés ezért a Szomszéd Csillaghoz vezető úton akár milliószor is megtörténhetett.

– No és?

– Az a helyzet, hogy az egyik fajta térből a másikba való átugrálás sokkal nagyobb veszélyt rejt magában, mint a sima repülés akár a térben, akár a hipertérben. Nem tudom, mennyire sikerült a rotoriaknak megvetniük a hipertér elméleti alapjait, de nagy valószínűség szerint csak a felszínét karcolták meg, különben mi akadályozta volna meg őket abban, hogy kifejlesszék a valódi szuperluminális repülést? Mi viszont nagy részletességgel kidolgoztuk a hipertér elméletét, és sikerült megállapítanunk, milyen hatással van a tárgyakra a térből a hipertérbe való ide-oda cikázás.

Ha ez a tárgy egy pont, akkor semmi feszültség nem hat rá az átmenetkor. Ha viszont ez a tárgy nem pont, hanem kiterjedéssel bíró anyagi test, mint amilyen egy hajó, akkor minden esetben van egy véges időtartam, amely alatt annak egyik része a térben, másik része a hipertérben tartózkodik. Ebből pedig feszültség keletkezik – a feszültség nagysága függ a tárgy méreteitől, fizikai felépítésétől, az átmenet sebességétől és így tovább. Egyetlen vagy esetleg egy tucat átmenet elhanyagolható kockázattal jár, még egy olyan nagyságú tárgy esetében is, mint a Rotor.

Amikor a Superluminalon szuperluminális sebességgel a Szomszéd Csillaghoz repülünk, akkor útközben tucatnyi, de az is lehet, hogy mindössze két átmenetre számíthatunk. Az út biztonságos lesz. Ezzel szemben ha csak a hiperrásegítést alkalmaznánk, akkor ugyanazon az úton talán egymillió átmenetre is sor kerülne, s eközben a feszültség végzetesen fölhalmozódhatna.

– Bizonyos, hogy ez a végzetes feszültség bekövetkezik? – kérdezte Fisher elborzadva.

– Nem, semmi sem bizonyos. Az eshetőség statisztikai. Egy hajó akár milliószor vagy milliárdszor is megteheti ezt az átmenetet anélkül, hogy történne vele valami. Másfelől viszont lehet, hogy már a legelső átmenetkor eléri a végzete. Ennek lehetősége azonban az átmenetek számának arányában gyorsan növekszik.

Így hát élek a gyanúperrel, hogy a Rotor úgy kelt útra, hogy nagyon keveset tudott az átmenetek veszélyeiről. Ha többet tudtak volna, nem vágtak volna neki az útnak. Nagy a valószínűsége tehát annak, hogy megtapasztaltak ugyan valamilyen feszültséget, de az elég gyenge volt ahhoz, hogy "sántikálva" elvergődhessenek a Szomszéd Csillaghoz, de ugyanúgy lehetett a feszültség olyan erős is, hogy egyből végzett velük. Így meglehet, hogy egy üres héjra bukkanunk, de az is könnyen lehet, hogy nem találunk semmit.

– Vagy egy olyan telepet, amely él és virul – jelentette ki Fisher dacosan.

– Megengedem – felelt Wendel. – De az is lehet, hogy mégis elpusztít bennünket a feszültség, és ezért nem találunk semmit. Arra kérlek, hogy ne éld bele magad a bizonyosságba, hanem csak a valószínűségbe. És ne feledkezz meg arról, hogy aligha képesek ésszerű következtetésre jutni ebben a dologban azok, akiknek nincs némi megbízható ismeretük a hipertér-elméletről!

Wendel nyugtalanul figyelte Fishert, aki csüggedten elhallgatott.

61.

Tessa Wendel furcsa helynek találta a Négyes Állomást. Mintha valaki egy kisebb telepet akart volna fölépíteni, ám a berendezésében nem jutott túl egy laboratórium, egy obszervatórium és egy kilövőállomás kombinációján. Nem voltak rajta sem farmok, sem házak, semmi sem a legkisebb telepen is megtalálható kellékek közül. Még a pörgetéséről is megfeledkeztek, ami megfelelőképpen utánozhatná a gravitációs mezőt.

Valójában nem volt több, mint egy túlfejlett végtagnyúlványokkal ellátott űrhajó. Nem vitás, hogy ha folyamatosan gondoskodnak az élelmiszer, a levegő és a víz utánpótlásáról (volt némi recirkulálás, ám az nem volt elégséges), akkor megvannak rajta az állandó ott-tartózkodás feltételei, ám nincs az az ember, aki egyfolytában sokáig kibírná rajta.

Crile Fisher gonoszkodva megjegyezte, hogy a Négyes Állomás tisztára olyan, mint egy, az űrkorszak kezdeti éveiben létesített űrállomás, amely valamilyen csoda folytán megérte a XXIII. századot.

Egy szempontból mégis egyedülálló lehetőséget kínált. Egyszerre lehetett látni róla az egész Föld-Hold rendszert. A Föld körül keringő telepekről csak nagy ritkán lehetett ilyen szépen megfigyelni a két égitest egymáshoz való tényleges viszonyát. A Négyes Állomásról nézve azonban a Föld és a Hold sohasem került tizenöt foknál távolabb egymástól, és minthogy a Négyes Állomás ennek a rendszernek a súlypontja körül keringett (ami nem sokban különbözött attól, mintha a Föld körül keringett volna), a szemlélő soha nem múló ámulattal gyönyörködhetett a két égitest örökösen változó helyzetében és fázisában, valamint a Hold folytonos hízásában és összezsugorodásában attól függően, hogy a Földnek az állomáséval megegyező vagy azzal ellentétes oldalán tartózkodott-e.

A Napot automatikusan kirekesztette a mestek berendezés (Wendel kérdésére elmondták, hogy ez a szó a "mesterséges eklipszis", vagyis napfogyatkozás rövidítése), és a látvány csak akkor szenvedett csorbát, ha a Nap túlságosan közel került az állomás egén a Földhöz vagy a Holdhoz.

Wendel telepes származása egyből kiütközött, mert élvezettel szemlélte a Föld és a Hold közös színjátékát, elmondása szerint főleg azért, mert ebből rögtön látta, hogy nem a Földön van.

Nem tudta megállni, hogy el ne mondja ezt Fishernek, aki fanyar mosollyal hallgatta a szavait. Közben nem kerülte el a figyelmét, hogy az asszony gyors pillantást vet maga köré.

– Szép tőled – mondta –, hogy Földlakó létemre elmondod nekem, pedig hátha zokon veszem. De ne félj, nem fogom továbbadni.

– Én mindenben megbízom benned, Crile – mondta az asszony ragyogó mosollyal. A férfi alaposan megváltozott az óta a sorsdöntő beszélgetés óta, amelyre a Négyes Állomásra való megérkezésük után került sor közöttük. Mintha kijózanodott volna, s ez jobb volt, mint a lehetetlen iránti lázas vágyakozás.

– Komolyan azt hiszed – firtatta –, hogy még mindig a rovásodra írják telepes mivoltodat?

– Hát persze. Sosem felejtik el. Ők ugyanolyan elfogultak, akárcsak én, és én sem feledkezem meg soha arról, hogy földiek.

– Úgy látszik, elfeledkezel róla, hogy én is a Földről vagyok.

– Csak azért, mert te Crile vagy, és semmi más nem számít. Én pedig Tessa vagyok. Ennyi az egész.

Fisher elgondolkodva megjegyezte: – Sosem okoz gondot neked, Tessa, hogy a Föld és nem a saját teleped, az Adelia számára dolgoztad ki a szuperluminális repülést?

– Csakhogy én nem a Föld számára tettem, mint ahogy más körülmények között az Adelia számára sem tettem volna. Mindkét esetben saját magamnak teszem. Egy megoldásra váró problémával találtam szembe magam, és sikeresen elvégeztem a feladatot. Úgy vonulok be a történelembe, mint a szuperluminális repülés föltalálója, és ez az, amit én megtettem magamnak. És ha nagyképűségnek hangzik is, de az egész emberiségnek is teszem. Ezért teljesen mindegy, hogy melyik világon történik a felfedezés. Valaki vagy valakik a Rotoron föltalálták a hiperrásegítést, amely azóta minden település közkincsévé vált. Idővel az összes telep a szuperluminális repülésnek is a birtokába jut. Bárhol történjék is valamilyen előrelépés, az egész emberiség profitál belőle.

– Ám a Földnek nagyobb szüksége van rá, mint a telepeknek.

– Arra gondolsz, hogy a telepek, ha kell, könnyedén eliszkolhatnak a közeledő Szomszéd Csillag elől, amit a Föld nem tud megtenni? Emiatt a Föld vezetőinek fájjon a fejük. Én a kezükbe adtam az eszközt, most már az ő dolguk, hogy kidolgozzák a legjobb módszereket a fölhasználására.

— Úgy tudom, holnap elindulunk – jegyezte meg Crile.

– Igen, végre-valahára. Az egészet holográfiára veszik, és nekünk is megadnak minden tisztességet. Senki sem tudja azonban megmondani, mikor tudják a nagyközönség és a telepek számára is közzétenni.

– A visszatérésünk előtt semmiképpen sem – mondta Fisher. – Addig semmi értelme a nyilvánosságnak, amíg nem biztosak benne, hogy egyáltalán visszajövünk-e. Az ö számukra is elcsigázó várakozás következik, hiszen semmiféle kapcsolatunk nem lesz velük. Amikor az űrhajósok először szálltak le a Holdon, egész idő alatt kapcsolatban voltak a Földdel.

– Igaz – helyeselt Wendel –, de amikor Columbus nekivágott az Atlanti-óceánnak, hét hónapig, amíg vissza nem tért, egy szót sem hallott felőle a spanyol udvar.

– A Föld számára most sokkal nagyobb a tét – vitatkozott Fisher –, mint hét és fél évszázaddal ezelőtt Spanyolországnak volt. Igazán nagy kár, hogy a szuperluminális utazással együtt nincs a birtokunkban a szuperluminális kommunikáció is.

– Én is így gondolom. Mint ahogy Koropatsky is, aki folyton azért noszogat, hogy dolgozzam ki a távközlést. De neki is megmondtam, hogy nem vagyok varázsló, aki csak úgy kirángat mindent a köpenye alól, amire valakinek szüksége van. Egy dolog mozgatni a hipertérben egy tömeget, és egészen más dolog valamilyen sugárral csinálni ugyanezt. Ezek még a közönséges térben is eltérő szabályoknak engedelmeskednek, nem véletlen, hogy Maxwell csak kétszáz évvel azután dolgozta ki a maga elektromágneses egyenleteit, hogy Newton rájött a maga gravitációs egyenleteire. Nos, a tömeg és a sugárzás a hipertérben is más-más szabályokat követ, és a sugárzás szabályai még mindig dacolnak velünk. Egyszer majd a szuperluminális hírközlést is ki fogjuk dolgozni, de arra még várni kell.

– Nagy kár – csóválta a fejét Fisher elgondolkodva. – Hiszen könnyen lehet, hogy szuperluminális kommunikáció nélkül a szuperluminális repülésnek sem lesz gyakorlati haszna.

– Miért nem?

– A szuperluminális összeköttetés hiányával elszakad a köldökzsinór. Van olyan telep, amely képes távol a Földtől, távol az emberiség többi részétől életben maradni?

– Miféle új filozófián forgatod a sütnivalódat? – ráncolta a homlokát Wendel.

– Csak úgy megfordult a fejemben. Neked, Tessa, mint telepesnek, aki megszoktad az ottani életet, nyilván nem jut eszedbe, hogy a telepes élet nem éppen természetes létforma az ember számára.

– Igazán? Én sohasem éreztem, hogy természetellenes volna.

– Azért, mert te tulajdonképpen sohasem éltél egyetlen telepen. Hanem egy olyan, telepekből álló egész rendszer volt az otthonod, amelyben ott van egy nagy bolygó is sokmilliárdnyi emberrel a hátán. Hátha a rotoriak is, miután odaérnek a Szomszéd Csillaghoz, úgy fogják találni, hogy nem elégíti ki őket az elszigetelt telepen való élet? Ilyen esetben nyilván visszatérnének a Földhöz, csakhogy nem ezt tették. Nem azért talán, mert találtak maguknak egy lakható bolygót?

– Lakható bolygót egy vörös törpe körül? Ez cseppet sem valószínű.

– A természet hajlamos tréfát űzni velünk és megingatni bennünket vélt bizonyosságainkban. Tegyük föl, hogy mégiscsak van ott egy lakható bolygó. Nem kellene azt gondos vizsgálatnak alávetni?

– Kezdem már érteni, mit forgatsz a fejedben – mondta Wendel. – Attól tartasz, hogy a hajónk a Szomszéd Csillaghoz érve fölfedez ott valamilyen bolygót. Mi ellenben a távolból megállapítjuk róla, hogy nem lakja senki, és továbbállunk. Te viszont azt szeretnéd, hogy szálljunk le rá, alaposan kutassuk át, és legalább próbáljuk megkeresni a kislányodat. De mi van akkor, ha a neurodetektor nyomát sem találja értelemnek sehol a Szomszéd Csillag lehetséges bolygói körében? Akkor is fésüljünk át minden egyes bolygót?

– Igen – jelentette ki Fisher némi habozás után. – Én azt tartom, hogy át kell őket vizsgálnunk, ha a legkisebb jelét is adják annak, hogy lakhatók. Minden lehetségest meg kell tudnunk egy ilyen bolygóról. Lehet, hogy hamarosan meg kell kezdenünk a Föld kiürítését, és tudnunk kell, hová vihetjük az embereket. Te könnyedén túlteheted magad ezen, hiszen a telepek, úgy, ahogy vannak, kereket oldhatnak anélkül, hogy ki kellene ürí...

– Crile! Eszedbe ne jusson úgy kezelni engem, mint ellenséget! Ne bánj velem telepesként! Én Tessa vagyok. Ha van ott bolygó, ígérem, hogy lehetőség szerint át fogjuk vizsgálni. De ha megszállták a rotoriak... Nos, te pár évet leéltél a Rotoron, Crile. Ismerheted Janus Pittet.

– Csak hírből. Én egyszer sem találkoztam vele, a fe... a volt feleségem azonban mellette dolgozott. Az ő elmondása szerint nagyon tehetséges, nagyon intelligens, nagyon akaratos ember.

– Fölöttébb akaratos. A többi telepen is elterjedt a híre. És nem nagyon kedveltük őt. Ha az volt az elképzelése, hogy keres egy helyet a Rotor számára, amely rejtve van az emberiség többi része elől, akkora legjobb, amit tehetett, hogy célba veszi a Szomszéd Csillagot, mert az közel van, és akkoriban a Rotoron kívül még senki sem tudott róla. És ha bármilyen megfontolásból egy olyan rendszert keresett, amelynek ő a kizárólagos ura, akkor nem volna Janus Pitt, ha nem félne attól, hogy mások is a nyomába erednek és megtörik a monopóliumát. Ha pedig sikerült a Rotor számára egy használható bolygót találnia, akkor még féltékenyebben óvakodna a betolakodóktól.

– Mire akarsz kilyukadni? – kérdezte Fisher, aki egyre nyugtalanabbul feszengett a helyén, mint aki nagyon is jól tudja, miről van szó.

– Nos, holnap fölszállunk, és nem sok idő múlva odaérünk a Szomszéd Csillag közelébe. És ha van ott egy bolygó, mint ahogy úgy látszik, te hajlamos vagy ezt hinni, és ha azt találjuk, hogy a rotoriak elfoglalták maguknak, akkor ne hidd, hogy mi csak úgy egyszerűen leszállunk a felszínére és elkiáltjuk magunkat: "Hahó! Ki van itt?" Mert attól tartok, hogy ha Pitt megpillant bennünket, a maga módján fog üdvözölni minket, és csak a másvilágon ébredünk föl.

29 - Az ellenség

62.

Ranay D'Aubisson az Erythro Kupola többi lakójához hasonlóan kiküldetése alatt rendszeresen visszalátogatott a Rotorra. Szükség volt rá, hogy időnként szippantsanak az otthon levegőjéből, új erőt merítsenek régi gyökereikből.

Ez alkalommal azonban D'Aubisson a tervezettnél valamivel korábban "utazott föl" (ahogy az Erythróról a Rotorra való látogatást nevezték). Ugyanis személyesen Pitt főbiztos rendelte magához. Janus Pitt az irodájában várta, és az asszony gyakorlott szeme észrevette a főbiztoson az öregedésnek azokat a jeleit, amelyek az alatt a néhány év alatt jelentek meg rajta, amióta nem látta őt. Természetesen a munkája nem tette szükségessé, hogy gyakran találkozzék a főnökével.

A hangja azonban semmit sem veszített erejéből, mint ahogy a tekintete is megőrizte metsző élét, és a szelleme is a szokott élénkséggel tündökölt.

– Megkaptam a jelentését a Kupolán kívül történt incidensről – kezdte Pitt –, s feltűnt, hogy milyen óvatosságot tanúsít a diagnózis felállításában. Most azonban négyszemközt és nemhivatalosan árulja el nekem, pontosan mi is történt Genarr-ral? Ez a helyiség védve van, nyugodtan beszélhet.

– Attól tartok – mondta D'Aubisson szárazon –, hogy ha óvatos is a jelentésem, a teljes igazságot tartalmazza. Igazából nem tudjuk, mi történt Genarr parancsnokkal. Agylelete mutatott ugyan elváltozásokat, ezek azonban rendkívül kicsik voltak, és nem találtunk ehhez hasonlót a korábbi gyakorlatunkban. És csak múló változások voltak, mert gyorsan és nyom nélkül visszaállt a korábbi állapot.

– De hát valami mégiscsak történt vele?

– Ó, igen, de éppen ez a bökkenő. Annál többet, hogy "valami", ma sem tudunk mondani.

– Netán a pestis valamilyen formája?

– Nyomát sem láttuk nála... a korábban megfigyelt szimptómáknak.

– Csakhogy a pestis korábbi eseteiben az agyvizsgálat még gyerekcipőben járt. Akkor még aligha vette volna észre azokat a jeleket, amelyeket most, ezért hát nem lehet szó nála mégis a pestis enyhe formájáról?

– Meglehet, csakhogy erre nincs semmi bizonyítékunk, különben is Genarr most már teljesen normális.

– Gondolom, csak annak látszik, de abban sem lehetünk igazán biztosak, hogy nem esik-e vissza.

– Ennek feltételezésére sincs semmi alapunk.

A főbiztos arcán átsuhant a türelmetlenség halvány árnyéka.

– Ne vitatkozzon velem, D'Aubisson. Maga is jól tudja, hogy Genarr pozíciójának szerfölött nagy a fontossága. A Kupola helyzete nagyon is törékeny, hisz sohasem tudhatjuk, hogy kitör-e ismét a pestis és mikor. Genarr értéke az volt, hogy immunisnak látszott a kór ellen, de többé aligha tekinthetjük annak. Valami történt vele, és nekünk készen kell állnunk a leváltására.

– Ezt a döntést önnek kell meghoznia, főbiztos úr. Orvosi szempontok nem indokolják a lecserélését.

– De szorosan rajta fogja tartani a szemét, és remélem, hogy ezt a lehetőséget sem hagyja figyelmen kívül.

– Orvosi kötelességemnek fogom tekinteni.

– Helyes. Különösen, mert ha a leváltásra sor kerülne, én magára gondoltam.

– Énrám? – Az asszony nem tudta elnyomni az arcára szökő izgalom pírját.

– Igen, miért ne? Közismert, hogy sohasem lelkesedtem az Erythro meghódításáért. Mindig is azt vallottam, hogy meg kell őriznünk az emberiség mozgékonyságát, és nem szabad megengednünk, hogy ismét egy nagy bolygóhoz láncolt rabszolga legyen. Ezzel szemben azt tartanám okosnak, ha a bolygót gyarmatosítanánk ugyan, de nem mint lakóhelyet, hanem mint hatalmas energiaforrást – valahogy úgy, mint ahogy a Holdat kezeltük a Naprendszerben. Erre azonban gondolni sem lehet, ugye, ha a fejünk fölött ott függ a pestis.

– Ez igaz, főbiztos úr.

– Ezért mindenekelőtt ezt a problémát kell megoldanunk. Ettől azonban még távol vagyunk. A pestis visszavonult, és mi ebbe belenyugodtunk – ez a legutóbbi incidens azonban arról tanúskodik, hogy a veszély még korántsem múlt el. Akár a pestis érintette meg az ujjával Genarrt, akár más, mindenképpen átesett valamin, és én azt akarom, hogy ennek az ügynek elsőrendű figyelmet szenteljenek. És maga látszik a kézenfekvő személynek, hogy ezt a dolgot a kezébe vegye.

– Én örömmel vállalom a felelősséget. Akkor is csak ugyanazt csinálnám, amit most is próbálok csinálni, csak nagyobb lenne a hatásköröm. Merjem föltételezni, hogy én leszek az Erythro Kupola parancsnoka?

– Amint mondta, ezt nekem kell eldöntenem. Fölfoghatom úgy, hogy nem utasítaná vissza, ha fölajánlanám magának ezt a posztot?

– Igen, főbiztos úr. Nagy megtiszteltetésnek tartanám.

– Én is azt hiszem – jegyezte meg Pitt szárazon. – És mi történt a kislánnyal? D'Aubissont egy pillanatra megzavarta a hirtelen témaváltoztatás. Szinte dadogva ismételte meg a kérdést.

– A kislánnyal?

– Igen, a kislánnyal, aki odakint volt Genarr-ral, azzal, aki ledobta magáról a védőruhát.

– Marlene Fisherrel?

– Igen, így hívják. Vele mi történt?

– Hát... semmi, főbiztos úr – felelte D'Aubisson habozva.

– Ez áll a jelentésben. De most feleljen! Valóban semmi?

– Sem az agyvizsgálat, sem más nem mutatott ki semmit.

– Azt állítja, hogy miközben Genarr, aki E-ruhát viselt, leesett a lábáról, ez a lány, ez a Marlene Fisher, E-ruha nélkül is megúszta minden baj nélkül?

D'Aubisson megvonta a vállát.

– Úgy van, legalábbis amennyire meg tudjuk állapítani.

– Maga nem tartja ezt rendkívülinek?

– Ő egy rendkívüli fiatal nő. Az agylelete...

– Ismerem az agyleletét. Azt is tudom, hogy furcsa képességekkel bír. Maga észrevette ezt?

– Ó, igen. De még mennyire!

– És hogy nevezné az ó képességeit? Gondolatolvasásnak talán?

– Nem, főbiztos úr. Ez szóba sem jöhet. A telepátia csak puszta fantazmagória. Ami azt illeti, én nem bánnám, ha gondolatolvasás volna, mivel az nem olyan veszélyes. A gondolatokon lehet uralkodni.

– És mi az, ami ennél veszélyesebb?

– A jelek szerint ó a test nyelvéből olvas, márpedig azt nem lehet elleplezni. Minden rezzenés mond valamit – tette hozzá az asszony némi keserűséggel, ami nem kerülte el Pitt figyelmét.

– Személyes tapasztalatból beszél? – kérdezte.

– Hát persze – felelte D'Aubisson komoran. – Lehetetlenség annak a fiatal nőnek úgy a közelében tartózkodni, hogy az ember ne tapasztalná megérző-képességének minden kényelmetlenségét.

– Igen, de mi történt?

– Semmi földrengető, de elég bosszantó volt. – D'Aubisson elpirult, és egy pillanatra összezárta az ajkát, mintha dacolni akarna vallatójával. Ám gyorsan erőt vett magán. Szinte suttogva válaszolt: – Miután megvizsgáltam Genarr Kupola parancsnokot, Marlene megkérdezte tőlem, hogy van. Azt feleltem, hogy nincs komolyabb baja, és minden remény megvan rá, hogy teljesen felépüljön.

Mire ó azt kérdezte tőlem: "Miért okoz ez magának csalódást?"

Én majd hanyatt estem, és tiltakoztam, hogy nem érzek csalódást, ellenkezőleg, örülök neki.

Ő azonban csak erősködött: "Pedig csalódást érez. Ez lerí magáról. A türelmetlenség."

Ez volt az első eset, hogy közvetlenül szembetalálkoztam ezzel a dologgal, bár másoktól már hallottam róla, és más nem jutott eszembe, mint hogy kihívóan visszakérdezzek: "Miért lennék türelmetlen? Mi végre?" De ő csak rám nézett azzal a nagy, fekete, vesékig ható tekintetével, és azt mondta: "Úgy látom, Siever bácsi miatt."

– Siever bácsi? – szakította félbe Pitt. – Rokona talán?

– Dehogy. Szerintem szeretetből hívja így. Szóval azt mondta, hogy "úgy látom, Siever bácsi miatt, és mintha szeretné elfoglalni a helyét a Kupola parancsnoki székben". Mire én csak hátat fordítottam neki és odébbálltam.

– Mit érzett, amikor ezt hallotta a lány szájából?

– Dühös voltam. Ez csak természetes. – Azért, mert megrágalmazta magát? Vagy azért, mert rátapintott az igazságra?

– Hát, hogy úgy mondjam...

– Ugyan, doktornő, ne kerteljen! Eltalálta az igazat vagy nem? Elég nagy csalódást érzett Genarr felépülése miatt ahhoz, hogy az a lány észrevegye, vagy az egész csak az ó fejében született meg?

D'Aubisson megvonta a vállát.

A szavak szinte maguktól törtek elő D'Aubisson szájából: – Olyasmire érzett rá, ami valóban ott volt. – Dacos tekintetet vetett Pittre. – Én is csak ember vagyok, és nekem is megvannak a magam ambíciói. És ön éppen az imént célzott rá, hogy megfelelőnek tart arra a posztra.

– Biztos vagyok benne, hogy ha tény szerint nem is, de lélekben azért megbántva érzi magát – jegyezte meg Pitt a humor minden jele nélkül. – És most figyeljen ide... Ott van az a fura fiatal nő, aki mind az agylelete, mind a viselkedése alapján nagyon különös teremtésnek mondható, és akin ráadásul nem fog a pestis sem. Biztos, hogy van valami kapcsolat az idegrendszeri jellegzetessége és a pestissel szembeni ellenálló képessége között. Nem tartaná hasznosnak, ha fölhasználná 6t a pestis tanulmányozásában?

– Ki tudja? Szerintem elképzelhető.

– Nem kellene próbát tennie?

– Talán, de hogyan?

– Amennyire csak lehet, tegye ki ót az Erythro hatásának – jelentette ki Pitt szenvtelenül.

– Ő is éppen ezt akarja – mondta D'Aubisson elgondolkodva –, és Genarr parancsnok, úgy látszik, hajlandó engedni neki.

– Helyes. Maga pedig gondoskodik az orvosi háttérről.

– Értem. És ha a fiatal nő megkapja a pestist?

– Tartsuk szem előtt, hogy a probléma megoldása előbbre való, mint egyetlen személy jóléte. Egy világ megnyerése a tét, és ez megéri a mégoly szomorú, ám elkerülhetetlen árat is.

– És ha Marlene pusztulása sem segít hozzá a pestis megértéséhez és leküzdéséhez?

– Ezt a kockázatot is vállalnunk kell. Elvégre az is megtörténhet, hogy a kislány érintetlen marad, és ha gondos vizsgálat alá vesszük ezt az immunitást, esetleg áttörést érhetünk el a pestis megértésében. Ebben az esetben veszteség nélküli győzelmet aratunk.

Csak miután D'Aubisson hazament rotori lakására, Pitt csak akkor vetkezte le kissé a magára erőltetett vaskövetkezetesség páncélját, és gondolt magára úgy, mint Marlene Fisher esküdt ellenségére. Az igazi győzelem az lenne számára, ha Marlene elpusztulna, ugyanakkor a pestis rejtélye is megoldatlan maradna. Akkor egy csapásra megszabadulna egy kényelmetlen leányzótól, aki egykor talán magához hasonló utódoknak adna életet, és egy kényelmetlen világtól, amely egykor talán ugyanolyan nemkívánatos, bolygóhoz láncolt és mozdulatlan népességet hozna létre, mint a Föld lakói voltak.

63.

Hárman ültek együtt az Erythro Kupolában: az éber Siever Genarr, az aggodalommal teli Eugenia Insigna és a láthatóan türelmetlen Marlene Fisher.

– Ne feledd el, Marlene – intette a lányát Insigna –, hogy ne bámulj a Nemezisbe! Jól tudom, hogy figyelmeztettek már az infravörös fény veszélyeire, ám az is tény, hogy a Nemezisen ezenkívül még enyhe flértevékenység is megfigyelhető. Időnként robbanás történik a felszínén, amelyet fehér fényfellobbanás kísér. Mindez egy-két percig tart csupán, de ez is elég ahhoz, hogy megégesse az ideghártyát, és senki sem tudja megmondani, mikor következik be.

– A csillagászok sem tudják előre megjósolni? – érdeklődött Genarr.

– Ez idáig nem. Egyike ez a természet nagyszámú kaotikus jelenségeinek. Eddig még nem sikerült kidolgoznunk a csillagok turbulenciájának a szabályait, és vannak köztünk olyanok, akik szerint sohasem lehetséges ezeknek a szabályoknak a megállapítása. Annyira bonyolultak.

– Érdekes – tűnődött Genarr.

– Nem mintha nem lennénk hálásak a fléreknek. A Nemezisről az Erythróra jutó energia három százaléka ezeknek a fléreknek köszönhető.

– Nem hangzik valami soknak.

– Pedig az. A flérek nélkül az Erythro jeges világ volna, és sokkal nehezebben tudnánk meglenni rajta. A flérek okoznak némi problémát a Rotornak, mert minden flér esetén gyorsan igazítani kell a napsugárzás felhasználásán, és meg kell erősíteni a részecskeelnyelő pajzsot.

Marlene egyikükről a másikukra nézett, végül nem állhatta meg, hogy türelmetlenül közbe ne vágjon: – Meddig akarjátok még húzni az időt? Csak azért, hogy én itt kuksoljak. Erre igazán nem nehéz rájönnöm.

Insigna sietve nekiszögezte a kérdést: – Hová akarsz eljutni, miután kikerülsz oda?

– Csak ide, nem messze. Ahhoz a kis folyóhoz vagy patakhoz.

– Minek?

– Mert érdekes. Folyóvíz a szabadban, amelynek nem látja az ember a végét, s tudja, hogy nem pumpálják vissza a kezdetéhez.

– Pedig ez történik. A Nemezis hője teszi.

– Az nem számít. Fontos, hogy nem az emberek csinálják. Azonkívül én csak szeretnék ott megállni és figyelni.

– Nehogy igyál belőle! – intette Insigna szigorúan.

– Eszemben sincs. Egy órát kibírok ivás nélkül. Ha megéhezem, megszomjazom, vagy valami más, akkor visszajövök. Kár ilyen semmiségek miatt ekkora hűhót csapnod.

Genarr elmosolyodott.

– Gondolom, mindent itt akarsz a Kupola alatt visszanyerni?

– Hát persze. Vagy nem ezt tenné mindenki más is az én helyemben?

Genarr arcán szélesre terült a mosoly.

– Tudod, Eugenia – tűnődött –, biztos vagyok benne, hogy a telepeken való élet örökre megváltoztatta az emberiséget. A visszanyerés szükséglete valósággal a vérünkké vált. A Földön az ember egyszerűen eldobált mindent, arra számítva, hogy a természet majd elvégzi a többit, de persze ez nem mindig történt így.

– Genarr – vitatkozott vele Insigna –, te álmodozó vagy. Lehetséges, hogy az embereket a szükség ráviszi a jó szokásokra, ám ha enyhül a nyomás, a rossz szokások is nyomban újra életre kelnek. Lejtmenetben könnyebb, mint fölfelé. Ezt úgy hívják, hogy a termodinamika második törvénye, és ha egyszer majd meghódítjuk az Erythrót, fogadok, hogy pillanatok alatt elejétől végig azt is beszemeteljük.

– Nem, nem fogjuk – tiltakozott Marlene.

– És miért nem, kedves? – kérdezte Genarr gyöngéden.

– Nem fogjuk, és kész! – vágta rá Marlene türelmetlenül. – Mikor mehetek már ki?

– Akár ki is engedhetjük, Eugenia. Örökké úgysem tarthatjuk vissza. Azonkívül ér, amit ér, de Ranay D'Aubisson, aki épp hogy csak visszajött a Rotorról, elejétől fogva átbogarászta a leleteket, és tegnap azt mondta nekem, hogy Marlene agylelete olyannyira stabilnak látszik, hogy meggyőződése szerint semmi sem fog történni vele az Erythrón.

Marlene, aki már úton volt a légzsilip felé, egyszerre visszafordult.

– Várj, Siever bácsi, majdnem elfelejtettem. Légy óvatos dr. D'Aubissonnal!

– Miért? Ő kiváló neurofizikus.

– Nem erre gondolok. Elfogta őt az öröm, amikor te bajba kerültél odakint, és alaposan csalódott, hogy felépültél.

Insigna meglepődött, és önkéntelenül kicsúszott a száján: – Honnan veszed ezt?

– Onnan, hogy tudom.

– De én nem értem. Siever, nem jöttök ki talán D'Aubissonnal?

– De igen. Nagyon is jól kijövünk. Soha egy rossz szó... Ám ha Marlene azt mondja...

– És ha Marlene téved?

– De nem tévedek! – vágta rá dacosan Marlene.

– Én biztos vagyok benne, hogy igazad van, Marlene. – Aztán Insigna felé: – D'Aubisson ambiciózus asszonyság. Ha velem történne valami, akkor logikusan ő lenne az utódom. Jókora tapasztalatra tett szert idelent, és kívánni sem lehetne nála megfelelőbb embert, ha a pestis ismét felütné a fejét. S mi több, idősebb nálam, és úgy érezheti, hogy nincs sok vesztegetni való ideje. Nem rovom föl neki, ha utánam ő akarja átvenni a kormányrudat, és ha a szíve kissé élénkebben vert, amikor leestem a lábamról. Nagy a valószínűsége, hogy nincs is tudatában ezeknek az érzéseinek.

– De tudatában van – erősítette meg Marlene baljós hangon. – Nagyon is tudatában van. Légy résen, Siever bácsi!

– Jó, résen leszek. Készen vagy?

– Persze hogy készen vagyok.

– Akkor hadd kísérjelek el a légzsiliphez. Gyere, Eugenia, és próbálj kevésbé gyászos képet vágni.

Így esett, hogy Marlene először tette ki a lábát az Erythro felszínére egyedül és védőruha nélkül. Ekkor földi standard idő szerint 2237. január 15-e volt, este 9 óra 20 perc. Erythrói idő szerint még nem múlt el dél.

30 - Az átmenet

64.

Crile Fisher megpróbálta leküzdeni szorongását, megpróbálta felvenni azt a nyugodt arckifejezést, amit a többiek is magukra erőltettek. Fogalma sem volt arról, hogy Tessa Wendel hol tartózkodik ebben a pillanatban. Messze nem lehet, mivel a Superluminal elég kicsi – bár a belső tagoltsága lehetővé tette, hogy az ember valamelyik fülkében eltűnjön a többiek szeme elől.

A legénység másik három tagjában Fisher csupán szorgoskodó kezeket látott. Mindegyiknek megvolt a maga dolga, és odaadóan végezte azt. Egyedül Fishernek nem volt semmilyen határozott tennivalója, hacsak az nem, hogy ne lábatlankodjon a többiek útjában.

Lopva figyelte a másik hármat (két férfit és egy nőt). Mindegyikükkel beszélő viszonyban volt, és gyakran szóba is elegyedett velük. Mind csupa fiatal. A legidősebb Chao Li Wu, a harmincnyolc éves hiperűrász. Aztán Henry Jarlow, harmincöt éves, és Merry Blankowitz, a csapat legifjabb tagja, a maga huszonhét évével, akinek még meg sem száradt a tinta a doktori diplomáján. Az ötvenöt esztendős Wendel hozzájuk képest vénségnek számított; ő volt az egész repülés értelmi szerzője, tervezője és félistene.

Egyedül Fisher lógott ki a társaságból. A legközelebbi születésnapján, amely már nincs is olyan messze, betölti az ötvenet, és semmiféle szakma nincs a kezében. Semmi joga ahhoz, hogy akár a kora, akár a tudása okán itt tébláboljon a hajón.

Ám egyszer már lakott a Rotoron, és ez sokat számított. És Wendel azt akarta, hogy ott legyen mellette, és ez még annál is többet számított. A legtöbbet azonban Tanayama és Koropatsky akarata számított, akik szintén a hajón kívánták 6t látni.

A hajó nehézkesen tört utat magának az űrben. Fisher ezt annak ellenére is meg tudta állapítani, hogy semmiféle fizikai jel sem utalt rá. Megérezte a zsigereivel. Ezek együttvéve sem voltak annyiszor, annyi hajón és olyan sokáig az űrben, mint ő, gondolta ádázul. – Ők nem, de én érzésre meg tudom mondani, hogy semmi kecsesség nincs ebben a hajóban.

De a Superluminalnak nincs is rá szüksége, hogy kecses legyen. Az űrhajókat mozgató szokásos erőforrásokat a lehető legkisebb helyre zsúfolták össze benne. Ez elkerülhetetlen volt, mivel a hajótér java részét a hipertéri motorok foglalták el.

Ezért olyan volt, akár egy vízimadár, amelynek a víz az eleme, és csak ügyetlenül totyog a szárazföldön.

Egyszer csak fölbukkant Wendel. A haja kissé zilált volt, és a homlokán apró izzadságcseppek fénylettek.

– Minden rendben van, Tessa? – fogadta Fisher.

– Ó, igen, tökéletesen. – Hátát az egyik falmélyedésbe támasztotta (ezek jó szolgálatot tettek, tekintettel a hajón fönntartott enyhe álgravitációra). – Semmi probléma.

– Mikor lépünk át a hipertérbe?

– Néhány óra múlva. Előbb el kell érnünk a megfelelő koordinátákat, ahol az összes gravitációs források pontosan az előre kiszámított mértékben torzítják el a teret.

– Hogy pontosan be tudjuk kalkulálni?

– Úgy van.

– Nem hangzik úgy, mintha a hiperűrrepülés nagyon praktikus volna – jegyezte meg Fisher. – Mi van akkor, ha nem ismerjük az összes égitest helyét? Mi van, ha sürgős a dolgunk és nem érünk rá, hogy minden egyes gravitációs torzulást kiszámítsunk?

Wendel Fisherre emelte a tekintetét, és váratlanul elmosolyodott.

– Eddig még sohasem kérdeztél ilyeneket. Mi jött rád, hogy most egyszerre érdeklődni kezdesz?

– Eddig még nemigen vettem részt hiperűrrepülésben. Tudod, a körülmények valahogy felszínre vetik a kérdéseket is.

– Engem már évek óta nem hagy nyugodni számtalan ilyen és ehhez hasonló kérdés. Isten hozott a klubban...

– De nem válaszoltál a kérdésemre.

– Szívesen megteszem. Először is, vannak műszereink, amelyek az űr minden adott pontján, függetlenül attól, hogy ismerjük-e a környezetet vagy sem, skaláris és tenzorális szempontból egyaránt állandóan mérik a gravitáció intenzitását. A végeredmény ily módon kevésbé pontos, mintha fáradságosan külön-külön megmérnénk minden egyes gravitációs forrást, és aztán az eredményeket összeadnánk, ám ez is megteszi, ha drága az időnk. És ha még jobban szorongat az idő, és bízunk a jó szerencsénkben, hogy a gravitáció nem számottevő, s csak kismértékű lesz az eltérés, és képletesen szólva megnyomjuk a hipertéri gombot, akkor az átmenetet valami olyasmi fogja kísérni, amit nagyjából zökkenőnek lehet nevezni – mint amikor átlépsz egy küszöbön, és a cipőd sarka beleakad. Ha ezt ki tudjuk kerülni, jó, de az sem végzetes, ha nem. Természetesen az első átmenetünket – ha másért nem, hát a lelki békénk kedvéért – a lehető legsimábban akarjuk végrehajtani.

– Mi van akkor, ha sürget az idő, és úgy érzed, hogy a gravitáció elhanyagolható, ám kiderül, hogy mégsem az?

– Reménykedjünk, hogy ez nem történik meg.

– Beszéltél az átmenetet kísérő feszültségekről. Vagyis hogy akár már az első átmenetünk is végzetes lehet, még ha számításba vesszük is a gravitációt.

– Lehet, csakhogy az egyes átmenetekre jutó végzetes balesetek eshetősége mérhetetlenül kicsi.

– Még ha nem végzetes is, akkor is lehet kellemetlen?

– Ezt nehéz megmondani, mert szubjektív ítélet dolga. Azt kell megérteni, hogy itt a gyorsulás nem játszik szerepet. A hiperrásegítés esetén a hajónak föl kell küzdenie magát a fénysebességre, sőt időközönként kissé azon túlra is, és mindezt egy kis energiájú hipertérmező segítségével. A hatékonyság alacsony, a sebesség magas, a kockázat nagy, és őszintén megvallva, fogalmam sincs, jár-e és milyen kényelmetlenséggel.

Ebben a szuperluminális repülésben, amilyen a miénk, nagy energiájú hipertérmezőt alkalmazunk, és az átmenetet normális sebességgel végezzük el. Lehet, hogy az egyik pillanatban a sebességünk ezer kilométer másodpercenként, a következő pillanatban pedig minden gyorsulás nélkül egymilliárd kilométerre ugrik. És minthogy nincs gyorsulás, mi semmit sem érzünk meg ebből.

– Hogy lehetséges az, hogy nincs gyorsulás, amikor egy pillanat alatt milliószorosára ugrik a sebességünk?

– Úgy, hogy az átmenet a gyorsulás matematikai megfelelője. Csakhogy a testünk a gyorsulásra reagál, az átmenetre viszont nem.

– Ezt honnan lehet tudni?

– Onnan, hogy a hipertéren át állatokat juttatunk el egyik helyről a másikra. Ezek csupán az ezredmásodperc tört részéig tartózkodnak a hipertérben. Minket a rendes tér és a hipertér közötti átmenet aggaszt, ilyenre pedig még a hipertérben megtett legrövidebb utazás alkalmával is mindkét irányban sor kerül.

– És kísérleteztetek állatokkal?

– Hát persze. Amikor megérkeztek a fogadóállomásra, elmondani ugyan nem tudták, mit éltek át, de ott álltak nyugodtan, és egy szőrük szála sem görbült meg. Látszott rajtuk, hogy semmi bántódásuk nem esett. Vagy tucatnyi mindenféle állattal próbát tettünk. Még majmokat is bevetettünk, és mindegyikük megúszta – kivéve egyetlen esetet.

– Miért, mi történt abban az egy esetben?

– Az állat csúnyán megcsonkítva, döglötten érkezett meg, de ennek egy programozási hiba volt az okozója. És egyáltalán nem az átmenet. És valami ilyesmi velünk is megtörténhet. Nem valószínű, de megtörténhet. Mintha beakadna a cipőd a küszöbbe, megbotlanál, elesnél és kitörnéd a nyakadat. Ilyesmi megesett, ám nem kell attól tartanunk, hogy mindenkor megesik, valahányszor átlépünk egy küszöböt. Rendben?

– Azt hiszem, nincs más választásom – felelte Fisher komoran. – Rendben.

Két órával és huszonhét perccel később a hajó épségben átlépett a hipertérbe anélkül, hogy az utasai közül bárki is észrevett volna valamit, és megtörtént a fény sebességét messze túlszárnyaló első szuperluminális űrrepülés.

Az átmenetre földi standard idő szerint 2237. január 15-én, este 9 óra 20 perckor került sor.

31 - A név

65.

Csend!

Marlene élvezte a csendet, annál is inkább, mert ha úgy tartja kedve, bármikor megszakíthatja. Lehajolt, fölemelt egy kavicsot és egy sziklához vágta. Az tompa koppanással a földre hullott, aztán megint csend lett.

Nem volt rajta több ruha, mint amit a Rotoron is viselne, tökéletesen szabadnak érezte hát magát.

A Kupolát elhagyva egyenesen a patak felé indult el, ügyet sem vetve rá, hogy megjegyezze magának az utat.

Még ott csengett a fülében anyja eléggé erőtlen könyörgése: "Kérlek, Marlene, ne feledkezz meg az ígéretedről, hogy nem mégy a Kupola látótávolságán túl."

De ő csak kurtán elmosolyodott, és elengedte a füle mellett anyja szavait. Lehet, hogy megfogadja, lehet, hogy nem. Eszében sincs, hogy korlátozza magát, akármilyen ígéretet tett is kénytelen-kelletlen a békesség kedvéért. Végtére is van nála egy hullámkibocsátó. Bármikor meg lehet állapítani a tartózkodási helyét. Ha vételre kapcsolja, ő maga is figyelemmel kísérheti a Kupola leadójának az irányát.

Ha bajba jutna, elesne, vagy bármilyen baj érné, a segítségére siethetnek.

Ha eltalálná egy meteor – nos, akkor lőttek. Akkor hiába tartanák szemmel a Kupolából, senki sem tehetne semmit. Még a meteorok nyugtalanító lehetősége sem volt képes megzavarni az Erythro csodálatos békéjét. A Rotoron egy perc nyugalma sincs az embernek a zajtól. Akárhová megy, a levegő szünet nélkül remeg és rázkódik, s a fáradt fülnek nincs menekvése a hanghullámok ostromától. Még ennél is rosszabb lehet a Földön, a nyolcmilliárdnyi emberével, sok billió állatával, égiháborúival és az égi és földi vizek féktelen háborgásával. Egyszer belehallgatott "A Föld zajai" című fölvételbe, ám hamar megtelt vele és fintorogva kikapcsolta.

Itt az Erythrón azonban csodálatos csend honol.

Marlene odaért a patakhoz, a víz lágy, bugyborékoló hangot hallatva csörgedezett tova a lábai előtt. Fölemelt egy csorba kavicsot, bedobta a vízbe, ahol az apró csobbanással elmerült. Az Erythrón nem volt tilos a hang; csak éppen, mint valami ritka élményt, nagyon szűkmarkúan osztogatták, hogy általa még drágábbá varázsolják az uralkodó csendet.

Talpával dobbantott a patakpart lágy agyagán. Fülét megütötte a tompa huppanás, szeme meglátta talpának elmosódó lenyomatát. Leguggolt, tenyerével kimerített egy kis vizet, és a lába előtt a földre löttyintette. Az átnedvesedett talaj foltokban megsötétedett – bíbor színe kirítt a rózsaszín háttérből. Folytatta a locsolást, majd jobb lábával a sötétebb foltra nehezedett. Cipője az előbbinél mélyebb lenyomatot hagyott a talajon.

A patak medrében heverő sziklatömbökön lépegetve átlábolt a túloldalra. Marlene kezeit lóbálva, nagyokat szippantva a levegőből, erőteljes léptekkel folytatta útját. Nagyon jól tudta, hogy a levegő oxigéntartalma valamivel alacsonyabb, mint a Rotoron. Ha futásnak eredne, gyorsan elfáradna, de semmi sem ösztökélte, hogy szaladjon. A futással csak gyorsabban felélné a világát.

Mindent alaposan szemügyre akart venni!

Hátranézett, és jól látta a mögötte magasodó Kupolát s külön azt a buborékot, amely a csillagászati műszereket rejtette. Ez bosszúsággal töltötte el. Olyan messze akarta tudni magát tőle, hogy ha körbefordul, akkor csak a látóhatár teljes – ha nem is tökéletes – körvonalát lássa maga körül, amelyet (rajta kívül) sehol semmilyen emberi alkotás nem zavar meg.

(Nem kellene felhívnia a Kupolát? Nem kellene közölnie az anyjával, hogy rövid időre eltűnik a látókörükből? Á, csak vitatkoznának. Elégedjenek meg a leadójával! Ebből megállapíthatják, hogy él, jól van és itt kószál. Eltökélte, hogy ha fölhívnák, nem válaszolna. Igazán! Hagyják őt békében!) Szeme kezdett alkalmazkodni a Nemezis és körös-körül a táj rózsaszínéhez. Nem is egyöntetű rózsaszín volt ez, hanem hol sötétebb, hol világosabb árnyalatok váltakozása, a bíbortól a narancson keresztül egyes helyeken csaknem a sárgáig. Idővel kifinomult látása a színeknek egészen új palettáját fogja érzékelni, amely legalább olyan változatos lesz, mint a Rotoron, csak sokkal megnyugtatóbb.

Mi lesz akkor, ha majd az emberek betelepítik az Erythrót, meghonosítják itt az életet, városokat emelnek? El fogják rontani vajon? Vagy tanulnak majd a Föld példájából és más útra térnek, s a szívük vágya szerinti új világot építenek ezen az érintetlen bolygón?

De kinek a szíve vágya szerint?

Ez a bökkenő. A különböző emberek különböző eszméket dédelgetnek, marakodni fognak egymással, és összebékíthetetlen célokat kergetnek. Nem volna jobb mégis meghagyni az Erythrót olyan üresnek, amilyen most?

Helyes volna ez, amikor az emberek örömüket lelhetnék benne? Marlene egyben biztos volt, hogy ő nem akar elmenni innen. A világ melegséggel töltötte el. Maga sem tudta, miért, de itt inkább otthon érezte magát, mint a Rotoron valaha is.

Talán a Föld atavisztikus emléke munkál benne ködösen? A génjeiben talán ott él a nagy és végtelen világ érzete; olyan vágy, amit egy apró, mesterséges, űrben forgó város képtelen kielégíteni? Hogy lehetséges ez? A Föld, a nagyságát kivéve, minden lehetséges ismérvét tekintve különbözik az Erythrótól. És ha ő ott őrzi a génjeiben a Földet, akkor miért nincs ez így másokkal is?

Valamilyen magyarázatnak lennie kell. Marlene megrázta a fejét, mintha ki akarná űzni belőle a ködöt, és mint aki a végtelen űr közepében érzi magát, pörgettyűként forogni kezdett, és csak forgott a tengelye körül. Különös, hogy az Erythrót nem érezte pusztának. A Rotoron ott láthatja az ember a zöld és borostyánszín párában fürdő gabonaföldeket és gyümölcsöskerteket, meg az emberkéz alkotta építmények mértani összevisszaságát. Itt az Erythrón azonban csak a hullámzó tájat látni, amelyen – mintha egy óriás kéz szórta volna szét – rendetlenül mindenféle nagyságú szikladarabok hevernek szerteszét, és e méla árnyak között és körül keskeny patakocskák kanyarognak. És életnek semmi nyoma, hacsak nem számítjuk azt a miriádnyi apró, baktériumszerű véglényt, amely a Nemezis vörös fénysugárzását energiaforrásként fölhasználva gondoskodik a levegő oxigén-utánpótlásáról.

És a Nemezis, mint minden vörös törpe, legalább kétszáz-milliárd esztendőn keresztül árasztani fogja fukarul kimért energiáját, és gondoskodik róla, hogy az Erythro és rajta a parányi prokarióták mind ez idő alatt ne szűkölködjenek melegben és kényelemben. A Föld Napja már rég meghal, és az ezután születő sok fényes csillag is hasonló sorsra jut, ám a Nemezis még mindig változatlanul ragyogni fog, és az Erythro is változatlanul ott fog keringeni a Megas körül, és a prokarióták is születni fognak és meghalni, de lényegében minden változás nélkül élni fognak rajta.

Nincs joga az embernek, hogy idejöjjön és változást hozzon ebbe a változatlan világba. Ám ha csak ő volna itt egyedül az Erythrón, szüksége volna élelemre – és társaságra.

Időnként vissza-visszatérhetne a Kupolába, hogy ellássa magát, vagy kielégítse társasági igényeit, ám annyi biztos, hogy ideje nagy részét itt kint töltené az Erythróval kettesben. És ha mások is követik őt? Hogy akadályozhatná meg ezt? És ha mások is jönnek, akármilyen kevesen is, ez nem jelentené-e óhatatlanul a Paradicsom végét? Nem ő maga okozza-e a pusztulását azzal, hogy betette a lábát – ő egyedül! – a Paradicsomba?

– Nem! – kiáltott föl egyszerre hangosan, a kíváncsiságtól űzve, hogy képes-e egymagában rákényszeríteni ezt az idegen légkört, hogy megrezegtesse a hangjával és rábírja, hogy a füléhez szállítsa a hangját.

Meghallotta a saját kiáltását, de a lapos terepen nem volt semmi, ami visszhangot kelthetett volna. A hangja, amint megszületett, nyomban el is enyészett.

Újból körbefordult. A Kupola már csak vékony árnyékként ült a látóhatár szélén. Akár tudomást sem kell vennie róla. De még mindig ott van. Azt akarta, hogy teljesen eltűnjön a szeme elől. Azt akarta, hogy semmi se zavarja az együttlétet az Erythróval.

Hallotta a szél halk susogását, ebből sejtette, hogy megerősödött. A testén még nem érezte az erejét, és a hőmérséklet sem esett vissza, és nem volt kellemetlen.

Akár egy elhaló sóhajtás: Ah-h-h-h-h.

Marlene kíváncsian az égre pillantott. Az időjárás-jelentés tiszta időt ígért a mai napra. Lehetséges volna, hogy az Erythrón hirtelen és váratlan vihar kerekedik? Megerősödhet a szét, és elsöpri a jó érzését? Felhők száguldják be az eget, és eső korbácsolja a testét, mielőtt visszajutna a Kupolába?

Butaság, akár a meteorok. Szokott persze esni az eső az Erythrón, de most csak néhány apró, rózsaszín felhőpamacs tarkállik odafönt. Lustán úsznak a sötét és üres égbolton. Viharnak nem látszik semmi jele.

– Ah-h-h-h-h – susogta a szél. – A-a-a-a-é-é-é.

A hang megduplázódott, és Marlene a homlokát ráncolta. Mi okozhatja ezt a hangot? Tény, hogy a szél magában nem adhat ilyen hangot. Ahhoz, hogy ilyen fütyölő hangot adjon, valamilyen akadálynak kell lennie az útjában. Ilyesmit azonban sehol sem látott a közelben.

– A-a-a-a-é-é-é-é-é-e-e-e-e.

Íme, ez meg már hármas hang, és a hangsúly a középsőn.

Marlene fürkészőn körülnézett. Nem tudott rájönni, honnan jöhet a hang. Valaminek vibrálnia kell, hogy azt gerjessze, de nem látott, nem érzékelt ilyesmit. Az Erythro minden kétséget kizáróan üresnek és némának tetszik.

– A-a-a-a-é-é-é-e-e-e.

Újból. Tisztább, mint az imént. Mintha a saját fejében hallaná a hangot, és a szíve nagyot dobbant, és egész testében megremegett erre a gondolatra. Érezte, hogy a karja libabőrös lesz.

Semmi baj sincs a fejével! Semmi!

Várt, hogy felhangzik-e még egyszer a hang, s az nem sokat váratott magára. Még hangosabban. Még tisztábban. Hirtelen tekintélyt parancsoló csengést vélt kihallani belőle, mintha a gyakorlás egyre magabiztosabbá tette volna.

– A gyakorlás? De mit gyakorol?

Aztán önkéntelenül, teljesen akarattalanul a fejébe ötlött a gondolat: Mintha valaki, aki nem tudja kiejteni a mássalhangzókat, az én nevemet próbálná kimondani.

És mintha csak erre a jelre várt volna, vagy mintha a gondolata újabb energiát szabadított volna föl, vagy megélesítette a képzeletét, tisztán hallotta: – Mah-h-h-lé-é-é-ne-e-e.

Gépiesen, anélkül hogy tudatában lett volna, mit cselekszik, fölemelte a kezét és befogta a fülét.

Marlene – ismételte meg hangtalan gondolatként.

Aztán hallotta az utánzó hangot: – Mahr-lé-ne.

Majd könnyedén, szinte természetes könnyedséggel: – Marlene.

A lány összerezzent, mert fölismerte a hangot. Aurinel volt, a Rotorról, akit azóta sem látott, hogy még ott, a Rotoron megmondta neki: a Föld el fog pusztulni. Azóta nem is igen gondolt rá, ám ha mégis, akkor mindig fájdalommal. Miért hallja az ő hangját ott, ahol nincs jelen – vagy miért hall egyáltalán hangot ott, ahol senki sincsen?

– Marlene.

Ekkor föladta. Ez már az erythrói pestis, amelyről olyan biztosan állította, hogy nem fogja őt megérinteni.

Vakon, vaktában futni kezdett a Kupola felé, meg sem bizonyosodva róla, hogy merre van tőle.

Azt sem vette észre, hogy torkaszakadtából sikoltozik.

66.

Behozták az épületbe. Észrevették, hogy hirtelen megiramodik. Két őr E-ruhában és sisakban azonnal eléje sietett, és meghallotta a sikoltását.

A sikoltozás azonban abbamaradt, még mielőtt odaértek volna hozzá. Rohanása is lelassult, majd megállt; mindez még azelőtt, hogy észrevette volna az őrök közeledését. Amikor odaértek hozzá, nyugodtan rájuk nézett, és meglepetésükre azt kérdezte tőlük: – Mi a baj?

Senki sem válaszolt. Egy segítő kéz nyúlt a lány karjáért, ő azonban ellökte magától.

– Ne nyúljatok hozzám! – kiáltotta. – Bemegyek a Kupolába, ha azt akarjátok, de magam is tudok járni.

És némán követte őket. Tökéletesen ura volt önmagának.

67.

Eugenia Insigna, bár ajka száraz és falfehér volt, igyekezett uralkodni magán.

– Mi történt odakint, Marlene?

– Semmi. Az égvilágon semmi – felelte a kislány. Tágra nyílt fekete szeme akár a feneketlen kút.

– No ne mondd! Akkor miért rohantál és sikoltoztál?

– Lehet, hogy egy kis ideig, de igazán csak egy kis ideig. Akkora csend volt ott, mély, síri csend, hogy egy idő után elfogott a rémület, hogy megsüketültem. Csak a némaság. Ezért dobogni kezdtem a lábammal és futottam, hogy halljam a hangját, és sikoltottam.

– Hogy halljad a hangját? – ráncolta a homlokát Insigna.

– Igen, anyám.

– Azt akarod, hogy elhiggyem ezt, Marlene? Hiába is fáradsz. Mi ugyanis szintén hallottuk a sikolyt, és ez nem olyan sikoly volt, mintha csak a hangodat próbálnád, hanem az iszonyat sikolya. Valamitől megrémültél.

– Már mondtam. A némaság. Az a gyanú, hogy megsüketültem.

Insigna D'Aubissonhoz fordult.

– Lehet az, doktornő, hogy ha az ember semmit sem hall, egy árva hangot sem, s ha ahhoz szokott, hogy állandóan hangokkal van körülvéve, akkora füle csak azért, hogy az épségét bizonyítsa, azt képzeli, hogy hall valamit?

D'Aubisson mereven elmosolyodott.

– Elég színesen írta körül, de valóban lehetséges, hogy az ingerhiány hallucinációt okozzon.

– Szerintem engem is ez zavart meg. De amikor meghallottam a saját hangomat és a lábdobogásomat, megnyugodtam. Kérdezd csak meg azt a két őrt, aki kijött értem! Amikor odaértek hozzám, teljesen nyugodt voltam, és engedelmesen követtem őket a Kupolába. Kérdezd csak meg őket, Siever bácsi!

– Ők is ugyanezt mondták – bólintott Genarr. – Azonkívül szemtanúi is voltunk az esetnek. Akkor hát minden rendben. Tegyünk pontot a végére!

– Már hogy tennénk pontot a végére? – tiltakozott Insigna, akinek még mindig falfehér volt az arca az ijedségtől vagy a dühtől – vagy mindkettőtől. – Többet nem fog oda kimenni. A kísérlet be van fejezve.

– Nem, anyám! – kelt ki magából Marlene.

D'Aubisson fölemelte a hangját, hogy elejét vegye az anya és lánya közötti újabb szóváltásnak.

– A kísérlet nincs befejezve, dr. Insigna. Az mellékes, hogy ki fog-e még menni vagy nem. De még vizsgálat tárgyává kell tennünk a történtek következményeit.

– Mit akar ezzel mondani? – hökkent meg Insigna.

– Azt, hogy előfordul, hogy valaki hangokat vél hallani, mert a füle nincs szokva a csendhez, de a képzelt hangoknak bizonyos fokú mentális instabilitás is az okozója lehet.

Insignát mintha fejbe verték volna.

Marlene emelt hangon megkérdezte: – Az erythrói pestisre gondol?

– Nem biztos, hogy pontosan arra, Marlene – felelte D'Aubisson. – Ez csak egy lehetőség, de bizonyítékunk nincs rá. Ezért még egy agyvizsgálatot kell végeznünk. A saját érdekedben.

– Nem! – tiltakozott Marlene.

– Ne ellenkezz! – erősködött D'Aubisson. – Muszáj. Más választásunk nincs. Meg kell csinálnunk.

Marlene szénfekete szemével tűnődve vizsgálgatta D'Aubissont.

– Maga azt reméli, hogy megkaptam a pestist. Maga azt szeretné, ha megkapnám a pestist.

D'Aubisson megmerevedett és fölcsattant: – Nevetséges. Hogy merészelsz ilyeneket állítani?

De most már Genarr is D'Aubissonra meredt.

– Ranay – mondta –, már beszéltünk erről a dologról Marlenével kapcsolatban, és ha ő azt állítja, hogy maga a pestist kívánja neki, akkor ezek szerint valahogy elárulta magát. Mármint ha Marlene nem tréfál, és nem a félelem vagy a harag mondatja vele ezt.

– Én nem tréfálok – tiltakozott Marlene. – Hiszen majd kibújt a bőréből a reményteljes izgalomtól.

– Nos, Ranay – firtatta Genarr az előbbinél kissé hidegebb hangon, mit szól ehhez?

– Rájöttem, mire céloz ez a lány – ráncolta a homlokát D'Aubisson. – Már évek óta nem volt alkalmam rá, hogy előrehaladott pestises esetet vizsgáljak. És akkor is, amikor erre alkalmam adódott, vagyis amikor éppen fölépült a Kupola, az akkori kezdetleges állapotok mellett még hiányoztak hozzá a megfelelő műszerek. Szakmailag nagyon is üdvözölnék egy olyan lehetőséget, hogy a modern technika és felszerelés felhasználásával tanulmányozhassak egy pestises esetet abban a reményben, hogy megtalálom az igazi okát, az igazi gyógymódját, az igazi megelőzését. Igen, ez méltán töltheti el az embert izgalommal. Ez a hivatás izgalma, amit ez a fiatal hölgy, aki nem képes olvasni a gondolatokban, és tapasztalata sincsen az efféle dolgokról, egyszerű örömként értelmez. Nem olyan egyszerű a dolog.

– Lehet, hogy nem egyszerű – mondta Marlene –, de rosszindulatú. Ebben nem tévedek.

– Pedig tévedsz. Az agyvizsgálatot el kell és el is fogjuk végezni.

– Nem fogják! – tiltakozott Marlene szinte kiáltva. – Kénytelen lesz erőszakot alkalmazni vagy elkábítani, akkor viszont nem hiteles.

Insigna remegő hangon közbevetette: – Nem akarom, hogy bármit is rákényszerítsenek.

– Itt teljességgel közömbös, hogy ő mit akar vagy mit nem akar... – kezdte D'Aubisson, ám ekkor kezét a hasához kapta és hátrahőkölt.

– Mi történt? – kérdezte Genarr gépiesen.

Aztán meg sem várva a feleletet, hagyta, hogy Insigna a legközelebbi díványhoz vezesse és lefektesse D'Aubissont, majd Marlenéhez fordult és sürgetőn kérlelni kezdte: – Marlene, egyezz bele a vizsgálatba!

– Nem akarom. Rám fogja, hogy pestisem van.

– Nem teszi. Ezt én garantálom. Hacsak valóban az nincs.

– Nincs.

– Ebben én is biztos vagyok, és a leleted ezt fogja igazolni. Bízz bennem, Marlene! Kérlek.

Marlene Genarr-ról D'Aubissonra nézett és vissza.

– És akkor megint kimehetek az Erythróra?

– Hát persze. Amilyen gyakran csak akarsz. Ha nincs semmi bajod – és te, ugye, biztos vagy benne, hogy egészséges vagy?

– Holtbiztos.

– Akkor az agyleleted ezt is fogja tanúsítani.

– Igen, de ő meg fogja tiltani, hogy ismét kimenjek.

– Az anyád?

– Meg a doktornő!

– Nem, nem merik megtenni. És most tessék beleegyezni az agyvizsgálatba.

– Rendben van. Legyen vele boldog.

Ranay D'Aubisson szédelegve föltápászkodott.

68.

D'Aubisson Siever Genarr figyelő tekintete előtt gondosan tanulmányozta a számítógépes leletet.

– Különös egy lelet – dünnyögte D'Aubisson.

– Ezzel már eleve tisztában voltunk – mondta Genarr. – A kislány is különös. A lényeg az, hogy van-e változás?

– Semmi – felelte D'Aubisson.

– Csalódottnak látszik.

– Ne kezdje megint, parancsnok. Szakmailag érzek némi csalódást. Szeretném tanulmányozni az állapotát.

– Hogy érzi magát?

– Éppen most mondtam...

– Úgy értem, fizikailag. Furcsa volt tegnap az a rosszulléte.

– Az nem rosszullét volt. Hanem idegfeszültség. Ritkán vádolnak meg, hogy valakinek súlyos betegséget kívánok, és a tetejében ezt a vádat még el is hiszik.

– Mi történt? Emésztési zavar?

– Lehetséges. Hasi fájdalmak mindenesetre. És szédülés.

– Gyakran megesik ez magával, Ranay?

– Nem – felelte az asszony élesen. – Mint ahogy a hivatástudatomat sem szokták gyakran kétségbe vonni.

– Egy lobbanékony kislány. Miért vette úgy a szívére?

– Nem változtatnánk témát? Az agyleleten nem látszik semmilyen változás. Ha korábban normális volt, akkor most is az.

– Ez esetben szakmailag osztja azt a véleményt, hogy folytathatja az Erythro földerítését?

– Minthogy láthatóan semmi elváltozást nem szenvedett, nincs rá semmi okom, hogy megtiltsam neki.

– Kész lenne rá, hogy ennél tovább menjen, és kiküldje őt a bolygóra?

D'Aubisson magatartása egyszerre ellenségessé vált.

– Ugye, tudja, hogy találkoztam Pitt főbiztossal! – Ez nem úgy hangzott, mint egy kérdés.

– Igen, tudok róla – felelte Genarr nyugodtan.

– Megkért rá, hogy szervezzem meg az erythrói pestis tanulmányozását, és erre bőkezű támogatást ígért.

– Én csak helyeselni tudom ezt a kezdeményezést, és szerintem jobb szakembert keresve sem találhattunk volna a munka irányítására.

– Köszönöm. Viszont nem nevezett ki parancsnoknak az ön helyére. Ezért az ön dolga, parancsnok, hogy eldöntse, ki lehet-e engedni Marlene Fishert az Erythróra. Én csak arra fogok szorítkozni, hogy megvizsgáljam az elméjét, ha rendellenesség jelei mutatkoznának nála.

– Nekem az a szándékom, hogy engedélyezni fogom Marlenének, hogy amikor csak akar, szabadon kimehessen az Erythróra. Megkaphatom ehhez az egyetértését?

– Minthogy már kifejtettem azt az orvosi véleményemet, hogy a kislány nem szenved pestisben, ezért távol áll tőlem, hogy akadályt gördítsek az útjába, a döntés joga azonban egyedül önt illeti meg. Ha bármit is írásba kell foglalni, azt önnek kell aláírásával szentesítenie.

– De maga nem próbál akadékoskodni?

– Erre nincs semmi okom.

69.

A vacsorát befejezték, és lágy muzsika töltötte meg a szobát. Siever Genarr, aki gondosan kerülgette a témát a nyugtalan Eugenia Insigna előtt, végre rátért a tárgyra: – A szavak Ranay D'Aubissonéi, a háttérből azonban Janus Pitt diktálja őket.

Insigna ettől még nyugtalanabb lett.

– Valóban azt hiszed?

– Igen, és jobb, ha te is elhiszed. Gondolom, te nálamnál jobban ismered Janust. Elég baj az. Ranay kitűnő orvos, éles elméjű és kiváló ember, de nagyratörő – mint ahogy így vagy úgy, de mindnyájan azok vagyunk –, és ezért könnyen korrumpálható. Valóban úgy akar bevonulni a történelembe, mint aki leszámolt az erythrói pestissel.

– És ennek érdekében kész kockáztatni Marlenét is?

– Nem abban az értelemben, hogy mindenáron meg akarná tenni, de abban az értelemben igen, hogy... hm... ha más kiút nincsen.

– De muszáj, hogy legyen más kiút is. Csak egy szörnyeteg képes rá, hogy Marlenét kísérleti nyúlként veszélynek tegye ki.

– Ő nem úgy látja, és Pitt kiváltképpen nem. Mit számít egy elme, ha meg lehet menteni vele egy világot, és sok millió ember számára lakhatóvá lehet tenni? Lehet, hogy ez a hozzáállás keményszívűségre vall, ám meglehet, a jövő nemzedékek hősként fogják tisztelni Ranayt a keményszívűségéért, hogy hajlandó volt egy elmét – vagy, akár több ezret, ha úgy hozná a szükség – feláldozni a cél érdekében.

– Igen, ha nem az el elméjükről van szó.

– Természetesen. Az emberek az egész történelem során késznek mutatkoztak mások rovására áldozatot hozni. Az biztos, hogy Pitt egy percig sem tétovázna. Vagy nem ez a véleményed?

– De, Pittről el tudom képzelni – jelentette ki Insigna határozottan. – Ha meggondolom, hogy évekig együtt dolgoztam vele.

– Akkor egyetértesz azzal, hogy mindezt nagyon is a moralista szemével nézné. "Minél jobb minél több embernek" – mondaná. Ranay bevallotta, hogy a legutóbbi rotori látogatása alkalmával járt nála, és olyan biztos vagyok benne, mint ahogy itt ülök ezen a széken, hogy ha nem is szó szerint, de értelemszerűen ilyesmit mondott az asszonynak.

– És mit mondana akkor – fakadt ki Insigna keserűen –, ha Marlenét kiteszik a veszélynek, elpusztul – ám a pestis is leküzdhetetlen marad? Mit szólna hozzá, ha a kislányomnak idiótaként kellene leélnie az életét ezután? És mit szólna ehhez D'Aubisson?

– A doktornő boldogtalan lenne. Ebben biztos vagyok.

– Mert nem sikerült megoldania a gyógyítást?

– Persze, de Marlene miatt is szomorúságot érezne – sőt azt is megkockáztatom, hogy bűntudatot. Végtére is el nem szörnyeteg. Ami viszont Pittet illeti...

– Pitt szörnyeteg.

– Ezt talán nem állítanám, de csőlátása van. Csak a Rotor jövőjére vonatkozó elgondolásokat tartja szem előtt. Ha a mi szempontunkból nézve balul üt ki valami, akkor semmi kétség, hogy azt fogja mondani, Marlene megzavarta az ő terveit, és azzal fog napirendre térni fölötte, hogy minden, ami történt, a Rotor javát szolgálja. Még csak meg sem karcolja a lelkiismeretét.

Insigna a fejét csóválta.

– Bárcsak tévednénk, és Pitt meg D'Aubisson ne volna vádolható ilyesmivel!

– Osztom a kívánságodat, csakhogy én megbízom Marlene vesékbe látó képességében. Ő azt mondta, hogy Ranay boldogan fogadta azt a lehetőséget, hogy vizsgálat alá vehet egy pestises beteget. Én elfogadom ebben Marlene ítéletét.

– D'Aubisson azt mondta, hogy az öröme szakmai indíttatású – vetette közbe Insigna. – Ezt hajlandó is vagyok elhinni. Elvégre magam is tudós vagyok.

– Hát persze hogy az vagy – nyílt Genarr arca meghitt mosolyra. – Ki más vállalta volna magára, hogy otthagyja a Naprendszert, és nekivágjon a fényévek ismeretlen messzeségeinek, csak hogy csillagászati ismeretekre tegyen szert, vállalva a kockázatot, hogy esetleg senki sem éli túl a Rotoron ezt a kalandot?

– A kockázatot elhanyagolhatónak éreztem.

– Elhanyagolhatónak ahhoz, hogy kockára tedd az egyéves kislányodat. Otthagyhattad volna az otthon maradó férjednél, és így gondoskodhattál volna a biztonságáról azon az áron, hogy sohasem látod többé. Ehelyett kockára tetted az ő életét is, még csak nem is a Rotor nagyobb üdvéért, hanem a saját becsvágyadat követve.

– Hagyd abba, Siever! – tiltakozott Insigna. – Olyan kegyetlen vagy.

– Csak azt akarom ezzel bizonyítani, hogy kellő leleményességgel mindent lehet két, egymással ellentétes nézőpontból szemlélni. Igen, D'Aubisson szakmai gyönyörűségnek nevezi, hogy tanulmányozhatja a kórt, Marlene viszont rosszindulatot olvas le a doktornőről, és én ezúttal is hiszek Marlenének.

– Akkor hát – biggyesztette le a száját Insigna – az az érdeke, hogy Marlene minél előbb menjen ki ismét az Erythro felszínére.

– Nekem is az a gyanúm, ám van annyira óvatos, hogy rám bízza a döntést, sőt még azt is elvárja, hogy írásba adjam. Biztos akar lenni abban, hogy az én és ne az ő fejére szálljon a vád, ha valami balul sülne el. Az észjárása kezd Pittére hasonlítani. A mi Janus barátunk ragályosnak bizonyul.

– Ez esetben, Siever, nem szabad kiengedned Marlenét. Miért kellene Pitt kezére játszanod?

– Ellenkezőleg, Eugenia. Ez távolról sem olyan egyszerű. Ki kell engednünk.

– Hogyan?

– Más választásunk nincsen, Eugenia. És őt semmi veszély sem fenyegeti. Ugyanis most már én is elhiszem, hogy igazad volt, amikor azt föltételezted, hogy létezik a bolygón valamilyen mindenütt jelenlévő lény, aki valamilyen módon hatalmában tart bennünket. Te mondtad, hogy engem is meg téged, meg az őrt is valamilyen kellemetlen behatás ért, és mindig olyankor, amikor Marlenét bármilyen módon akadályozni próbáltuk. És pontosan ugyanez történt Ranayvel is. Amikor Ranay rá akarta erőltetni Marlenére az agyvizsgálatot, egyből hétrét görnyedt a kíntól. Amint nekem sikerült rábeszélnem Marlenét, hogy vesse alá magát a vizsgálatnak, Ranay rögtön jobban lett.

– Helyben vagyunk, Siever. Ha egy rosszindulatú élőlény van a bolygón...

– Várj, Eugenia! Azt nem mondtam, hogy rosszindulatú. Még ha, mint te feltételezed, ez a lény okozta is a pestist, ez azóta megszűnt. Szerinted azért, mert mi megelégedtünk azzal, hogy a Kupolán belül maradunk, ám ha az a lény valóban rosszindulatú lenne, akkor elsöpört volna bennünket, és nem érte volna be ezzel, a megítélésem szerint, civilizált kompromisszummal.

– Nem hinném, hogy okosan járunk el, ha egy vadidegen élőlénynek a cselekedeteiből próbálunk az érzelmeire és a szándékaira következtetni. Csöppet sem biztos, hogy fel tudnánk fogni az észjárását.

– Egyetértek, Eugenia, csakhogy nem árt Marlenének. Minden, amit tett, arra szolgált, hogy védelmezze Marlenét, megóvja őt a beavatkozástól.

– Ha ez igaz – ellenkezett Insigna –, akkor mitől rémült meg, miért rohant sikoltozva a Kupola felé? Mert egy pillanatig sem hiszem el neki, hogy a némaság idegesítette, és csak azért csapott zajt, hogy a csöndet megtörje.

– Ezt valóban nehéz elhinni. A bökkenő azonban az, hogy a pánik gyorsan elillant. Mire a megmentőjelöltek odaértek hozzá, már teljesen visszazökkent előbbi nyugatmába. Az a gyanúm, hogy az a lény tett valami olyasmit, ami megrémítette Marlenét – feltételezem, hogy ő legalább olyan nehezen igazodik el a mi érzelmeinkben, mint mi az övéiben –, ám látva, hogy mit tett, gyorsan kiköszörülte a csorbát. Ez megmagyarázhatná a történteket, és még egyszer tanúsítaná annak a lénynek a humánus természetét.

Insigna fölvonta a szemöldökét.

– Az a te szörnyű bajod, Siever, hogy hajlamos vagy mindenkiről és mindenről jót feltételezni. Én nem tudom elfogadni a te magyarázatodat.

– Elfogadod vagy nem, rá fogsz jönni, hogy semmiben sem keresztezhetjük Marlene szándékát. Mindent, amit csak akar, meg fog tenni, és a gáncsoskodók ott maradnak hátul kínokban fetrengve vagy eszméletlenül elterülve.

– De hát miféle élőlény ez?

– Fogalmam sincs, Eugenia.

– És ami mindennél jobban rémiszt engem, az az, hogy mit akar tenni Marlenével?

– Fogalmam sincs, Eugenia – rázta meg a fejét Genarr.

És csak bámultak egymásra tanácstalanul.

32 - Elveszve az űrben

70.

Crile Fisher elgondolkodva bámulta a fényes csillagot.

Kezdetben túl erős volt a fénye ahhoz, hogy rendesen meg tudta volna figyelni. Egy-egy pillantást vetett csak rá, s utána egy ideig még lehunyt szemmel is látta a fényét. Tessa Wendel, akin a fejlemények miatt erőt vett az elkeseredés, lehordta, hogy tönkreteszi az ideghártyáját, ezért elhomályosította a megfigyelőablakot, és ezáltal az elviselhetőség határáig csökkentette a csillag fényességét. Ezzel a többi csillagot is homályosan pislákoló pontokká fokozta le.

A fényes csillag természetesen a Nap volt.

Ilyen távolból emberi szem még soha nem látta (kivéve a rotoriakat, amikor elhagyták a Naprendszert). Kétszer olyan messze volt tőlük, mint amilyen távol a Plútó kerül tőle, így már nem látszott korongnak, és úgy ragyogott, akár egy csillag. Ám még mindig százszor olyan erős volt a fénye, mint a teliholdnak a Földről nézve, és ez a százszoros fényerő egyetlen vakító pontban összpontosult. Nem csoda, hogy homályos üveg nélkül lehetetlen volt egyenesen, hunyorgás nélkül belenézni.

Ez a csillag mindent más megvilágításba helyezett. A Napon rendesen nincs semmi csodálnivaló. Túl fényes ahhoz, hogy bele lehessen bámulni, versenytárs nélkül uralja az eget. Fényének az a kisebbik része is, amely a légkörön szétszóródva az ég kékségét adja, elegendő ahhoz, hogy teljesen kioltsa a többi csillag fényét, de még ott is, ahol a csillagokat nem oltja ki (mint például a Holdon), oly mértékben túlragyogja őket, hogy összehasonlításra gondolni sem lehet.

Ebből a messzeségből viszont a Nap már annyira elhalványul, hogy mód nyílik az összehasonlításra. Wendel szerint erről a helyről a Nap százhatvanezerszer olyan fényes, mint a Sirius, amely a második legfényesebb objektum az égen. És legalább húszmilliószorosan meghaladja a fényessége a szabad szemmel még éppen látható csillagét. Ebben az összehasonlításban sokkal csodásabbnak tűnik a Nap, mint amikor versenytárs nélkül uralkodik a Föld egén.

Azonkívül, hogy az eget lesse, Fishernek nem sok tennivalója akadt, ugyanis a Superluminal csupán sodródott az űrben. Már két napja, hogy így sodródik, vagyis csupán rakétasebességgel szántja az űrt.

Ezzel a sebességgel harmincötezer év alatt érnének el a Szomszéd Csillaghoz – feltéve, hogy helyes irányba tartanak. Csakhogy éppenséggel nem ez volt a helyzet.

Ez volt az a körülmény, amely két nappal korábban az elkeseredés sápadt szobrává tette Wendelt.

Addig problémátlan volt az útjuk. Amikor elérkezett a hipertérbe való átlépés ideje, Fisher megfeszített idegekkel várta a testébe hasító fájdalmat, a hirtelen rátörő sötétséget.

De semmi ilyen nem következett be. Minden túlságosan gyorsan zajlott le ahhoz, hogy bármit is érzékelhettek volna. Egy és ugyanazon szempillantás alatt léptek be a hipertérbe és hagyták el azt. A csillagok egyszerűen új alakzatba rendeződtek, anélkül hogy érzékeikkel fölfogták volna azt a pillanatot, amelyben ez lezajlott.

Ez kétszeresen is megkönnyebbülés volt számára. Nemcsak azért, mert még életben volt, hanem mert arra is rájött, hogy ha balul üt ki a dolog, és meg kell halnia, akkor a halál olyan időtlenül rövid szempillantás alatt jönne el érte, hogy bizonyára észre sem venné. Mintha már eleve halott lenne.

A megkönnyebbülés olyan eleven erővel árasztotta el, hogy szinte észre sem vette, hogy Tessa nyugtalanul felhördül és zavart felkiáltással kirohan a gépterembe.

Kisvártatva ziláltan jött vissza – nem a haja kuszálódott össze, hanem belsőleg volt zilált. Szeme vadul tágra meredt, és úgy bámult Fisherre, mintha nem ismerné meg őt.

– Az alakzatoknak nem lett volna szabad megváltozniuk.

– Igazán?

– Ahhoz nem tettünk meg elég nagy utat. Legalábbis nem kellett volna megtennünk. Mindössze egy egész egyharmad millifényévet. Ez nem elég ahhoz, hogy szabad szemmel is érzékelhetően megváltozzanak a csillagképek.

De azért – szívta be mélyen és akadozva a levegőt – nem olyan rossz, mint először gondoltam. Azt hittem, hogy alaposan elragadtak a lovak, és több ezer fényévnyire elkeveredtünk.

– Megtörténhetett volna ilyesmi, Tessa?

– Persze hogy megtörténhetett volna. Ha nem tartjuk szorosan a kezünkben a gyeplőt a hipertérben, ezer fényév annyi, mint egy.

– Ez esetben mibe kerül, ha...

Wendel azonban nem várta meg a mondat végét.

– Nem, nem térhetünk csak úgy vissza. Ha ennyire gyatrán állunk a kormányzással, akkor csak vaktában cikáznánk ide-oda, és a végén ki tudja, hol kötnénk ki, sohasem találnánk meg hazafelé az utat.

Fisher homloka felhőbe borult. Kezdett elszivárogni belőle annak az öröme, hogy ép bőrrel megjárja a hiperteret.

– De hát a kísérleti tárgyakat sikerült mind épségben visszahoznod.

– Csakhogy azok távolról sem voltak ilyen nagy tömegűek, és sokkal rövidebb utat tettek meg. De mint említettem, nem olyan sötét a helyzet. Kiderült, hogy a helyes távolságot tettük meg. A csillagok a helyes alakzatokat mutatják.

– De hiszen megváltoztak. Magam is láttam.

– Csak azért, mert a tájolásunk más. A hajó hossztengelye több mint huszonnyolc fokkal elhajolt. Röviden: valami oknál fogva az egyenes helyett görbe pályát írtunk le. Az ablakon túl a csillagok lassú, folyamatos mozgásba kezdtek.

– Visszafordulunk a Szomszéd Csillag felé – magyarázta Wendel –, hogy lelkileg megnyugtassuk magunkat, hogy a helyes irányt követjük, ám ki kell derítenünk, hogy miért írtuk le azt a kanyart.

A fényes csillag, az útjelző csillag, a vakító fényesség csillaga belépett az ablak látószögébe, és lassan végigvonult rajta. Fisher hunyorogva követte a tekintetével.

– Ez a Nap – válaszolta Wendel, Fisher meghökkent, néma kérdésére.

– Van valami ésszerű magyarázat rá – firtatta Fisher –, hogy miért tért le a hajó az egyenes útról? Ha a Rotor is így járt, akkor csak a jó ég tudja, hol köthettek ki?

– Vagy hogy mi hol fogunk kikötni. Minthogy semmiféle ésszerű magyarázattal nem tudok szolgálni. – Gondterhelt tekintetet vetett a férfira. – Ha a feltételezéseink helyesek voltak, akkor csak helyet, de nem irányt kellett volna változtatnunk. Egyenes vonalon, egy euklideszi egyenes mentén kellett volna előrejutnunk, a tér-idő relativisztikus görbülete ellenére, ugyanis mi nem tartózkodtunk a tér-időben. Elképzelhető, hogy a számítógép programozásában követtünk el hibát, vagy eleve helytelen feltételezésekből indultunk ki. Remélem, az előbbiről van szó. Azt könnyen helyre lehet hozni.

Eltelt öt óra. Wendel a szemét dörzsölgetve lépett be. Fisher aggályos tekintettel nézett föl rá. Előbb egy filmet nézett, de hamar elunta. Aztán a csillagokat bámulta, hagyta, hogy a csillagképek álomba hipnotizálják.

– Nos, Tessa? – kérdezte.

– A programban semmi hiba, Crile.

– Akkor hát a feltételezések voltak helytelenek?

– Úgy van, de melyek? Végtelen számú feltételezésből indulhatunk el. Melyek a helyesek? Nem tehetjük mérlegre egyiket a másik után. Így soha sem jutnánk a végére, és reménytelenül eltévednénk.

Súlyos hallgatás nehezedett rájuk, aztán Wendel így folytatta: – Ha a programozásban volna a hiba, akkor ostoba tévedésről lenne szó. Szépen kijavítanánk, anélkül hogy bármit is tanulnánk belőle, ám biztonságban érezhetnénk magunkat. Most viszont, hogy vissza kell mennünk az alapokhoz, megvan a lehetőségünk, hogy valamilyen fontos fölfedezésre jussunk, de ha kudarcot vallunk, akkor lehet, hogy sohasem találjuk meg a visszautat.

Megragadta Fisher kezét.

– Érted, miről van szó, Crile? Valahol hibáztunk, és ha nem jövünk rá, hogy hol, akkor csak a legvalószínűtlenebb véletlen segíthet hozzá, hogy hazataláljunk. Akárhogy próbálkozunk is, lehet, hogy egyre jobban belegabalyodunk az útvesztőbe, és fokozatosan rosszabb és rosszabb helyen kötünk ki. A végén ott vár bennünket a halál, amikor csődöt mond a recirkuláló berendezésünk, vagy elfogy az üzemanyagunk, esetleg a teljes kétségbeesés elszívja az összes életerőnket. És mindezt én tettem veled. Az igazi tragédia azonban az lesz, hogy véget ér egy álom. Ha nem térünk vissza, akkor sohasem fogják megtudni, hogy sikerült-e egyáltalán a hajó. Arra a következtetésre juthatnak, hogy az átmenet végzetesnek bizonyult, és talán sohasem fognak ismét próbálkozni.

– Csakhogy kénytelenek lesznek, ha el akarnak menekülni a Földről.

– Hátha föladják, hátha megadóan megvárják a Szomszéd Csillag elvonulását és a lassú halált.

Fölemelte a fejét, szeme szaporán pislogott, arcára rettentő fáradtság ült ki.

– És ez a te álmaid végét is jelentené, Crile.

Crile összeszorította az ajkát, de nem szólt semmit. Wendel szinte meghunyászkodó hangon folytatta: – De már sok éve, hogy itt vagyok neked én, Crile. Ha a kislányod – az álmod – nincs többé, pótolhatom-e őt én?

– Én is megkérdezhetném: ha a szuperluminális repülésnek vége, elég vagyok-e én kárpótlásul?

Egyikük számára sem volt könnyű a felelet, de aztán Wendel elszánta magát: – Te voltál a második legjobb, Crile, de jó második voltál. Köszönöm.

Fisher közelebb húzódott hozzá.

– Énhelyettem is szólsz, Tessa. Kezdetben magam sem mertem volna elhinni. Ha nem lett volna lányom, te lettél volna az egyetlen. Már-már azt remélem...

– Ne remélj ilyet. Nekem a második legjobb is elég.

Megfogták egymás kezét. És szótlanul bámulták a csillagokat. Amíg Merry Blankowitz be nem dugta az orrát az ajtón.

– Wendel kapitány, Wunak van egy elgondolása. Azt mondja, hogy kezdettől fogva ott forgatja magában, de nem akarta elmondani.

Wendel fölpattant.

– És miért nem akarta elmondani?

– Azt mondja, hogy egyszer megemlítette önnek ezt a lehetőséget, de ön azzal intette le, hogy ostobaság.

– Valóban? És honnan veszi azt a meggyőződését, hogy én sohasem tévedek? Hadd hallom, mi az, és ha jó ötletnek bizonyul, akkor kitöröm a nyakát, hogy miért nem előbb fogadtatta el velem.

És ezzel elrohant.

71.

Fisher számára az elkövetkező másfél nap feszült várakozással telt el. Mint rendesen, most is együtt étkeztek, de hallgatagon. Fisher azt sem tudta, hogy aludt-e közülük valaki egyáltalán. Neki is csak rövid időközökre jött álom a szemére, és ébredéskor csak a megújuló kétségbeesés fogadta.

Meddig folytatódhat még ez? – tette föl a kérdést magának a második napon, miközben gyönyörködött abban az elérhetetlen fényes pontban az égen, amely nem is olyan rég még ott melengette őt, és fényével bevilágította az útját a Földön.

Előbb vagy utóbb vége szakad az életüknek. A modern űrtechnikának köszönhetően inkább utóbb, mint előbb. A recirkuláció remekül működik. Még az élelmük is jó darabig kitart, ha hajlandók lesznek megelégedni azzal az ízetlen algasűrítménnyel, amelyre a végén ráfanyalodnak. A mikrofúziós motorok is sokáig el fogják még látni őket energiával. Ám biztos, hogy senki sem lesz hajlandó addig meghosszabbítani az életét, ameddig a hajó ezt lehetségessé tenné.

A lassú, elhúzódó, reménytelen, magányos halál bizonyosságában kétségkívül az állítható anyagcsere-megszakító lenne az ésszerű kiút.

A Földön ez az öngyilkosság kedvelt módja; miért ne volna az a hajón is? Ha akarod, úgy állítod be a készüléket, hogy hagysz magadnak egy teljes nap normális életet, s azt tudva, hogy ez az utolsó napod, a lehető legvidámabban próbálod leélni. A nap vége felé elfog a természetes álmosság. Ásítozva lassan elengeded az ébrenlét gyeplőjét, és átsétálsz a pihentető álmok békés birodalmába. Az álmod egyre mélyebb lesz, az álomképek lassan elenyésznek, és többé nem ébredsz föl. Ennél kegyesebb halált még sohasem találtak ki.

Ám ekkor, valamivel a hajóidő szerinti 17 óra előtt, a második napon azt követően, hogy az átmenet egyenes pálya helyett görbült pályán zajlott le, Tessa berobbant a szobába. Szeme vad tűzben égett, és zihálva kapkodta a levegőt. Fekete haja, amelyet az elmúlt esztendő alaposan behintett szürkével, most zilált volt.

Fisher megrökönyödve talpra ugrott.

– Rossz?

– Nem, jó! – felelte az asszony, és levetette magát egy fotelba.

Fisher nem volt biztos benne, hogy jól hallotta-e, nem volt biztos benne, hogy nem űz-e tréfát vele. Ezért csak nézte az asszonyt, és figyelte, ahogy az szemlátomást igyekszik összeszedni magát.

– Jó – ismételte meg. – Nagyon jó! Kitűnő! Crile, úgy nézz rám, hogy egy idiótára nézel! Nem hiszem, hogy valaha is magamhoz térek ebből.

– De hát mi történt?

– Chao Li Wu megtalálta a választ. Már jó ideje a kezében tartotta. Elmondta nekem. Emlékszem is rá, amikor elmondta, hónapokkal ezelőtt. De én csak legyintettem. Igazából meg sem hallgattam. – Megállt, hogy lélegzetet vegyen. Izgatottsága teljesen kizökkentette természetes beszédritmusából.

– Az volt a baj – folytatta –, hogy én úgy könyveltem el magam, mint a világ szuperluminális szaktekintélyét, és meg voltam győződve róla, nincs, aki olyasmit mondhatna nekem, amit én ne tudnék, vagy ami nekem ne jutott volna az eszembe. És ha valaki mégis elő mer állni valamilyen különös ötlettel, akkor az csakis helytelen vagy egyenesen ostoba dolog lehetett. Érted, ugye?

– Találkoztam már ilyen emberekkel – felelte Fisher komoran.

– Bizonyos feltételek között mindenkivel elszaladhat a ló. Gyanítom, hogy különösen így van ez az öregedő tudósokkal. Ezért van, hogy a tudományok merész ifjú forradalmárai néhány évtized elmúltával totyakos vén kövületekké válnak. Képzeletük megkeményedik az elmeszesedett önimádattól, és ez a végüket jelenti... De erről elég ennyi. Több mint egy egész napunk ráment arra, hogy igazán megbirkózzunk vele, helyesbítsük az egyenleteket, átprogramozzuk a számítógépet, és beállítsuk a megfelelő szimulációkat, hogy kikecmeregjünk a zsákutcákból és utolérjük önmagunkat. Egy hét is kellett volna erre, de mi hajszoltuk egymást, akár a megszállottak.

Wendel megtorpant, hogy visszanyerje lélegzetét. Fisher bátorítóan bólogatott, hogy folytassa, és megszorította a kezét.

– Elég bonyolult – folytatta Wendel. – Megpróbálom kifejteni. Lássuk csak. A tér egyik pontjáról kell eljutnunk a hipertéren át a másik pontjára, méghozzá nulla idő alatt. A kettő között azonban egy utat kell megtennünk, amely minden egyes esetben más és más, a kiindulóponttól és a megérkezési ponttól függően. Ezt az utat mi nem látjuk, semmi tapasztalatunk sincs róla, tulajdonképpen tér-idő értelemben nem megyünk végig rajta. Ez az út csak egy eléggé fölfoghatatlan módon létezik. Úgy is nevezzük, hogy virtuális út. Ennek fogalmát én dolgoztam ki.

– Ha nem lehet megfigyelni, ha nem lehet tapasztalatot szerezni róla, akkor honnan tudhatjuk, hogy létezik?

– Onnan, hogy a hipertérben való mozgás leírására használt egyenleteinkkel ki lehet számítani. Ezek az egyenletek megadják az utat.

– Honnan tudjuk, hogy ezek az egyenletek a valóságban létező valamit írnak le? Hátha csak matematika az egész.

– Meglehet. Én is azt hittem, hogy csak az. Nem vettem tudomást róla. Wu volt az, aki úgy egy évvel ezelőtt fölvetette, hogy mégiscsak számolnunk kellene vele, én azonban ostoba módon letorkoltam. Azt mondtam, hogy egy virtuális út csupán virtuálisan létezhet. Nem lehet megmérni, kívül esik a tudomány birodalmán. Ez nagyfokú rövidlátásról tanúskodik a részemről. Szeretném a fejem a falba verni, valahányszor eszembe jut.

– Rendben van. Tegyük föl, hogy a virtuális út valamilyen módon létezik. Akkor mi van?

– Az van, hogy ha a virtuális út egy nagyobb test közelében halad el, akkor a hajóra hatni fognak a gravitációs erők. Ez volt az első lélegzetelállítóan igaz és hasznos új feltételezés, hogy tudniillik a gravitáció a virtuális út mentén is kifejtheti hatását. – Wendel dühösen megrázta az öklét. – Ezt valahogy én magam is beláttam, de úgy érveltem, hogy mivel a hajó a fénysebesség sokszorosával mozog, a gravitációnak nem lesz elég ideje rá, hogy mérhető módon kifejtse hatását. Ezért azt föltételeztem, hogy a hajó egy euklideszi egyenes mentén fog haladni.

– Csakhogy nem ez történt.

– A tények ezt tanúsítják. És ennek Wu adta meg a magyarázatát. Képzeljük el, hogy a fény sebessége a nulla pont. Ekkor minden, a fény sebességénél kisebb sebességnek negatív, az azt meghaladó sebességeknek pozitív lesz a nagyságrendje. Ezért abban a megszokott univerzumban, amelyben élünk, e matematikai konvenció szerint, de ténylegesen is, minden sebességnek negatívnak kell lennie.

No már most, a világmindenségben a szimmetria alapelve érvényesül. Ha egy olyan alapvető valami, mint a mozgási sebesség, mindig negatív, akkor valami másnak, ami ugyancsak ilyen alapvető, mindig pozitívnak kell lennie, és Wu föltételezése szerint ez a másik dolog a gravitáció. A közönséges világegyetemben ez mindig vonzásban nyilvánul meg. Minden tömeggel bíró test vonzást gyakorol minden más, tömeggel bíró testre. Ellenben ha valami szuperluminális sebességgel – vagyis a fénynél gyorsabban – mozog, akkor a sebesség pozitív, és az a másik valami, ami pozitív volt, most negatívvá válik. Más szóval: szuperluminális sebességnél a gravitáció mindig taszítóerőként nyilvánul meg. Minden tömeggel bíró test taszít minden más, tömeggel bíró testet. Wu már régen fölhívta erre a figyelmemet, de én bezártam a fülemet. A szavai leperegetek rólam.

– De hát mi a különbség, Tessa? Ha rettentő nagy szuperluminális sebességgel száguldunk, és a gravitációs vonzásnak nincs elég ideje rá, hogy kifejtse hatását, akkor ennek érvényesnek kell lennie a gravitációs taszításra is.

– Ah, de ez éppenséggel nem így van, Crile. Ez a gyönyörű a dologban. Hogy ez is megfordul. A negatív sebességek közönséges világmindenségében minél nagyobb a vonzást gyakorló testhez viszonyított sebesség, annál kisebb vonzóerő hat a mozgás irányára. Ezzel szemben a pozitív sebességek világegyetemében, a hipertérben, minél sebesebben mozog valami a taszító testhez képest, annál nagyobb taszítóerő hat a mozgás irányára. Ez teljességgel értelmetlennek tűnik számunkra, akik megszoktuk a közönséges világmindenségben uralkodó állapotot; ám ha kénytelenek vagyunk a plusz jelet mínuszra változtatni és megfordítva, akkor minden szépen a helyére zökken.

– Matematikailag. De mennyire bízhatunk meg az egyenletekben?

– A számításokat összevetjük a tényekkel. A gravitációs vonzás az összes erők közül a leggyengébb, és ugyanez vonatkozik a virtuális utak mentén föllépő gravitációs taszításra is. A hajó belsejében és mibennünk magunkban is minden részecske taszítja a többit, amíg a hipertérben tartózkodunk, ez a taszítóerő azonban tehetetlen a többi összetartó erővel szemben, amelyek nem változtatták meg előjelüket. Viszont a Négyes Állomástól idáig megtett virtuális utunk közel vitt bennünket a Jupiterhez. Hipertérbeli utunk mentén ugyanolyan erővel hatott ránk a taszítása, mint amilyennel a vonzása hatna a nem virtuális űrbéli utunkon.

Kiszámítottuk, hogy a Jupiternek ez a gravitációs taszítása mennyire módosítaná a hipertérben megtett utunkat, és az út elhajlása pontosan megegyezik a valóságban megfigyelt görbületével. Egyszóval Wunak az én egyenleteimben elvégzett módosításai nemcsak egyszerűbbekké, hanem működőkké is teszi azokat.

– No és kitörted Wu nyakát, ahogy ígérted? – kérdezte Fisher.

– Nem én – nevette el magát Wendel, visszaemlékezve a fenyegetőzésére. – Sőt ami azt illeti, megcsókoltam.

– Nem teszek szemrehányást.

– Persze, Crile, most még az eddiginél is fontosabb, hogy épségben hazatérjünk. Be kell számolnunk a szuperluminális repülésnek erről az újabb előrelépéséről, és Wunak is meg kell adni a kellő elismerést. Jó, belátom, hogy az én eredményeimre épített, de olyasmit tett, ami nekem talán sohasem jutott volna eszembe. Nézd csak meg a következményeket!

– Látom őket – jelentette ki Fisher.

– Dehogy látod – intette le Wendel élesen. – Figyelj csak ide! A Rotornak semmi baja nem volt a gravitációval, mert éppen csak súrolta a fénysebességet – hol egy kicsit alatta, hol egy kicsit fölötte siklott –, ezért a gravitációs hatások, akár pozitív, akár negatív, akár vonzás, akár taszítás formájában, egyaránt mérhetetlenül kis mértékben befolyásolták az útját. Csak a mi, a fény sebességét többszörösen meghaladó igazi szuperluminális repülésünk veti fel halaszthatatlan szükségszerűséggel a gravitációs taszítás számbavételét. Az én egyenleteim semmit sem érnek. Arra jók, hogy elviszik a hajót a hipertérbe, csak épp nem oda, ahová kell. De ez még nem minden. Én mindig azt tartottam, hogy a hipertérből való kijutás – vagyis az átmenet második fele – bizonyos elkerülhetetlen veszélyt hordoz magában. Mi van akkor, ha egy ott lévő testbe ütközünk bele? Egy fantasztikus erejű robbanás a másodperc billiomod részének a billiomod része alatt elpusztítaná a hajót és mindent, ami benne van.

Természetesen nem fogunk kikötni egy csillag belsejében, mert tudjuk, hol vannak a csillagok, és el tudjuk kerülni őket. Idővel azt is tudni fogjuk, hogy hol helyezkednek el a csillagok bolygói, és azokat is el tudjuk kerülni. Csakhogy minden csillag szomszédsága hemzseg a kisbolygók tízezreitől és az üstökösök tízmilliárdjaitól. Elég egy ilyennel találkozni, és végünk.

Egészen a mai napig azt gondoltam, hogy ebből a helyzetből csakis a véletlen törvényeiben kereshetünk menedéket. Az űr olyan hatalmas, hogy rendkívül kicsi a valószínűsége annak, hogy egy atomnál nagyobb testtel vagy netán egy porszemmel összeütközünk. Ám a hipertérben végrehajtott utalások számának emelkedésével minden pillanatban ott leselkedik ránk az anyaggal való ütközés katasztrófájának a veszélye.

De most már tudjuk, hogy ennek az eshetősége egyenlő a nullával. A hajónk és minden nagyobb test taszítja egymást, és ezért kitér egymás útjából. Nem fenyeget az a veszély, hogy valamilyen végzetes tárgynak nekiütközünk. Ezek gépiesen mind szépen kitérnek az utunkból.

– És mi nem térünk ki az utunkból? – vakarta meg a fejét Fisher. – Nem kell emiatt nem várt hatással számolnunk a mi útirányunkat illetően?

– De, csakhogy az apró tárgyak, amilyenekkel valószínűleg találkozunk, csak nagyon korlátozott mértékben befolyásolják az utunkat, amit könnyen korrigálhatunk – ez nem is olyan nagy ár a biztonságunkért.

Wendel mélyet sóhajtott és kéjesen nyújtózkodott.

– Nagyszerűen érzem magam. Micsoda szenzáció lesz mindez, amikor visszatérünk a Földre.

– Tudod, Tessa – kuncogott Fisher –, mielőtt visszajöttél, én már élénken elképzeltem magamban, ahogy végleg eltévedünk: ahogy a hajónk öt holttesttel a fedélzetén, az idők végezetéig ott sodródik az űrben; ahogy majd rábukkannak egyszer valamilyen intelligens lények, és meggyászolják az egykori űrtragédiát...

– Nos, kedvesem, biztosra veheted, hogy ez már nem fog bekövetkezni – mosolyodott el Wendel, és átölelték egymást.

33 - Az elme

72.

Eugenia Insigna gyászos képet vágott.

– Igazán úgy döntöttél, Marlene, hogy ismét kimégy?

– Anyám – győzködte Marlene türelmes szemrehányással az anyját –, úgy mondod ezt, mintha hosszas tétovázás után csak öt perccel ezelőtt jutottam volna erre az elhatározásra. Pedig már nagyon régen eldöntöttem magamban, hogy az én helyem odakint van az Erythrón. A döntésemet azóta sem változtattam meg, és eszem ágában sincs megváltoztatni.

– Tudom, hogy a meggyőződésed szerint semmi sem fenyeget, és azt is elismerem, hogy eddig még nem esett semmi bajod, de...

– Én biztonságban érzem magam az Erythrón – vágott az anyja szavába Marlene. – Engem valósággal vonz magához ez a bolygó. Siever bácsi megérti ezt.

Eugenia olyan pillantást vetett a lányára, mintha még egyszer tiltakozni akarna, ám ehelyett csak a fejét csóválta. Látta, hogy Marlene szilárdan köti magát az elhatározásához, és nincs az az erő, ami kimozdíthatná.

73.

Ma melegebb van az Erythrón – gondolta Marlene –, épp annyira, hogy jólessék a szellő. A szürkés felhők valamivel gyorsabban vonulnak az égen, és mintha vastagabbak is volnának.

Holnapra esőt ígértek, és Marlene elgondolta, hogy jó lenne kint maradni az esőben és figyelni, mi történik. Bizonyára csobogni fog a kis patakban, benedvesíti a köveket, és sáros tocsogóvá változtatja a talajt.

Fölkapaszkodott a patak partján egy lapos kőre. Kezével letörölgette, és elővigyázatosan leült rá, figyelte a kövek között csörgedező vízfolyást, és arra gondolt, hogy az esőben úgy érezné magát, mint a zuhany alatt.

A vízsugarak az égből ömlenének alá, úgy, hogy nem lehetne kilépni alóluk. Eszébe villant, hogy vajon nem okozna-e nehézséget a lélegzetvétel.

Á, ez lehetetlenség. Hiszen a Földön folyton esik – vagy legalábbis elég gyakran –, és nem hallott róla, hogy bárki megfulladt volna az esőben. Nem, ez olyan lenne, mint egy tusfürdő. A zuhany alatt pedig nyugodtan lélegzik az ember.

Viszont az eső nem lenne forró, pedig ő szereti a forró zuhanyt. A gondolatai álmosan vánszorogtak a fejében. Milyen csendes itt kint, milyen békés, milyen pihentető, senki sem látja őt, senki sem figyeli, senki sincs, akiben olvasnia kellene. Milyen nagyszerű, hogy senkiben sem kell olvasnia.

Hány fokos lenne vajon? Mármint az eső. Miért nem lehet olyan kellemesen meleg, mint maga a Nemezis? Persze vizes lenne, és mindig fázik az ember, ha csuromvizesen kijön a zuhany alól. És az eső a ruháját is átáztatná. Ez az egyetlen bökkenő.

De hát butaság lenne bármit is viselni az esőben. A zuhany alá sem öltözik fel az ember. Ha esik, akkor le kell vetni a ruhát. Ez volna az egyetlen ésszerű teendő.

Csakhogy: hová teszi az ember a ruháit? Ha zuhanyt vesz, akkor beteszi a tisztítóba. Itt az Erythrón viszont esetleg bedugja egy kő alá, vagy épít egy kis házikót, amelyben esős napokon elhelyezheti a ruháit. No meg aztán minek ruhát viselni, ha esik?

Vagy ha süt a nap?

Persze más dolog, ha hideg van. De meleg napokon...

De miért hordanak egyáltalán ruhát az emberek a Rotoron, ahol mindig meleg van és tisztaság? Elvégre senki sem visel ruhát az uszodákban – erről eszébe jutott Marlenének, hogy a sovány és jó alakú emberek az elsők, akik megszabadulnak a ruháiktól, és ők az utolsók, akik visszaöltőznek beléjük.

Ám az olyanoknak, mint Marlene, eszükbe sem jut levetkőzni a nyilvánosság előtt. Talán azért viselnek ruhát az emberek. Hogy elrejtsék a testüket.

Miért nincs az elmének olyan alakja, amellyel el lehetne dicsekedni? Már hogy ne lenne – csakhogy az emberek ezt nem nagyon szeretik. Az emberek szívesen gyönyörködnek a formás testekben, ezzel szemben fölhúzzák az orrukat, ha formás elmével találkoznak. Miért van ez?

De itt, az Erythrón, ahol nincs senki, bármikor megszabadulhat a ruháitól, ha elég meleg van, és szabadon járhatkelhet. Itt nincs senki, aki ujjal mutogatna rá és kinevetné.

Ami azt illeti, itt azt csinálhat, amit akar, mivel itt van neki ez az egész kellemes világ, ez a néptelen világ, ez az egyedül csak őt körülvevő világ, amely úgy zárja magába,., akár egy nagy, puha takaró – na és a csend.

Érezte, hogy lassan leragad a szeme. Magában suttogta szavakat: Csak a csend. Csak a csend.

Ám ekkor hirtelen felegyenesedett. Csak a csend?

De hiszen ő azért jött ide, hogy ismét hallja azt a hangot. És ezúttal nem fog sikoltani. Nem fog megijedni. De hol van az a hang?

Mintha csak az ő hívására, mintha csak az ő füttyentésére szólalt volna meg: – Marlene!

A lány szíve megdobbant.

De szilárdan tartotta magát. Nem szabad, hogy bármi jelét adja a félelemnek, a zavarnak. Körbenézett, és nagy-nagy nyugalommal megkérdezte: – Kérlek, hol vagy?

– Nem szüksé-szükséges a levegőt reze-rezegtetni – beszélni.

A hang Aurinelé volt, ám egyáltalán nem úgy beszélt, ahogy ő szokott. Úgy hangzott, mintha nehezére esne a beszéd, ám egyre jobban belejött.

– Jobban fog menni – mondta a hang.

Marlene nem szólt semmit. Hallgatott most is. Csak magában gondolta: – Nem kell beszélnem. Csak gondolkodnom kell.

– Csak a mintán kell igazítanod. Jól csinálod.

– De én hallom a hangodat.

– Én csak a mintádhoz igazodom. Ez olyan, mintha beszélni hallanál.

Marlene óvatosan megnyalta az ajkát. Nem szabad megijednie, nem szabad, hogy föladja a nyugalmát.

– Nem kell félned senki-semmitől sem – mondta a hang, amely nem volt egészen Aurinel hangja.

– Te, ugye, mindent meghallasz? – gondolta Marlene.

– Zavar téged?

– Igen, zavar.

– Miért?

– Nem akarom, hogy mindenről tudj. Némelyik gondolatot magamnak akarom megtartani. (Igyekezett nem gondolni arra, hogy pontosan ezt mondhatnák neki is azok, akik szeretnék maguknak megtartani az érzéseiket, ugyanis tisztában volt vele, hogy a gondolata nyomban felszínre szökne, mihelyt erőfeszítést tenne rá, hogy magába fojtsa.) – De a te mintád más, mint a többieké.

– Milyen mintám?

– Az elméd mintázata. Másoké – kusza, göcsörtös. A tiéd – gyönyörű.

Marlene ismét megnyalta az ajkát és elmosolyodott. Ha érzékelik az elméjét, akkor gyönyörűnek találják. Diadalérzés ragadta el, és megvetően gondolt azokra a fruskákra, akiknek – csak külsejük van.

– Ez a gondolat csak rád tartozik? – kérdezte a hang.

Marlene majdnem fennhangon válaszolta: – Igen, csak rám.

– Érzékelni tudom a különbséget. A privát gondolataidra nem fogok odafigyelni.

– Sok mintát láttál már? – érdeklődött Marlene dicséretre szomjasan.

– Elég sokat, amióta ti, ember-lények idejöttetek.

Látszik, hogy nem biztos a névben, gondolta Marlene. A hang nem vett tudomást gondolatáról, s ez meglepte. Ha most meggondolja, meglepődése csak magának szóló érzés volt, ha nem volt is tudatában ennek. A privát talán mindenképpen privát, akár gondol rá, akár nem. Az az elme azt mondta, hogy megérzi a különbséget, és látszik, hogy valóban így van. Meglátszik a mintázatban.

A hang erre sem figyelt oda. Konkrétan meg kellene kérdeznie tőle, hogy megmutassa: ez nem privát gondolat.

– Elárulja a minta? – Nincs szükség rá, hogy pontosítsa. A hang tudni fogja, miről beszél.

– A minta elárulja. A te mintád mindent elárul, mert nagyon szépen van megtervezve.

Marlene valósággal dorombolt a gyönyörűségtől. Megkapta, amit akart, a dicséretet. Úgy illik, hogy viszonozza a bókot.

– De bizonyára a tiéd is jól tervezett.

– Az enyém más. Messzire szétterülő. Külön-külön minden pontjában egyszerű, csak együttvéve válik bonyolulttá. A tiéd már úgy, ahogy van, bonyolult. Egy ízében sem egyszerű. És a tiéd különbözik a hozzád hasonlókétól is. A többieké – kusza. Lehetetlen elérni őket – kommunikálni velük. A módosítási kísérlet romboló hatással van rájuk, mert törékeny a minta. Ezt én nem tudtam. Az én mintám nem törékeny.

– És az én mintám törékeny?

– Nem. A tiéd magától idomul.

– Te megpróbáltál másokkal is kapcsolatba lépni, nem igaz?

– Igen.

Az erythrói pestis! (Nem jött rá válasz. A gondolat magánjellegű volt.) A lány lehunyta a szemét, elméjét kiterjesztve próbálta megtalálni, honnan nyúl ki hozzá a másik elme. Maga sem értette, hogyan tette ezt, lehet, hogy rosszul csinálta, de az is lehet, hogy egyáltalán nem csinált semmit. Az az elme ki fogja nevetni az ügyetlensége miatt, ha egyáltalán ismeri, mi az a nevetés.

Semmi válasz.

Marlene azt gondolta: – Gondolj valamit!

Azonnal megérkezett az elkerülhetetlen válasz: – Mit gondoljak?

Valójában a gondolat nem jött sehonnan. Sem innen, sem onnan, sem sehonnan. Hanem a saját elméje belsejéből.

Saját gyarlóságán bosszankodva azt gondolta: – Hol érzékelted az elmemintámat?

– Az ember-lények új tartályán.

– A Rotoron?

– A Rotoron.

Hirtelen megvilágosodott benne: – Te akartál engem. Te hívtál engem.

– Igen.

Hát persze. Mi másért vágyott volna úgy az Erythróra? Mi másért bámult volna olyan epekedve az Erythróra azon a napon, amikor Aurinel azzal jött oda hozzá, hogy keresi az anyja?

Összeszorította a száját. Muszáj folytatni a kérdezést: – Hol vagy te?

– Mindenhol.

– Te vagy a bolygó?

– Nem.

– Mutasd meg magad.

– Itt vagyok. – És a hang egyszerre egyetlen irányból hangzott.

Marlene meglátta a patakot, és hirtelen ráébredt, hogy miközben az elméjében megszólaló hanggal társalgott, az egyetlen dolog, amit érzékeivel fölfogott, a patak volt. Mintha minden más eltűnt volna körülötte. Mintha az elméje magába zárkózott volna, hogy minél elevenebben érzékelje azt az egyetlen dolgot, amely megtöltötte.

És most föllebbent a fátyol. A víz ott kerülgette a köveket, átbugyborékolt rajtuk, egy helyütt, ahol a víz kisebb örvényként kavargott, apró buborékok táncoltak a vízen. A szétpukkanó buborékok nyomában újak keletkeztek, és egy folyton változó, részleteiben soha meg nem ismétlődő, ám az egészet tekintve mégis állandó ábrát rajzoltak a víz színére.

Aztán a buborékok, egyik a másik után, sorra hangtalanul elenyésztek, és a víz ismét sima volt és alaktalan, ám továbbra is örvénylett. Honnan tudta megállapítani az alaktalan vízről, hogy örvénylik?

Onnan, hogy nagyon halványan megcsillant benne a Nemezis rózsaszín sugara. Az örvény kavarta hullámok csigavonalba rendeződve árulkodtak a víz kavargásáról. A lány tekintetét magához láncolta ez a forgatag, amelyben a spirálisan örvénylő hullámívek fokozatosan egy emberi arc elnagyolt vonásaivá olvadtak össze: a szemek helyén két sötét lyuk és egy vágás a száj.

A lány elbűvölve nézte az egyre élesebbé váló képet. Most már minden részletében föl lehetett ismerni az üres tekintete ellenére is valószerű arcot.

Aurinel Pampas arca bámult föl rá a vízből.

74.

Siever Genarr lassan és megfontoltan, erőltetett nyugalommal kérdezte: – És ekkor eltávoztál?

Marlene bólintott.

– Első alkalommal akkor mentem el, amikor meghallottam Aurinel hangját. Most pedig akkor, amikor megláttam az arcát.

– Nem csodálom...

– Te jó vagy hozzám, Siever bácsi.

– Hát mit csináljak? Verjelek el? Hadd babusgassalak, ha jólesik. Azaz elme, ahogy te nevezed őt, bizonyára a te elmédből építette föl Aurinel hangját és arcát. Úgy látszik, ezek a dolgok nagyon elevenen élnek a fejedben. Milyen viszonyban voltál Aurinellel?

– Hogy érted azt, hogy milyen viszonyban? – nézett rá a kislány gyanakvóan.

– Nem gondolok semmi szörnyűségre. Barátok voltatok?

– Igen. Persze.

– Bele voltál esve?

Marlene összeszorította a száját, és csak némi szünet után válaszolt: – Azt hiszem, bele voltam.

– Múlt időt használsz. Többé már nem?

– Mi értelme volna? Ő csak úgy tekint engem, mint egy kislányt. Talán mint a kishúgát.

– Ami a körülményekhez képest nem is olyan meglepő. Te viszont még mindig gondolsz rá – ezért idézted föl a hangját, aztán meg az arcát.

– Mi az, hogy "fölidéztem"? A hang is meg az arc is valóságos volt.

– Biztos vagy ebben?

– Persze hogy biztos.

– Beszéltél erről az anyádnak is?

– Nem én. Egyetlen szóval sem.

– Miért nem?

– Ugyan, Siever bácsi. Hiszen ismered őt. Ki nem állhatom ezt az egész... idegességét. Tudom, te most azt fogod mondani, hogy ez mind a szeretet jele, de ettől még nem lesz könnyebb elviselni.

– Nekem viszont készségesen elmondod, pedig én is nagyon szeretlek.

– Tudom, Siever bácsi, csakhogy te nem vagy az a kiborulós típus. Te logikusan szemléled a dolgokat.

– Ezt most bóknak vegyem?

– Én annak szántam.

– Akkor hát vegyük sorra, mit tapasztaltál, és vizsgáljuk meg logikusan.

– Rendben van, Siever bácsi.

– Helyes. Kezdjük azzal, hogy valami élő van ezen a bolygón.

– Igen.

– És ez nem maga a bolygó.

– Nem, ebben biztos vagyok. Ő is azt mondta.

– De a jelek szerint egy élő valami.

– Nekem az a benyomásom, hogy egy élő valami. A bökkenő az, Siever bácsi, hogy amit én tapasztaltam, az nem telepátia, ahogy azt értelmezik... Itt nem úgy van, hogy olvasunk egymás elméjében, meg beszélgetünk. Hanem ezenkívül benyomások is érik az embert, méghozzá kerek benyomások, mint amikor egy egész képet egyszerre tekint át az ember, ahelyett hogy külön-külön figyelne a képet alkotó fény-és árnyrészletekre.

– És ez a benyomás egy élő valamiről tanúskodik.

– Igen.

– Értelmes lényről.

– Nagyon értelmesről.

– De nem műszakiról. A bolygón nyomát sem leltük műszaki létesítménynek. Ez az élőlény, amely láthatatlan, nem jeleníti meg magát, csupán ott gubbaszt a bolygón, gondolkodik, érvel – de nem csinál semmit. Így van?

– Nem vagyok biztos benne – mondta Marlene némi töprengés után, de talán igazad van.

– Aztán megjelentünk mi. Mit gondolsz, mikor figyelt föl rá, hogy mi is itt vagyunk?

– Nem tudnám megmondani – rázta meg a fejét Marlene.

– Nos, terád, kedvesem, már akkor fölfigyelt, amikor még ott voltál a Rotoron. Bizonyára már akkor észrevette, hogy intelligens lények közelednek a Nemezis-rendszer felé, amikor még messze jártunk innen. Vagy nem ez a benyomásod?

– Nem mondhatnám, Siever bácsi. Énszerintem mindaddig nem tudott rólunk, amíg le nem szálltunk az Erythrón. Ez hívta föl ránk a figyelmét, aztán körülnézett, és úgy talált rá a Rotorra.

– Lehet, hogy így volt. Azután szondázgatni kezdte ezeket az új elméket, amelyeket itt az Erythrón érzékelt. Mit gondolsz, Marlene, mennyi idős lehet?

– Nem tudnám megmondani, Siever bácsi, de az a benyomásom, hogy már nagyon régen megvan, az is lehet, hogy majdnem egyidős a bolygóval.

– Elképzelhető. Mindenesetre akármilyen idős is, most először nyílt rá alkalma, hogy sok, az övétől gyökeresen különböző elmébe behatoljon. Lehetségesnek tartod ezt, Marlene?

– Igen.

– Tehát próbálgatni kezdte ezeket az új elméket, és minthogy nagyon keveset tudott róluk, kárt okozott bennük. Ez volt az erythrói pestis.

– Úgy van – élénkült fel hirtelen Marlene.

– Közvetlenül nem említette a pestist, de az volt a határozott benyomásom, hogy az a kezdeti kísérletezés volt az okozója.

– És amikor rájött, hogy kárt okoz, abbahagyta a kísérletezést.

– Igen, ezért nincs többé erythrói pestis.

– És ebből az derül ki, hogy az elme jóindulatú, hogy van benne általunk is méltányolható erkölcsi érzék, hogy nem akar más elmékben kárt okozni.

– Igen! – ragyogott föl Marlene arca. – Ebben biztos vagyok.

– De hát miféle élőlény ez? Szellem? Anyagtalan valami? Az érzékeinkkel fölfoghatatlan valami?

– Fogalmam sincs, Siever bácsi – sóhajtott Marlene.

– Hadd ismételjem el, amit neked mondott. Állíts meg, ha tévedek! Azt mondta, hogy a mintája "szétterülő", hogy külön-külön minden pontjában egyszerű, és csak ha mind együtt vesszük, akkor bonyolult, és hogy nem törékeny. Ezt mondta?

– Igen, ezt.

– És az egyetlen életforma, amit az Erythrón találtunk, a prokarióták, ezek a parányi, baktériumszerű sejtecskék. Hagyjuk most az anyagtalan, szellemi világot, és maradjunk meg ezeknél a prokariótáknál. Lehetséges volna az, hogy ezek a különállónak látszó apró sejtecskék valójában egy, a világot átfogó szervezetnek az alkotórészei? Így az elmeminta valóban szétterülne. Így külön-külön mindegyik egyszerű, és csak ha együtt vesszük az egészet, akkor bonyolult. És így nem is törékeny, mert ha elpusztítjuk is egy-egy nagyobb szelvényét, a világot átfogó szervezet egésze meg sem érzi.

Marlene nagy szemeket meresztett Genarr-ra.

– Azt akarod mondani, hogy mikrobákkal társalogtam?

– Biztosan nem állíthatom, Marlene. Ez csak feltevés, de olyan feltevés, amelyben minden nagyszerűen a helyén van, és ennél jobban semmivel sem tudnám megmagyarázni. Azonkívül, Marlene, vegyük azt a százmilliárd sejtet, amiből az agyad összeáll: külön-külön egyik sem valami nagy ügy. A te szervezetedben az összes agysejt egy csomóba van összezsúfolva. Olyan nagy különbség, ha történetesen egy olyan szervezettel találkozol, amelyben az összes agysejt megőrzi különállását, és csak, mondjuk, rádióhullámok kapcsolják egybe őket?

– Nem tudom – mondta Marlene látható nyugtalansággal.

– De hadd tegyek föl egy nagyon fontos kérdést. Mit akar ez az életforma, akárminek nevezzük is, tőled?

Marlene láthatólag meghökkent.

– Beszélni tud hozzám, Siever bácsi. Gondolatokat tud közölni velem.

– Szerinted tehát csak olyasvalakit keres, akivel beszélni tud? Azt gondolod, hogy csak akkor ébredt rá a magányára, amikor mi, emberek idejöttünk?

– Nem tudom.

– Erről nem szereztél benyomást?

– Nem.

– Könnyen megteheti, hogy elpusztít bennünket – mondta Genarr inkább önmagának. – Mibe kerülne neki, hogy elpusztítson bennünket, ha egyszer a terhére leszel, vagy ha megun téged.

– Nem, Siever bácsi!

– Csakhogy jól elbánt velem, amikor meg akartam gátolni, hogy kapcsolatba lépj a bolygó szellemével. És elbánt dr. D'Aubissonnal is, meg az anyáddal és egy őrrel is.

– Ez igaz, de csak akkora erővel sújtott le rátok, hogy elvegye a kedveteket a beavatkozástól. Azon túl semmi kárt nem okozott.

– Ekkora hűhót csapna csak azért, hogy kicsaljon téged a felszínre, és legyen kivel társalognia? Ez valahogy nem tűnik elegendő indoknak.

– Hátha mi nem tudjuk fölfogni az igazi indokát – tűnődött Marlene. – Hátha oly mértékben különbözik az elméje a miénktől, hogy képtelen elmagyarázni az indokát, vagy ha igen, mi nem értenénk meg.

– De annyira mégsem különböző az elméje, hogy ne tudna társalogni veled. Felfogja a te eszméidet, és ő is közöl veled gondolatokat, nem igaz? Vagyis kommunikáltok egymással.

– Igen.

– És elég jól átlát rajtad ahhoz, hogy a kedvedben járjon, és fölvegye Aurinel hangját és ábrázatát.

Marlene lehajtotta a fejét, és mereven bámulta maga előtt a padlót.

– Így hát mivel ő megért bennünket – tűnődött Genarr félhangosan –, talán mi is megérthetjük őt, és ha igen, akkor ki kell fürkészned: mi az, amit olyan nagyon akar tőled. Nagyon fontos, hogy ezt megtudd, mert ki tudja, milyen terveket forgat magában. Erre csakis rajtad keresztül jöhetünk rá, Marlene.

– Fogalmam sincs, hogy fogjak hozzá, Siever bácsi – mondta Marlene borzongva.

– Úgy, ahogy eddig is csináltad. Az az elme láthatóan barátságos hozzád, hátha kitárulkozik előtted.

Marlene fölemelte a tekintetét és tanulmányozta Genarr arcát.

– Te félsz, Siever bácsi – jelentette ki.

– Persze hogy félek. Egy olyan elmével van dolgunk, amely messze erősebb, mint a miénk. Ha úgy dönt, hogy nincs ránk szüksége, akkor mindnyájunkat elintézhet.

– Nem erre gondoltam, Siever bácsi. Te engem féltesz.

Genarr némi tétovázás után megkérdezte: – Még mindig biztos vagy benne, Marlene, hogy semmi bajod sem lehet az Erythrón? Biztos, hogy nyugodtan társaloghatsz az elméjével?

Marlene fölállt, és csaknem fellengzősen kijelentette: – Persze hogy biztos vagyok. Nincs semmi kockázat. Engem nem fog bántani.

A lány szavaiból töretlen magabiztosság sugárzott, Genarr kedélye mégis lelohadt. Annak aligha van jelentősége, hogy Marlene mit gondol, minthogy az elméjét már áthangolta az Erythro szelleme. Vajon megbízhat-e még benne? – tűnődött magában.

Elvégre mi a garancia rá, hogy ennek a sokmiriádnyi prokariótából felépülő elmének ne volnának meg a saját elgondolásai, mint ahogy, mondjuk, Pittnek megvannak? És ki garantálja, hogy ez az elme az elgondolásai véghezvitele érdekében nem veti be mindazt a kétszínű játékot, amit Pitt szokott?

Röviden: mi van akkor, ha ez az elme saját érdekében az orránál fogva vezeti Marlenét?

Van-e joga hozzá, hogy mindezek után kiengedje Marlenét ahhoz az elméhez? Ám mit számít az, hogy mihez van joga, vagy mihez nincs? Van talán más választása?

34 - Közeledés

75.

– Tökéletes – lelkendezett Wendel. – Tökéletes, tökéletes, tökéletes! – Olyan mozdulatot tett, mintha valamit szilárdan odaszögezne a falhoz. – Tökéletes.

Crile Fisher tisztában volt vele, miről beszél az asszony. Kétszer, két különböző irányban is megtettek egy szakaszt a hipertérben. Crile kétszer is megfigyelte a csillagképek kisebb eltolódását. Kétszer is megkereste a Napot, és első alkalommal kissé halványabbnak, másodszorra kissé fényesebbnek találta. Lassacskán kezdte úgy érezni magát, mint valami dörzsölt hipertérutazó.

– Úgy veszem észre, hogy a Nap nem zavar bennünket – jegyezte meg.

– De igen, csak pontosan ki tudjuk számítani a hatását, így a fizikai beavatkozása inkább lelki elégtételül szolgál nekünk, ha érted, mire gondolok.

Fisher megjátszotta az ördög ügyvédjét: – A Nap már elég messze van tőlünk. Így a gravitációs hatása elég közel járhat a nullához – Úgy van – hagyta rá Wendel –, csakhogy ami közel jár a nullához, az még nem nulla. A hatás mérhető. Kétszer is átvágtunk a hipertéren, a virtuális út első alkalommal ferdén megközelítette a Napot, másodszorra pedig egy másik irányban ugyancsak ferdén eltávolodtunk tőle. Wu előre elvégezte a számításokat, és a megtett út az ésszerűen elvárható legtöbb tizedes számig megfelelt az előre számítottnak. Az az ember valóságos lángész. El sem hinnéd, milyen mesterien beleszövi a számítógépes programba az áthidaló megoldásokat.

– Elhiszem – dörmögte Fisher.

– Úgyhogy most már nincs semmi probléma, Crile. Holnapra ott lehetünk a Szomszéd Csillagnál. Vagy akár ma, ha nagyon sürgős. De persze nem túl közel hozzá. Aztán az óvatosság kedvéért lassan becsoroghatunk a csillag közelébe. Nem ismerjük annyira pontosan a Szomszéd Csillag tömegét, hogy megkockáztathatnánk a túlságosan közeli felbukkanást. Nem szeretnénk, ha váratlanul ellökődnénk onnan, hogy aztán kénytelenek legyünk megint visszaóvakodni. Az a Wu! – csóválta a fejét kedvtelve. – El sem tudom mondani, mennyire meg vagyok vele elégedve.

– Biztos vagy benne – firtatta Fisher óvatosan –, hogy nem érzel némi bosszúságot?

– Bosszúságot? Miért? – nézett az asszony meglepetten Fisherre. – Csak nem gondolod, hogy féltékenynek kellene lennem?

– Hát nem is tudom. Nem lehetséges, hogy Chao Li Wunak fogják majd tulajdonítani a szuperluminális repülés kidolgozását – már ami az igazi részleteket illeti –, téged pedig elfelejtenek, vagy csak mint előfutárra fognak emlékezni rád?

– Nem, ez ki van zárva, Crile. Kedves tőled, hogy aggódsz miattam, de a helyzetem biztos. Az én munkám minden részletében dokumentálva van. A szuperluminális repülés matematikai alapjait én dolgoztam ki. A mérnöki részéhez is hozzájárultam, ám a hajó megépítéséért mások fogják megkapni – joggal – a fő elismerést.

Amit Wu tett, az az alapegyenletek korrekciós faktorának a kidolgozása. Ami természetesen nagyon fontos hozzájárulás, és csak most látjuk, hogy enélkül gondolni sem lehetne a szuperluminális repülés gyakorlati megvalósíthatóságára, ám ez csak a cukorbevonat a tortán. A torta ettől még mindig az enyém.

– Nagyszerű. Boldog vagyok, hogy ilyen biztos vagy ebben.

– Tulajdonképpen most abban reménykedem, Crile, hogy Wu fogja átvenni a vezető szerepet a szuperluminális repülés fejlesztésében. Az az igazság, hogy én már túljutottam a legjobb éveimen, mármint a tudományos alkotás szemszögéből. De csakis ebből a szempontból, Crile.

– Ezt tanúsíthatom – vigyorodott el Fisher.

– De mint tudós, túljutottam a csúcson. Az a munka, amit elvégeztem, azokból az elgondolásokból merített, amelyeket még az egyetem után dolgoztam ki. Vagy huszonöt éven keresztül egyebet sem tettem, mint levontam a következtetéseket, és ebben eljutottam odáig, ameddig a munícióm engedi. Most azonban már vadonatúj elgondolásokra van szükség, gyökeresen új gondolatokra, ismeretlen területek meghódítására. Ezt én már nem tudom megtenni.

– Ugyan, Tessa, ne becsüld alá magad!

– Sohasem szenvedtem ebben a hibában, Crile. Az új gondolatok szülője az ifjúság. És nem csupán a fiatal emberek fiatal agya, hanem az új agyak. Wunak olyan génanyaga van, amilyen még sohasem alakult ki az emberiség élete során. Olyan tapasztalatai vannak, amelyek kizárólag az övéi és senki máséi. Ő képes új gondolatokra. Természetesen ezeket arra építi rá, amit én őelőtte létrehoztam, és rengeteget köszönhet az én tanításaimnak. Mert ő az én tanítványom, Crile, az én szellemi gyermekem. Ha ő jól csinál valamit, az engem is dicsér. Még hogy féltékeny lennék rá? Amikor őbenne az én dicsőségem is ragyog? Mi van veled, Crile? Nem látszol valami boldognak.

– Én boldog vagyok, ha te is az vagy, Tessa; ne a látszatból ítélj. A baj ott van, hogy érzésem szerint te a tudományos előrehaladás általános elveivel akarsz engem megetetni. Csakhogy nem fordult-e elő, mint mindenütt másutt, a tudományok történetében is féltékenység, amikor a tanár gyűlölte a tanítványát, mert az túlszárnyalta őt?

– Dehogynem. Kapásból elő tudnék sorolni vagy fél tucat hírhedt esetet, ezek azonban a ritka kivételek, és a lényeg az, hogy én most nem tartozom közéjük. Nem elképzelhetetlen persze, hogy jöhet idő, amikor én is kiborulok Wu és a világmindenség ellen, csakhogy ebben a pillanatban szó sincs erről, és én szeretném mindaddig élvezni ennek a pillanatnak az ízét, amíg... No, mi az már megint?

Megnyomta a "Vétel" gombot, és Merry Blankowitz fiatal arca jelent meg a háromdimenziós ernyőn.

– Kapitány – szólalt meg tétován. – Vita van közöttünk, és szeretném kikérni az ön véleményét is.

– Valami baj van talán a repüléssel?

– Nem, kapitány. Csupán azon vitatkozunk, hogy mitévők legyünk.

– Értem. Fölösleges ide bezsúfolódnunk. Majd én odamegyek a gépterembe. Wendel kikapcsolta a képet.

– Blankowitz nem szokott ilyen komoly lenni – dörmögte Fisher. – Mit gondolsz, mi rághatja őket?

– Nincs kedvem találgatni. Odamegyek és megtudom. – És intett Fishernek is, hogy kövesse.

76.

Hárman ültek a gépteremben, ülőhelyük gondosan a padlóhoz volt rögzítve, annak ellenére, hogy pillanatnyilag a súlytalanság állapota érvényesült. Ezzel az erővel akár a három oldalfalat is elfoglalhatták volna, ha ez összeegyeztethető lett volna a helyzet komolyságával, és a tetejében nem lett volna tiszteletlenség a kapitány rangja iránt. Már régen kialakult egy, a súlytalanság állapotára érvényes bonyolult etikett.

Wendel nem szerette a súlytalanságot, és ha élni akart volna kapitányi előjogaival, megkövetelte volna, hogy a hajót tartsák állandó forgásban, hogy a centrifugális erővel némileg utánozhassák a gravitációt. Nagyon jól tudta, hogy könnyebb a hajó útját kiszámítani, ha mind mozgását, mind forgását tekintve nyugalomban van a világegyetem egészéhez viszonyítva, bár ha a forgási sebessége állandó, akkor nem növekszenek meg túlzottan a számítási nehézségek.

Csakhogy a forgatás megkövetelése udvariatlanság volna a számítógép kezelője iránt. Ismét csak az etikett.

Tessa Wendel elfoglalta a helyét, és Crile titokban elmosolyodott magában, mert nem tudta nem észrevenni, hogy az asszony kissé megtántorodik. Hiába nőtt fel a telepeken, látszik, hogy nem sikerült elsajátítania az űrhajósok járásmódját. Nem úgy, mint neki (mosolyodott el ismét titokban, ezúttal önelégülten), aki Földlakó létére úgy mozog a nulla gravitációs közegben, mintha beleszületett volna.

Chao Li Wu mély lélegzetet vett. Széles arcából alacsony termetre lehetett volna következtetni, ám ha fölállt, magasabb volt az átlagnál. Sötét haja tökéletesen sima volt, a szeme feltűnően keskeny.

– Kapitány – szólalt meg tisztelettudóan.

– Mi az, Chao Li? – kérdezte Wendel. – Ha most azzal áll elő, hogy valami baj van a programozással, akkor kitekerem a nyakát.

– Azzal nincs baj, kapitány. Az égvilágon semmi baj. Ellenkezőleg, olyannyira simán megy minden, hogy az az érzésem, már elvégeztük a dolgunkat, és akár vissza is térhetünk a Földre. Pontosan ezt szeretném javasolni.

– Vissza a Földre? – kérdezte Wendel némi szünet után, hagyva, hogy az elképedése felszínre törjön. – Miért? Hiszen még nem végeztük el a feladatunkat.

– Énszerintem igen, kapitány – jelentette ki Wu kifejezéstelenné váló arccal. – Először is a feladatunk nem volt pontosan körülhatárolva. Közben viszont kidolgoztuk a szuperluminális repülés gyakorlati módszerét, ami még nem volt birtokunkban akkor, amikor elhagytuk a Földet.

– Ezt én is tudom. No és?

– És nincs rá semmilyen mód, hogy kommunikáljunk a Földdel. Ha most tovább folytatjuk az utat a Szomszéd Csillag felé, és ha valami történik velünk, ha valami galiba adódik, a Föld meg lesz fosztva a gyakorlati szuperluminális repüléstől, és csak a jó ég tudja, mikor tesz szert rá újból. Ennek súlyos következménye lehet a Föld kiürítésére nézve, amikor a Szomszéd Csillag odaér. Ezért elengedhetetlennek tartom, hogy most térjünk vissza és mondjuk el, mit sikerült megoldanunk.

– Értem – mondta Wendel komoran. Aztán a másik férfihoz fordult.

– No és maga, Jarlow? Maga hogy vélekedik erről?

Henry Jarlow magas volt, és szőke, és morcos. Arcára ráfagyott a búskomorság, s ez mélységesen hamis színben tüntette föl jellemét, ám hosszú ujjai (amelyek látszatra híjával voltak minden kecsességnek) szinte varázserőre tettek szert, ha a számítógépeket vagy a legtöbb fedélzeti műszert kezelésbe vette velük.

– Az igazat megvallva, szerintem Wunak igaza van. Ha lehetőségünk volna a szuperluminális kommunikációra, akkor ezen a módon közölhetnénk a Földdel az elért eredményt és folytathatnánk utunkat. Ha ezek után történne is velünk valami, azt csak mi magunk bánnánk. Akárhogy is, nem ülhetünk rajta a gravitációs korrekción.

– És maga, Blankowitz? – fordult hozzá Wendel kimérten.

Merry Blankowitz összerezzent. A kis termetű fiatal nő hosszú, fekete haja egyenes vonalban el volt vágva pontosan a szemöldöke fölött. Ehhez járult testének filigrán csontozata és ideges, gyors mozgása; olyan volt, mint egy miniatűr Kleopátra.

– Én nem is tudom – mondta habozva. – Nekem erről nincs határozott véleményem, de a férfiak, úgy látszik, telebeszélték a fejem. Nem gondolja, hogy fontos volna eljuttatni a Földre az információt? Utunk során máris sikerült döntő tényeket feltárnunk, és még több és még jobb hajóra van szükségünk, olyan számítógépekkel fölszerelve, amelyek képesek bekalkulálni a gravitációs korrekciót. Így egyetlen átmenettel is áthidalhatjuk a Naprendszer és a Szomszéd Csillag közötti távolságot, méghozzá nagyobb gravitációs intenzitások közepette is, vagyis a Naphoz közelebbről indulhatunk el, és a Szomszéd Csillaghoz közelebb köthetünk ki, és nem kell az út mindkét végén heteket töltenünk a lassú sodródással. Szerintem jó lenne, ha a Föld tudomást szerezne erről.

– Értem – mondta Wendel. – Úgy látom, a dolog lényege az: nem kellene-e a gravitációs korrekcióról szóló információt most rögtön visszajuttatnunk a Földre. Wu, ez valóban olyan fontos, mint amilyennek beállítja? Hiszen magának nem itt a hajón jutott az eszébe a korrekció gondolata. Mintha már hónapokkal ezelőtt megbeszéltük volna. – Majd némi gondolkodás után – Már csaknem egy éve annak.

– Nem nagyon beszéltük meg, kapitány. Ahogy emlékszem, ön türelmetlenül elutasított, és meg sem hallgatott engem.

– Igen, elismerem, hogy tévedtem. De maga bizonyára írásba foglalta. Ugyanis én arra kértem, hogy készítsen egy hivatalos jelentést, és ha lesz rá időm, majd átnézem. – Fölemelte a kezét. – Tudom, hogy sohasem volt rá időm, és arra sem emlékszem, hogy átvettem volna, de ahogy magát ismerem, Wu, maga részletesen leírt és kellő érvekkel és számításokkal megalapozott mindent. Vagy nem ezt tette, Wu, és talán nincs ott szépen besorolva a maga jelentése?

Wu összeszorította a száját, a hangja azonban mit sem változott.

– Igen, elkészítettem a jelentést, de az nem volt több spekulációnál, és nem hinném, hogy bárki is nagyobb figyelmet szentelne neki, mint ön tette, kapitány.

– Már miért ne? Nem mindenki olyan ostoba, mint én, Wu.

– Még ha fölfigyelnének is rá, akkor is spekuláció maradna. Majd ha visszatérünk, akkor bizonyítással is szolgálhatunk.

– Ha megvan a spekuláció, akkor valaki csak elő fog állni a bizonyítással is. Hiszen tudja, hogy van ez a tudományban.

— Valaki – ismételte meg Wu lassan és jelentőségteljesen.

– Most hát végre tudjuk, mi rágja magát, Wu. Nem az aggasztja, hogy a Föld nem fogja megszerezni a gyakorlati szuperluminális repülés módszerét. Magát az aggasztja, hogy meg fogja szerezni, ám a dicsőséget más fogja learatni. Igazam van?

– Ebben nincs semmi kivetnivaló, kapitány. A tudósnak minden joga megvan ahhoz, hogy az elsőbbsége miatt aggódjon.

Wendel alig tudott uralkodni magán.

– Elfelejtette talán, hogy én vagyok ennek a hajónak a kapitánya, és én hozom meg a döntéseket?

– Már hogy felejtettem volna el – mondta Wu –, csakhogy ez nem egy tizennyolcadik századi vitorlás hajó. Mi mindannyian elsősorban tudósok vagyunk, és a döntéseket valahogy demokratikusan kell meghoznunk. Ha a többség vissza akar térni...

– Álljanak meg – szólt közbe Fisher élesen –, mielőtt tovább folytatnák, szólhatnék én is valamit? Én vagyok az egyetlen, aki eddig még nem beszéltem, és ha már a demokrácia szóba került, akkor engem is megillet a hozzászólás joga. Megengedi, kapitány?

– Tessék – egyezett bele Wendel, aki hol becsukta, hol kinyitotta a jobb öklét, mintha valakinek a torkát szorongatná.

– Körülbelül hét és fél évszázaddal ezelőtt – kezdte Fisher – Cristopher Columbus elhajózott Spanyolországból nyugat felé, és végül is fölfedezte Amerikát, jóllehet ő maga sohasem tudta meg, hogy ezt tette. Útközben arra a fölismerésre jutott, hogy a mágneses iránytű elhajlása az igazi északi iránytól, az úgynevezett "mágneses elhajlás" nagysága a földrajzi hosszúsággal változik. Ez fontos fölismerés volt, és tulajdonképpen ez volt az első olyan tisztán tudományos fölfedezés, amelyre egy tengeri utazás során jutottak.

No már most, hányan tudják ma azt, hogy Columbus fölfedezte a mágneses elhajlás változását? Jóformán senki sem. És hányan tudják azt, hogy Columbus fölfedezte Amerikát? Szinte mindenki. Tegyük föl tehát, hogy Columbus az elhajlás fölfedezésén érzett örömében félútról visszafordul, hogy megvigye Ferdinánd királynak és Izabella királynénak az örömhírt, és biztosítsa magának a fölfedezés elsőbbségét. Elképzelhető, hogy ez a fölfedezés fölkeltette volna a királyi pár érdeklődését, s később talán egy újabb expedíciót is útnak indítottak volna, mondjuk, Amerigo Vespucci vezetésével, aki aztán el is érte volna az amerikai partokat. Ez esetben ki emlékezne arra, hogy Columbus valamilyen fölfedezést tett az iránytűvel kapcsolatban? Jóformán senki. És ki ne emlékezne arra, hogy Vespucci fölfedezte Amerikát? Szinte mindenki.

Így hát valóban vissza akarnak fordulni? Biztosíthatom magukat, hogy a gravitációs korrekció fölfedezésére csak egypár ember fog emlékezni, azok is csak úgy, mint a szuperluminális utazás jelentéktelen melléktermékére. A következő expedíció legénysége viszont elsőként fog elérni a Szomszéd Csillaghoz, és úgy fogják ünnepelni őket, mint akik először jutottak el szuperluminális űrhajóval egy másik csillaghoz. Magukról hármukról pedig, még magáról is, Wu, legfeljebb egy lábjegyzetben fognak megemlékezni.

Ha abban reménykednek, hogy a Wu által tett nagy jelentőségű fölfedezés jutalmául magukat fogják kiküldeni a második expedícióval, ki kell ábrándítanom mindannyiukat. Ugyanis Igor Koropatsky, a Földi Vizsgáló Hivatal igazgatója, aki ott várja visszatérésünket a Földön, különösen a Szomszéd Csillagról és a bolygórendszerről szeretne hírt kapni. A Krakatau vulkán kitörése kismiska ahhoz képest, amit ő fog produkálni, ha meghallja, hogy mi már ott voltunk a küszöbén, de visszafordultunk. És természetesen Wendel kapitány kénytelen lesz magyarázkodni, hogy maguk hárman föllázadtak, ami még akkor is rendkívül súlyos vétek, ha ez nem egy tizennyolcadik századi hajó. És nemhogy a következő expedícióra nem jöhetnek számításba, de többé egyetlen laboratóriumba sem tehetik be a lábukat. Erre mérget vehetnek. Ehelyett – tudományos hírnév ide vagy oda – börtön vár magukra. Ne becsüljék alá Koropatsky dühét!

Így hát jól fontolják meg mindhárman! Előre a Szomszéd Csillag felé vagy vissza a Földre?

Szavait hallgatás fogadta. Jó darabig senki sem mert megszólalni.

– Nos, kollégák? – törte meg a csendet Wendel éles hangja. – Szerintem Fisher nagyon világosan megmagyarázta a helyzetet. Akar még valaki szólni valamit?

Blankowitz szólalt meg halkan: – Én tulajdonképpen végig sem gondoltam a dolgot. Szerintem folytatnunk kell az utat.

– Én is úgy gondolom – dörmögte Jarlow.

– No és maga, Chao Li Wu?

– A többség ellen nem szólhatok semmit – vonta meg a vállát Wu.

– Örülök, hogy ezt hallom magától. Ami a földi hatóságokat illeti, az incidenst lezártnak tekintem, abban a reményben, hogy ismétlésre nem kerül sor, és semmi olyasmit nem tesznek, aminek lázadásszaga van.

77.

Otthon, a szállásukon Fisher megkérdezte: – Remélem, nem haragszol, hogy közbeavatkoztam? Attól tartottam, hogy kiborulsz, és az tovább ront a helyzeten.

– Ugyan, jól tetted. Nekem nem jutott volna eszembe a Columbus-párhuzam, de ez nagyszerűen idevágott. Köszönöm, Crile. – Megragadta a férfi kezét, és megszorította.

– Valahogy csak meg kell indokolnom, miért vagyok a hajón – mosolyodott el Fisher.

– Ezt bőven megtetted. És fogalmad sincs, mennyire bántott, hogy éppen Wunak kellett úgy föllépnie, akiről épp azelőtt áradoztam neked: hogy mennyire örülök a fölfedezésének és az érte várható elismerésnek. Olyan nemes lelkűnek éreztem magam, hogy hajlandó vagyok megosztani vele a dicsőséget, és boldog voltam, hogy a tudományos etika mindenkit egyaránt érvényesülni hagy – és akkor tessék, a saját büszkeségét mindennek elébe helyezi.

– Mindnyájan emberek vagyunk, Tessa.

– Tudom. Viszont az etikai pöttyök fölismerése sem homályosíthatja el azt a tényt, hogy annak az embernek félelmetesen éles a tudós agya.

– Sajnos be kell vallanom, hogy az én érveimet sem – hogy úgy mondjam – a közjó érdeke, hanem önös célok diktálták. Én olyasmi miatt akarok eljutni a Szomszéd Csillaghoz, aminek vajmi kevés köze van az egész programhoz.

– Megértem. Mégis hálás vagyok neked. – Fishert feszélyezte, hogy az asszony szemében könnyek jelentek meg, és pislogva próbál megszabadulni tőlük. Csókkal vigasztalta az asszonyt.

78.

Olyan csillag volt, mint a többi, még a fényével sem tűnt ki közülük. Crile Fisher könnyen szem elől tévesztette volna, ha nem éppen ő pötyögteti le azt a koncentrikus körökből és sugarakból álló hálózatot, amelynek a közepén ott ült a csillag.

– Kiábrándítóan csillagszerű, nem gondolod? – jelentette ki Fisher, akinek az arcán ismét az a mogorvaság ült, ami, úgy látszik, az ő természetes arckifejezése.

Merry Blankowitz, aki egyedül ült ott vele a megfigyelőernyő előtt, annyit mondott: – Mi más lenne? Egy csillag.

– Azt akarom mondani, hogy olyan halvány csillagnak látszik – holott olyan közel vagyunk hozzá.

– Ez a közelség csak viszonylagos. Még mindig egytized fényév választ el tőle bennünket, s ez nem is olyan kevés. Csak óvatos a kapitány. Én sokkal közelebb hoztam volna a Superluminalt. Alig várom, hogy odaérjünk.

– Az utolsó átmenetünk előtt még azon voltál, Merry, hogy forduljunk vissza.

– Nem igazán. A többiek beszéltek rá. Amikor elmondtad azt a kis szónoklatodat, én tisztára hatökörnek éreztem magam. Biztosra vettem, hogy ha visszafordulunk, utána mind kapunk egy második lehetőséget, de természetesen az az igazság, amit te mondtál. Már úgy szeretném használni az ND-t.

Fisher tudta, mi az az ND. Természetesen a neurodetektor. A szíve hevesen megdobbant. Ha intelligenciára bukkannának, az végtelenül fontosabb volna mindenféle ércnél, kőnél, jégnél és gőznél, amit fölfedeznek.

– Ebből a távolságból ki tudod mutatni? – kérdezte meg tétován.

A lány tagadólag ingatta a fejét.

– Nem. Ahhoz sokkal közelebb kell kerülnünk. És azt sem lehet, hogy ebből a távolságból csak úgy bevitorlázzunk. Egy évig is eltartana. Mihelyt a kapitány úgy véli, hogy innen mindent kifürkésztünk a Szomszéd Csillagról, akkor csinálunk egy újabb átmenetet. Arra számítok, hogy legfeljebb két nap múlva két csillagászati egységnyire megközelítjük a Szomszéd Csillagot, és akkor én is hasznosíthatom magam, és elkezdhetem a megfigyeléseimet. Kínos dolog, ha ballasztnak érzi magát az ember.

– Igen – ismerte el Fisher szárazon. – Én csak tudom.

Blankowitz arcán együttérzés suhant át.

– Bocsáss meg, Crile. Nem rád gondoltam.

– Nyugodtan megtehetted volna. Akármilyen közel jutunk is a Szomszéd Csillaghoz, nem biztos, hogy nekem egyáltalán hasznomat tudják venni.

– Hasznos lehetsz, ha intelligenciára bukkanunk. Kapcsolatba léphetsz velük. Hiszen te rotorinak számítasz, és ez kapóra jön nekünk.

– Néhány évig voltam csak rotori – mentegetőzött Fisher fanyar mosollyal.

– Ez is elég, nem?

– Majd meglátjuk. – Aztán szántszándékkal témát változtatva: – Biztos vagy benne, hogy a neurodetektor működni fog?

– Tökéletesen biztos. Bármilyen keringő telepet azonosítani tudunk a plexon-sugárzása alapján.

– Mi az a plexon, Merry?

– Én alkottam ezt a rövidítést az emlős agyak foton-komplex jellegzetességeiből. Nem nagy távolságból ki tudjuk mutatni, mondjuk, a lovakat, az emberi agyak tömegét viszont csillagászati távolságokból is azonosítani tudjuk.

– És miért "plexon"?

– A komplexitás (bonyolultság) szóból. Meg fogod látni, hogy egykor a plexonokat nemcsak az élet kimutatására fogják fölhasználni, hanem a segítségükkel tanulmányozni fogják az agy rejtett működését is. Erre is megalkottam egy nevet: "plexofiziológia". Esetleg "plexoneuronika".

– Az elnevezést fontosnak tartod? – érdeklődött Fisher.

– Hát persze. Módot ad az embernek a tömörségre. Nem kell azt mondanod, hogy "a tudománynak az a területe, amely ilyen és ilyen viszonylatokat tanulmányoz". Elég, ha csak azt mondod: "plexoneuronika" – igen, ez jobban hangzik. Ezzel utat takarítasz meg. Gondolataidat fontosabb dolgokra összpontosíthatod. Azonkívül... – torpant meg tétovázva.

– Azonkívül?

Lelkesen magyarázni kezdte: – Ha kitalálok egy elnevezést, és az megragad, már azzal biztosítok magamnak egy lábjegyzetet a tudományok történetében. Hogy hangzik ez: "A »plexon« elnevezést elsőnek Merrilee Augina Blankowitz vezette be 2237-ben a Superluminal nevű, fénynél gyorsabb hajó úttörő repülése során." Másért vagy máshol engem aligha fognak emlegetni, és én ezzel is megelégszem.

– Mi van akkor, Merry, ha plexonokat észlelsz, de embereknek nyoma sincs?

– Vagyis idegen élet? Ez még izgalmasabb volna, mint ha emberekre bukkannánk. Ennek azonban nem túl nagy az esélye. Ebben a vonatkozásban már nemegyszer csalódtunk. Azt hittük, hogy legalább primitív életet találunk a Holdon, a Marson, a Callistón, a Titánon. De ebből sohasem lett semmi. Se szeri, se száma a legkülönösebb életformákról szóló spekulációknak – élő galaxisok, élő porfelhők, élet a neutroncsillag felszínén meg ehhez hasonlók. Ám egyikre sincs bizonyítékunk. Nem, ha valamit fölfedezek, az csakis emberi élet lehet. Ez meggyőződésem.

– És az nem lehet, hogy a hajón lévő öt ember által kibocsátott plexonokat fogod érzékelni? Nem fogunk mi elnyomni mindent, ami több millió kilométerről érkezik hozzánk?

– Ezzel a komplikációval számolnunk kell, Crile. Úgy kell beszabályoznunk az ND-t, hogy ötünket kiiktassuk, és ezt nagyon gondosan kell megtennünk. A legcsekélyebb szivárgás is elegendő, hogy minden mást elmosson. Eljön az idő, Crile, amikor mindenhová automata ND-ket fogunk szétküldözni a hipertéren keresztül, hogy plexonok után kutassanak. Ott sehol sem lesznek a közelben emberek, és már egyedül ez legalább két nagyságrenddel érzékenyebb mérést tesz lehetővé, mint most itt, amikor mi is itt lézengünk, és ezt állandóan le kell számítanunk. Akkor majd jó előre, mielőtt még magunk is odamennénk, ki fogjuk tudni mutatni az értelem jelenlétét.

Chao Li Wu lépett oda hozzájuk. Alig leplezett megvetéssel pillantott Fisherre, és közönyösen megkérdezte.

– Hogy van a Szomszéd Csillag?

– Ebből a távolságból nem sokat árul el magáról – felelte Blankowitz.

– Holnap vagy holnapután teszünk még egy átmenetet, és akkor majd meglátjuk.

– Izgalmas lesz, nemde? – lelkendezett Blankowitz.

– Az lesz – ha megtaláljuk a rotoriakat. – Fisherre pillantott: – De meg fogjuk-e találni őket?

Ha ezt a kérdést Fisherhez intézte, az nem reagált rá. Csupán kifejezéstelen tekintettel nézett Wura.

Meg fogjuk-e? – gondolta Fisher.

A hosszú bizonytalanság hamarosan véget ér.

35 - Közelítés

79.

Mint már előbb megjegyeztük, Janus Pitt ritkán engedte meg magának az önsajnálat fényűzését. Ilyesmit mindenki másban a gyengeség és elpuhultság megvetésre méltó jelének tartana. Volt idő azonban, amikor keserűen lázongott az ellen, hogy a rotoriak nagyon is szívesen őrá hagyták az összes kellemetlen döntést.

Ott volt persze a választott tanács, amely kínosan ügyelt rá, hogy részt vegyen a törvények és a döntések meghozatalában – kivéve a fontosakat, amelyek a Rotor jövőjét érintik.

Ezeket átengedték őneki.

De még csak nem is tudatosan engedték át. A fontos ügyeket egyszerűen figyelmen kívül hagyták, hallgatólagos megállapodás alapján nemlétezőnek tekintették őket.

Itt vannak ebben a lakatlan rendszerben, ráérősen új és új telepeket építenek maguknak abban a gondtalan meggyőződésben, hogy előttük a végtelen idő. Minden további nélkül tudomásul vették, hogy mire benépesítik ezt az új kisbolygóövezetet (amire több nemzedék élete is rá fog menni, így a most élők közül még senki sem érdekelt közvetlenül a dologban), addigra a hiperrásegítés technikája akkora fejlődést ér el, hogy viszonylag nem lesz nehéz új bolygókat meghódítani.

Senkit sem sürgetett az idő. Beleolvadt a végtelenségbe.

Mindenki ráhagyta Pittre, hogy egyedül ő rágódjon az idő rövidségén, azon, hogy bármelyik pillanatban előzetes figyelmeztetés nélkül véget érhet az időtlenségnek ez a boldog állapota.

Mikor fedezik föl a Naprendszerben a Nemezist? Mikor jut eszébe egy másik telepnek is, hogy a Rotor nyomdokaiba lépjen?

Egy napon ennek be kell következnie. A Nemezisnek a Nap felé tartó kérlelhetetlen mozgásában előbb-utóbb eljön az a – ma még persze távoli, ám azért elég közeli – pillanat, amikor a Naprendszer lakói, hacsak nem vakok, észre kell hogy vegyék.

Pitt számítógépe egy programozó segítségével, aki azt hitte, hogy csupán egy elvont tudományos problémán dolgozik, kiszámította, hogy ezer esztendőn belül óhatatlanul fölfedezik a Nemezis létezését, és a telepek megkezdik a szétszóródást.

Ekkor Pitt föltette a kérdést, hogy a telepek vajon a Nemezist veszik-e célba.

A válasz az volt, hogy nem. Addigra a hiperrásegítés sokkal hatékonyabb lesz, sokkal olcsóbb. A telepek többet fognak tudni a közeli csillagokról, hogy melyiknek milyen bolygója van. Egy vörös törpére nem sok időt vesztegetnek majd, helyette inkább a napszerű csillagok felé indulnak el.

Így viszont a Föld magára maradna, és helyzete kétségbeejtővé válna. Az űrtől fél, az eltelt ezer esztendő csak még nyilvánvalóbbá tette a romlását, tovább süllyedt a szennybe és nyomorúságba, és most a Nemezissel a végső pusztulás réme is elérkezett – mit tehet vajon a Föld lakossága? Hosszú utazásra nem szánhatják el magukat. Elvégre Földlakók. A felszínhez vannak láncolva. Kénytelenek megvárni, amíg a Nemezis elég közel jön hozzájuk. Nincs kiút a számukra.

Pittet egyre kísértette a látomás, hogy egy széthulló világ hogyan próbál biztonságra lelni a Nemezis szorosan egybetartott rendszerében, hogyan keres menedéket magának egy olyan csillagrendszerben, amely az együtt maradás okából eléggé szorosra zárta elemeit, miközben szétzilálja a Naprendszert, amely mellett elhalad.

Rémületes, ám elkerülhetetlen forgatókönyv.

Miért nem távolodik a Nemezis a Naptól? Mennyire más volna akkor minden. Az idő múlásával egyre zsugorodna a Nemezis fölfedezésének lehetősége, de még ha fölfedeznék is, egyre csökkenne az óhaj – és a lehetőség –, hogy menedékként használják föl. Ha elfelé tartana, a Földnek nem is volna szüksége menedékre.

Ám ez csak vágyálom. A földiek el fognak jönni; ide fog özönleni a mindenféle szedett-vedett, lerongyolódott földi csürhe. Mi mást tehetnének a rotoriak, mint hogy még az űrből kilődözik őket? Csakhogy lesz-e akkor is egy Janus Pittjük, aki meggyőzi őket, hogy nincs más választásuk? Lesznek-e addig is Janus Pittek, akik gondoskodnak róla, hogy a Rotor fölvértezze magát a szükséges fegyverekkel és az eltökéltséggel, hogy használja is azokat, ha eljön az idő?

A számítógép azonban végül is félrevezetően derűlátó jóslatot adott. Azt mondta, hogy a Nemezist ezer év alatt óhatatlanul föl fogják fedezni. Igen, de mikor? Mi van akkor, ha a fölfedezés már holnap bekövetkezik? Vagy ha már három évvel ezelőtt bekövetkezett? Hátha már ebben a pillanatban is a Rotor nyomát követi valamelyik telep, amely semmi használhatót sem tudva a távolabbi csillagokról, igyekszik megtalálni a legközelebbit?

Pitt minden reggel azzal ébredt: vajon nem ez lesz-e az a nap?

Miért egyedül neki van fönntartva ez a keserű pohár? Miért alussza mindenki más édes álmát az örökkévalóság ölében, és csak neki egyedül kell mindennap megtapasztalnia a végítélet ízét?

Azért természetesen ő nem ül ölbe tett kézzel. Az egész kisbolygóövezetet ellátta egy felderítő szolgálattal, hogy felügyelje azokat az önműködő vizsgáló állomásokat, amelyek szünet nélkül pásztázzák az eget, hogy a bőségesen kibocsátott hulladék energia alapján a lehető legkorábban fölfedezzék az esetleg közeledő telepeket.

Némi időbe telt, mire ezt a rendszert kiépítették, ám most már van vagy tizenkét esztendeje, hogy a legkisebb gyanús jelzést is megvizsgálják, és időről időre előfordulnak olyan eléggé problematikus esetek is, amelyekről Pittet is tájékoztatni kell. Ilyenkor pedig minden esetben megszólalt Pitt fejében a belső riasztócsengő.

Eddigelé még mindig hamisnak bizonyult a riadó, és a kezdeti megkönnyebbülést mindig követte a felderítők iránt érzett düh. Mert ha valami bizonytalan, akkor mossák kezeiket, lerázzák magukról és átengedik Pittnek. Hadd bajlódjon vele ő, hadd kínlódjon, hadd hozza meg ő a nehéz döntéseket.

Ez volt az a pont, amikor Pitt önsajnálata kezdett könnyfakasztóvá válni, és a rátörő gyöngeség miatt elfogta a nyugtalanság.

Itt van például ez is. Pitt kezébe vette a számítógépe által készített jelentést, amely fellobbantotta benne az iménti önsajnálatot, hogy nem eléggé méltányolják a rotoriak érdekében végzett megszakítás nélküli, terhes szolgálatát.

Négy hónap óta ez volt az első jelentés, amelyet eljuttattak hozzá, és megítélése szerint ennek sincs nagy jelentősége. Egy gyanús energiaforrás közeledik, de még a valószínű távolságát tekintve is fölöttébb kicsi – legalább négy nagyságrenddel kisebb, mint amekkorára egy telep esetén számítani lehetne. Olyan kicsi ez a forrás, hogy alig lehet elkülöníteni a háttérzajtól.

Ettől megkímélhették volna. Nevetséges a jelentésnek az a kitétele, hogy sugárzási jellegzetességeiből ítélve föltételezhetően emberi eredetű. Hogy állapíthatnának meg bármit is egy ilyen gyenge forrásról – azonkívül, hogy nem lehet szó telepről, ennélfogva nem is lehet emberi eredetű, függetlenül attól, hogy milyen sugárzási jellegzetességeket mutat föl.

Jobb, ha nem bosszantanak ilyesmivel ezek az ostoba földerítők – fortyogott magában Pitt.

Ingerülten félrelökte a jelentést, és fölemelte Ranay D'Aubisson legújabb beszámolóját. Az a Marlene lány még most sem kapta meg a pestist. Hiába teszi ki magát egyre makacsabbul a legkülönfélébb veszélyeknek, nem fog rajta semmi.

Pitt fölsóhajtott. Talán nem is baj. Úgy látszik, az a lány mindenáron az Erythrón akar maradni, és ha tényleg ott marad, hát az sem rosszabb, mintha elkapta volna a pestist. Sőt Eugenia Insignát is rákényszerítené, hogy ő is ott maradjon, és így mindkettőjüktől megszabadulna. Az igazat megvallva szívesebben látná, ha Genarr helyett D'Aubisson venné át a Kupola vezetését és ezzel az anya és lánya felügyeletét. Ezt hamarosan el kell intéznie, de úgy, hogy Genarrból ne csináljon mártírt.

Mi volna, ha megtenné az Új Rotor főbiztosának? Ez föltétlenül előrelépésnek látszana, és aligha utasíthatná vissza ezt a posztot, annál is inkább, mert így – legalábbis elméletben – egy magasságba emelkedne Pitt-tel. Vagy a látszólagos mellé túl nagy valódi hatalmat is adna Genarr kezébe? Nem volna más lehetőség?

Ezen még gondolkodnia kell.

Nevetséges! Mennyivel könnyebb dolga lenne, ha az a Marlene lány csak úgy egyszerűen elkapná a pestist.

Dühében, hogy Marlene nem volt hajlandó ilyet tenni, még egyszer fölmarkolta az energiaforrásról szóló jelentést.

Nézze meg az ember! Egy ilyen kis vacak energiapamacs, és képesek őt zavarni vele. Ezt nem hagyhatja annyiban. Azonnali továbbításra beütött a számítógépbe egy utasítást. Ne zavarják őt mindenféle piszlicsáré ügyekkel! Egy telepre figyeljenek!

80.

A Superluminal fedélzetén a fölfedezések úgy követték egymást, mint egyik kalapácsütés a másikat.

Még elég messze jártak a Szomszéd Csillagtól, amikor kiderült, hogy bolygója is van.

– Bolygó! – kiáltott föl Crile Fisher diadalmasan. – Tudtam!

– Nem – sietett lehűteni ót Tessa Wendel –, ez nem az, amire te gondolsz. Vésd be a kobakodba, Crile, hogy bolygó és bolygó nem ugyanaz. Jószerivel minden csillagnak van valamilyen bolygórendszere. Elvégre a Galaxis csillagainak több mint a fele többszörös csillag, csak a bolygók túlságosan kicsik ahhoz, hogy csillagok legyenek. Ez a bolygó, amit most látunk, nem lakható. Ha lakható volna, ebből a távolságból észre sem vennénk, különösen a Szomszéd Csillag bágyadt fényében.

– Úgy érted, hogy ez egy gáznemű óriás?

– Hát persze hogy az. Ha nem találtunk volna ilyet, azon jobban meglepődnék, mint így, hogy valóban ráakadtunk egyre.

– De ha van egy nagy bolygó, akkor apróbbaknak is kell lenniük.

– Megengedem – hagyta rá Wendel –, de aligha lakhatók. Vagy túl fagyosak az élet számára, vagy pedig kaptív (befogott) forgást végeznek, vagyis mindig ugyanazon oldalukat fordítják a csillag felé, ezért az egyik oldalukon túl melegek, a másikon túl hidegek. A Rotor csak egyet tehetett – ha itt van egyáltalán –, hogy pályára állt a csillag köré, esetleg ott kering a gázóriás körül.

– Lehet, hogy pontosan ezt teszi.

– Ennyi éven át? – vonta meg a vállát Wendel. – Szerintem elképzelhető, de azért, Crile, ne számíts erre!

81.

A következő ütések még meghökkentőbbek voltak.

– Egy hold? – csodálkozott Tessa Wendel. – Miért is ne? A Jupiternek négy nagyobb holdja is van. Miért volna meglepő, hogy ennek a gázóriásnak is van egy?

– Ez nem olyan hold, kapitány, mint amilyenek a Naprendszerben vannak – magyarázta Henry Jarlow. – Az előzetes mérések alapján a mérete nagyjából megegyezik a Földével.

– No és? – Őrizte meg Wendel a hidegvérét. – Mi következik ebből?

– Semmi különös – felelte Jarlow –, ennek a holdnak azonban sok furcsa sajátossága van. Bárcsak értenék a csillagászathoz!

– E pillanatban én is azt szeretném, ha volna a hajón egy csillagász. De kérem, folytassa. Maga azért konyít valamit a csillagászathoz.

– A helyzet az, hogy mivel a gázóriás körül kering, csak egyik oldalát mutatja feléje, ami azt jelenti, hogy a gázóriás körüli keringése során az egész holdat bevilágítja a Szomszéd Csillag. A pálya jellegéből viszont az következik, hogy amennyire meg tudom állapítani, ennek a világnak a hőmérséklete a cseppfolyós víz tartományába esik. És légköre is van. Az összes részlet nincs a birtokomban. Mint mondtam, nem vagyok csillagász. De így is megkockáztathatom azt az állítást, hogy a hold lakható.

Crile Fisher széles mosollyal hallgatta a hírt.

– Engem nem lep meg a dolog – jelentette ki. – Igor Koropatsky megjósolta egy lakható világ létezését. Méghozzá anélkül, hogy konkrét adatok lettek volna a birtokában. Tiszta dedukció útján.

– Ezt Koropatsky mondta? Áruld el, mikor beszéltél vele?

– Valamikor az indulásunk előtt. Úgy érvelt, hogy valószínűleg semmi baj nem történt a Rotorral a Szomszéd Csillag felé vezető úton, és minthogy nem tértek vissza, bizonyára találtak egy letelepedésre alkalmas bolygót. És tessék, itt van.

– És ezt miért mondta el neked, Crile?

Crile kis ideig latolgatta magában a választ, aztán így felelt: – Biztos akart lenni abban, hogy megvizsgáljuk ezt a bolygót abból a szempontból, hogy felhasználhatja-e a Föld, ha eljön az ideje öreg bolygónk kiürítésének.

– És mit gondolsz, mi az ördögért nem mondta el ezt nekem is? Van valami elképzelésed?

– Azt hiszem, azért, Tessa – felelte Crile gondosan mérlegelve a szavait –, mert kettőnk közül engem tartott hajlamosabbnak arra, hogy sürgessem a bolygó átvizsgálását...

– A kislányod miatt?

– Tisztában van a körülményeimmel, Tessa.

– És te miért hallgattál erről?

– Nem tartottam érdemesnek beszélni róla. Úgy gondoltam, megvárom, igaza lesz-e Koropatskynak. Minthogy igaza lett, most neked is elmondom. Az ő érvelése szerint a bolygónak lakhatónak kell lennie.

– Ez egy hold – mondta Wendel, majd szétrobbanva a haragtól.

– A különbség sem nem oszt, sem nem szoroz.

– Ide figyelj, Crile. Úgy látszik, velem senki sem számol ebben az egész dologban. Koropatsky teletömi a fejedet mindenféle hülyeséggel, hogy rábírjon bennünket ennek a rendszernek az átvizsgálására, hogy aztán ismeretekkel megrakodva térjünk vissza a Földre. Wu már akkor sürgette a visszatérést, amikor még ide sem értünk ebbe a rendszerbe. Téged meg csak egy dolog izgat, hogy egyesülj a családoddal, és hogy azután mi lesz, az hidegen hagy. Ezenközben szinte senkinek eszébe sem jut, hogy én vagyok a kapitány, és én hozom meg a döntéseket.

Fisher hízelgőre fogta a dolgot.

– Ne bolondozz már, Tessa! Milyen döntéseket kell itt meghozni? Van talán választásod? Azt mondod, Koropatsky teletömte a fejem hülyeségekkel, de ez nem igaz. Hisz itt van a bolygó. Vagy a hold, ha neked így jobban tetszik. Ezt mindenképpen föl kell derítenünk. Ez a bolygó az életet jelentheti a Föld számára. Lehet, hogy ez lesz az emberiség jövendő otthona. Az is lehet, hogy egy része már most is ott lakik.

– Te se bolondozz, Crile! Attól, hogy megfelelő a mérete és a hőmérséklete, egy világ még számtalan ok miatt alkalmatlan lehet a megtelepedésre. Tegyük föl, hogy a légköre mérgező, vagy rendkívül erős rajta a vulkáni tevékenység vagy a radioaktív sugárzás. Csak egy vörös törpe csillag látja el világossággal és hővel, és egy gázóriás közvetlen szomszédságában található. Ez nem a legnormálisabb környezet egy Föld típusú világ számára, és ki tudja, milyen hatással lesz rá az ilyen abnormális környezet?

– Attól még föl kell deríteni, ha másért nem, hát azért, hogy megtudjuk: valóban lakhatatlan-e.

– Ehhez nem kell föltétlenül leszállni rá – mondta Wendel borúsan. – Ha közelebb érünk, tisztábban látunk. Próbáld meg, Crile, nagyon kérlek, hogy ne lovald magad bele túlságosan. Nem tudnám elviselni, ha csalódnál.

– Megpróbálom – bólintott Fisher. – De Koropatsky egy lakható bolygóra következtetett, amikor ezt mindenki más teljességgel lehetetlennek tartotta. Te is, Tessa. Ismét és ismét. De lám, itt van, és nagyon is lehetséges, hogy lakható. Ezért hagyd, hogy amíg lehet, reménykedjem! Lehet, hogy a rotoriak már ott élnek azon a világon, és lehet, hogy a kislányom is ott van közöttük.

82.

Chao Li Wu közönyösen megjegyezte: – A kapitány dúl-fúl haragjában. Azt szerette volna a legkevésbé, hogy itt lakható bolygóra bukkanjunk – vagy egy világra, minthogy nem tűri, hogy bolygónak nevezzük. Ez azt jelenti, hogy kénytelenek vagyunk földeríteni és aztán hazatérni a beszámolóval. Te is tudod, hogy ő nem ezt szeretné. Ez az ő egyetlen és utolsó lehetősége, hogy nagyobb űrutazást tegyen. Ha ennek vége, akkor ő is befejezte egész életére. Mások fognak dolgozni a szuperluminális technikán; mások fogják kutatni az űrt. Neki már csak a tanácsadói szerep marad. Ezt pedig utálni fogja.

– No és te, Chao Li? Ha alkalom adódik rá, kimégy még egyszer az űrbe? – firtatta Blankowitz.

Wu habozás nélkül válaszolt: – Nem vagyok biztos benne, hogy kedvemre való lenne az űrben kószálni. Belőlem hiányzik a felfedezői viszketegség. Ellenben, tudod... tegnap este az a fura gondolatom támadt, hogy nem is lenne rossz itt letelepedni, ha lakható. Mit szólnál hozzá?

– Még hogy itt letelepedni? Isten ments! Nem mondom azt, hogy örök időkig a Földön akarok rostokolni, de azért szeretnék, egy ideig legalábbis, otthon tartózkodni, mielőtt ismét nekivágnék a mindenségnek.

– Én sokat törtem rajta a fejem. Ez a hold itt – tízezerből ha egy ilyen akad. Ki az, aki lakható világot merne föltételezni egy vörös törpe rendszerében? Ezt föltétlenül meg kell vizsgálnunk. Én hajlandó volnék időt szánni erre és megbízni valakit, hogy képviseljen a gravitációs hatásra vonatkozó elsőbbségem ügyében. Te felvállalnád az érdekeim védelmét, Merry?

– Az csak természetes, Chao Li. De Wendel kapitány is megtenné. Nála vannak az összes aláírt és hitelesített adatok.

– Na ugye! És szerintem a kapitány rosszul teszi, ha neki akar vágni a Galaxisnak. Ha száz csillagot fölkeres is, akkor sem talál ilyen szokatlant, mint ez. Mi értelme a mennyiség után futni, amikor itt van a minőség az orrunk előtt?

– A magánvéleményem szerint őt Fisher csemetéje izgatja valójában. Mi lesz, ha rátalál?

– De van ott még egy feleség is.

– Hallottad valaha is, hogy emlegette volna?

– Ez még nem jelenti azt, hogy...

De nem fejezte be a mondatot, mert lépteket hallott odakint. Crile Fisher lépett be, és odabiccentett feléjük.

Blankowitz, hogy elterelje a figyelmet az iménti beszélgetésről, sietve megkérdezte: – Henry végzett a színképelemzéssel?

– Nem tudom – rázta meg a fejét Fisher. – Elég ideges szegény feje. Szerintem attól fél, hogy hamis magyarázatot ad.

– Ugyan – intette le Wu. – A magyarázat a számítógép dolga. Amögé nyugodtan elbújhat.

– Egyáltalán nem! – tiltakozott Blankowitz hevesen. – Tetszik nekem, ahogy ti, elméleti mukik, elképzelitek, hogy mi, megfigyelők, semmi mást nem teszünk, mint odaállunk a számítógép elé, megsimogatjuk és megveregetjük a hátát, hogy "jó kutyus" – aztán csak leolvassuk az eredményt. Ez koránt sincs így. Hogy a számítógép mit mond, az attól függ, mit táplálunk bele. Én még nem láttam olyan elméleti szakembert, aki egy nemszeretem megfigyelés láttán ne a megfigyelőt hibáztatta volna. Egyszer sem hallottam olyasmit, hogy "valami baj lehet a számítógé..."

– Álljon meg a menet! – vágta el Wu. – Hagyjuk a szemrehányásokat! Hallottad valaha is, hogy én a megfigyelőket kárhoztattam volna?

– Ha nincsenek kedvedre Henry megfigyelései...

– Akkor is elfogadnám őket. Nekem nincsen semmiféle elméletem erről a világról.

– És ezért elfogadsz mindent, amit ő a kezedbe nyom.

Ekkor Henry Jarlow lépett be, szorosan a nyomában Tessa Wendel. Arca komor volt, akár az esőfelhő.

– Rajta, Jarlow – biztatta Wendel –, mindnyájan együtt vagyunk. Mondjon el mindent. Miféle világ ez?

– Az a baj – mentegetőzött Jarlow –, hogy ennek a nyamvadt csillagnak a fényében annyi ibolyántúli sugár sincsen, amennyi egy albínónak elég volna a leégéshez. Így kénytelen vagyok mikrohullámokkal dolgozni, ezek pedig arról árulkodnak, hogy annak a világnak a légkörében vízpára van.

Wendel türelmetlen vállrándítással intézte el a hírt.

– Ezt fölösleges mondania. Egy Föld méretű világon, amelyen a hőmérséklet a cseppfolyós víz tartományában ingadozik, biztos, hogy van víz és következésképpen vízpára is. Ezzel egy fokkal, de csak egyetlen, előre kiszámított fokkal mozdul tovább a lakhatóság irányába.

– Dehogyis – mocorgott Jarlow nyugtalanul. – A bolygó lakható. Ehhez nem fér kétség.

– A vízpára miatt?

– Nem. Ennél jobbal is szolgálhatok.

– Éspedig?

Jarlow végighordozta komor pillantását a négy emberen, aztán kirukkolt: – Lakhatónak tartanának egy olyan világot, amely már ténylegesen lakott?

– Igen, azt hiszem, kénytelen volnék elismerni – jelentette ki Wu egykedvűen.

– Azt akarja állítani – kérdezte Wendel élesen –, hogy ebből a távolságból képes megállapítani azt, hogy lakott?

– Igen, pontosan ezt állítom, kapitány. Ugyanis a légkörben szabad oxigén van, méghozzá bőségben. Meg tudná mondani, hogyan lehetséges fotoszintézis élet jelenléte nélkül? És meg tudná nekem mondani, hogyan lehetne egy bolygót lakhatatlannak nevezni, ha egyszer oxigéntermelő élet van rajta?

Szavait síri csend fogadta. Aztán Wendel szólalt meg: – De hiszen ez olyan valószínűtlen, Jarlow. Biztos benne, hogy nem kevert össze valamit a programban?

Mire Blankowitz némán Wu felé intett a szemöldökével, mintha azt kérdezné: "Na, mit mondtam?"

– Én még soha életemben nem kevertem össze, ahogy ön mondja, semmit a programjaiban – tiltakozott Jarlow mereven –, de persze kész vagyok helyesbíteni, ha itt bárki úgy érzi, hogy nálamnál jobban ért az infravörös légkörvizsgálathoz. Igaz, hogy ez nem az én szakterületem, de gondosan fölhasználtam Blanc és Nkrumah ilyen tárgyú munkáit.

Crile Fisher, aki jókora önbizalomra tett szert az óta az incidens óta, amikor Wu a visszafordulás mellett kardoskodott, most sem habozott, hogy letegye a garast.

– Hallgassanak ide – mondta –, ez majd vagy igazolódik, vagy nem, mihelyt közelebb érünk, de addig is miért ne tételeznénk föl, hogy dr. Jarlow elemzése helyes, és miért ne törnénk a fejünket azon, hogy ebből mi következik ránk nézve? Ha oxigén van a légkörében, nem kellene-e arra gondolnunk, hogy terraformálták a bolygót?

Minden tekintet feléje fordult.

– Terraformálták? – kérdezte Jarlow értetlenül.

– Igen, terraformálták. Miért ne? Van egy világ, amely alkalmas lenne az életre, ha a légköre nem széndioxidból és nitrogénből állna, mint azokén a bolygókén, amelyeken nincs élet – mint a Marson vagy a Vénuszon –, erre algákat telepítenek a tengerbe, és hamarosan isten veled, széndioxid! És isten hozott, oxigén! Vagy esetleg valami mást csinálnak. Én nem vagyok szakember.

Még mindig őt bámulták valamennyien.

Fisher tovább folytatta: – Azért vetem föl ezt, mert emlékszem rá, hogy annak idején a Rotor farmjain szóba került a terraformálás. Én ugyanis ott dolgoztam. Sőt még tanfolyamokat is szenteltek a terraformálásnak, amelyekre én is beiratkoztam, mivel azt hittem, hogy azok kapcsolatban vannak a hiperrásegítési programmal. Ebben tévedtem, de legalább megtudtam valamit a terraformálásról.

Végül Jarlow megkérdezte: – No és, Fisher, említette-e valaki ezeken a tanfolyamokon, hogy mennyi időt vesz igénybe a terraformálás?

Fisher széttárja a karját.

– Majd ön megmondja, dr. Jarlow. Biztos, hogy ezzel időt takarítunk meg.

– Helyes. A Rotornak két évre volt szüksége, hogy ideérjen – ha egyáltalán ideért. Ez azt jelenti, hogy már tizenhárom esztendeje itt van. Ha az egész Rotor algából állna, és bedobnák a tengerbe, hogy ott nőjön és szaporodjék, és oxigént termeljen, amire elérnék a jelenlegi szintet, amikor is becslésem szerint az oxigéntartalom mintegy tizennyolc százalék lehet, és széndioxid csak nyomokban található, ahhoz szerintem több ezer évre volna szükség. Esetleg talán pár száz évre, ha a feltételek fölöttébb kedvezőek. Tizenhárom évnél azonban mindenképpen többre. És az igazság az, hogy a földi algák nagyon is a földi feltételekhez idomultak. Meglehet, hogy egy másik világon nem is fejlődnének, vagy csak nagyon lassan, amíg alkalmazkodniuk nem sikerül. Tizenhárom év itt nem jelent semmit.

Fisher azonban nem egykönnyen adta meg magát.

– Igen, de itt rengeteg oxigén van, és semmi széndioxid, és ha ez nem a rotoriak műve, akkor minek az eredménye? Arra nem gondolt, hogy az élet ezen a világon nem hasonlíthat a földire?

– Én pontosan erre gondoltam – mondta Jarlow.

– És pontosan ez az, amit hirtelenjében föl kell tételeznünk – kapott a szón Wendel. – Vagyis az őshonos növényzet fotoszintézist végez. Ebből egy pillanatra sem következik, hogy a rotoriak ott vannak a bolygón, vagy hogy egyáltalán elérték ezt a rendszert.

Fisher bosszús grimaszt vágott.

– De hadd hívjam föl a figyelmét arra is, kapitány – mondta hangsúlyozottan hivatalos hangon –, hogy ebből az sem következik, hogy a rotoriak nincsenek azon a világon, vagy hogy nem érték el ezt a rendszert. Ha a bolygónak van saját növényzete, akkor ez azt jelentené, hogy terraformálásra sincs szükség, és a rotoriak egyből birtokukba vehették.

– Én nem is tudom – fejezte ki kételyét Blankowitz. – Szerintem nem sok az esélye annak, hogy egy idegen bolygó növényzete alkalmas legyen emberi fogyasztásra. Kétlem, hogy az ember képes volna megemészteni, vagy ha igen, akkor beépíteni a szervezetébe. Hajlandó lennék nagy összegben fogadni, hogy mérgező volna számunkra. És a növényi élet állati életet is föltételez, és ki tudja, mit hoz ez magával.

– Még ez sem zárja ki – kötötte az ebet a karóhoz Fisher –, hogy a rotoriak elkerítenek egy darab földet, kiirtják az őshonos életet, és saját növényeiket ültetik oda. Föltételezem, hogy ez az idegen ültetvény – ha lehet így nevezni – idővel egyre kiterjedtebb lesz.

– Egyik feltételezés a másik után – dohogott Wendel.

– Akárhogy van is – szögezte le Fisher–, semmi értelme itt ülnünk és meddő vitákat folytatnunk, amikor az egyetlen ésszerű dolognak az kínálkozik, hogy a lehető legalaposabban és a lehető legközelebbről földerítsük azt a világot. Sőt ha lehetséges, akár a felszínéről is.

– Teljességgel egyetértek – jelentette ki Wu meglepő határozottsággal.

– Én biofizikus vagyok – tette le a garast Blankowitz is –, és ha van élet a bolygón, akkor minden mástól függetlenül föl kell derítenünk.

Wendel egyikről a másikra nézett, aztán kissé elvörösödő arccal kijelentette: – Azt hiszem, igazuk van.

83.

– Minél közelebb kerülünk – panaszkodott Tessa Wendel –, és minél több információra teszünk szert, annál zavarosabb a dolog. Lehet-e kérdéses egyáltalán, hogy ez egy halott világ? Az éjszakai féltekén nem látni semmilyen kivilágítást; növényzetnek vagy egyáltalán életnek semmi jele.

– Feltűnő jele – helyesbített Wu hidegen –, de valaminek azért történnie kell, ami gondoskodik a levegő oxigén-utánpótlásáról Nem lévén vegyész, nem tudok olyan vegyi folyamatról, amelynek ezt a trükköt tulajdoníthatnánk. Vagy tud valaki ilyet mondani?

De meg sem várta a választ, és így folytatta: – Erősen kétlem, hogy akár egy vegyész is elő tudna állni kémiai magyarázattal. Ha van oxigén, akkor azt csakis élettani folyamat képes termelni. Más módot egyszerűen nem ismerünk.

– Ha ezt állítjuk – ellenkezett Wendel –, akkor csak egyetlen oxigént tartalmazó légkör: a földi atmoszféra tapasztalata alapján ítélünk. Egyszer még ki fognak bennünket nevetni ezért. Kiderülhet, hogy a Galaxis tele van olyan oxigénlégkörökkel, amelyeknek semmi közük az élethez, és úgy fognak számon tartani bennünket, mint akiket végképp zátonyra futtatott ez az egyetlen bolygó, amely a természet kivételes szeszélye folytán biológiai forrásból látja el magát oxigénnel.

– Nem, kapitány – fakadt ki Jarlow dühösen. – Ezzel nem intézheti el a dolgot. Bármilyen forgatókönyvvel hozakodik is elő, azt nem várhatja el, hogy a maga kényéhez-kedvéhez igazodjanak a természet törvényei. Ha olyan oxigéntartalmú légkört akar, amely nem biológiai forrásból kapja az oxigént, akkor meg kell mutatnia ennek a mechanizmusát is.

– De hiszen nyomát sem látjuk klorofillnak a bolygó visszavert fényében – makacskodott Wendel.

– Miért kellene látnunk? – erősködött Wu. – Minden eshetőség megvan rá, hogy egy vörös törpe csillag szelektív fénynyomásának hatása alatt valamelyest eltérő molekula fejlődött ki. Megenged egy föltevést?

– Tessék – egyezett bele Wendel dühösen. – Úgy látom, más nem is telik magától.

– Nos, csak azt tudjuk megállapítani erről a világról, hogy a szárazföldi területei az életet illetően teljesen csupaszok. De ez még semmit sem jelent. Négyszázmillió évvel ezelőtt a Föld szárazföldi vidékei is hasonlóképpen sterilek voltak, a bolygónak mégis volt oxigénlégköre, és nyüzsgött rajta az élet.

– A tengeri élet.

– Igen, kapitány. Mi baj lenne a tengeri élettel? Ebben bőségben vannak algák vagy hasonló mikroszkopikus növények, amelyek kiváló oxigéngyárakként jöhetnek számításba. A földi tengerek algái a földi légkör évi oxigén-utánpótlásának nyolcvan százalékát termelik. Ezzel megmagyarázhatjuk a légköri oxigén jelenlétét, valamint azt is, hogy a szárazföldeken látszólag nincs élet. Ez azt is jelenti, hogy biztonságban leszállhatunk a steril szárazföldre, és nyugodtan tanulmányozhatjuk a tengereket a rendelkezésünkre álló műszerekkel, átengedve a részletes földerítést egy későbbi, megfelelően fölszerelt expedíciónak.

– Igen, csakhogy az emberek szárazföldi állatok. Ha a Rotor elérte ezt a rendszert, akkor föltétlenül megkísérelték, hogy betelepítsék a szárazföldeket, mégsem látunk semmiféle erre utaló jelet. Vajon szükség van-e még a világ további vizsgálatára? – kérdezte a kapitány.

– De még mennyire – sietett megerősíteni Wu. – Nem térhetünk vissza csupán egy rakás feltételezéssel. Tényekre is szükség van. Meg aztán meglepetések is érhetnek bennünket.

– Mire számít? – kérdezte Wendel kissé fölpaprikázva.

– Mit számít az, hogy én mire számítok? De elmondhatjuk-e nyugodt lelkiismerettel a Földön, hogy semmi meglepőt nem találtunk, ha egyszer meg sem néztük?

– Az a benyomásom – fortyogott Wendel –, hogy maga elég drasztikusan megváltoztatta a véleményét. Nemrég még kész lett volna visszafordulni, mielőtt egyáltalán a Szomszéd Csillag közelébe értünk volna.

– Ha jól emlékszem – élcelődött Wu –, ez nem minden külső segítség nélkül történt. Akárhogy is, de ha már itt vagyunk, kutatnunk kell. Jól tudom, kapitány, nagy a csábítás, hogy az alkalmat megragadva meglátogassunk egypár csillagrendszert, ám most, hogy itt van előttünk ez a szemlátomást lakható világ, úgy kell visszatérnünk a Földre, hogy a lehető legtöbb információt szerezzük be róla, ami tisztán gyakorlati értelemben messze fontosabb lehet a Föld számára, mint akármennyi katalógusadat a többi csillagról. Azonkívül – mutatott némi meglepődéssel az arcán a megfigyelőablakon túlra – én közelebbről is meg akarom szemlélni azt a világot. Az az érzésem, hogy ezt teljes biztonságban meg tudom tenni.

– Az az érzése? – utánozta Wendel gúnyosan.

– Nekem is lehetnek megérzéseim, kapitány.

Merry Blankowitz is megszólalt kissé rekedt hangon: – Nekem is vannak megérzéseim, kapitány, de én aggódom.

Wendel meglepetten nézett a fiatal nőre.

– Csak nem sír, Blankowitz?

– Nem, nem mondhatnám, kapitány. Csak nagyon ki vagyok borulva.

– De hát miért?

– Használtam az ND-t.

– A neurodetektort? Erre az üres világra? Minek?

– Mert azért vagyok itt, hogy használjam – mondta Blankowitz. – Mert ez a dolgom.

– És az eredmény negatív – föltételezte Wendel. – Sajnálom, Blankowitz, de még lesz rá lehetősége, ha más csillagrendszereket is meglátogatunk.

– Hát éppen ez az, kapitány. Az eredmény nem negatív. Intelligenciát mutatok ki ezen a világon, és ezért vagyok kiborulva. Az eredmény kész röhej, és én nem tudom, hol a hiba.

– Lehet, hogy a műszer nem jól működik – próbálta vigasztalni Jarlow.

– Annyira új, hogy az volna a meglepő, ha hibátlanul működne.

– De hát miért nem működik? Netán minket érzékel a neurodetektor itt a hajón? Vagy egyszerűen hamis pozitív eredményt mutat? Mindent megvizsgáltam. Az árnyékolás hibátlanul érvényesül, és ha hamis pozitívumot kapnék, akkor máshonnan is azt kellene kapnom. Például a gázóriás felöl semmiféle pozitív jelet nem kapok, sem a Szomszéd Csillag felől, sem az űr bármely, találomra kiválasztott pontjáról, ám valahányszor végigpásztázom altoldat, ugyanaz az eredményt.

– Vagyis az állítja, hogy ezen a világon, ahol életnek semmi jelét sem látjuk, intelligencia jelenlétét mutatja ki?

– A jel nagyon gyenge. Alig vagyok képes érzékelni.

– No és, kapitány – szólalt meg Fisher – mi van, ha elfogadjuk Jarlow állítását? Ha az élet a tengerekben van, ahol a víz átlátszatlansága miatt nem tudjuk észlelni, ettől még lehet értelmes élet, és hátha dr. Blankowitz éppen ezt érzékeli?

– Van abban valami, amit Fisher mond – állt melléje Wu. – Végtére is a vízben kifejlődő élet – bármilyen intelligens is – aligha tesz szert műszaki civilizációra. A tengerben nem lehet tüzet gyújtani. A műszaki civilizációt nélkülöző élet nem nagyon ad jelt magáról, ám attól még lehet intelligens. És egy olyan fajtól, amelynek technikai eszközök nincsenek a birtokában, ha mégoly intelligens is, nincs mit tartani, különösen ha nem tudja elhagyni a tengert, mi viszont ott maradunk a szárazföldön. Ez még érdekesebbé teszi a helyzetet, és csak fokozza a földerítés szükségességét.

Blankowitz szólalt meg dühösen: – Annyit beszélnek itt összevissza, hogy engem nem hagynak szóhoz jutni. Mindnyájan tévedésben vannak. Ha értelmes tengeri lényekről volna szó, akkor én csak a tengerek felől kapnék pozitív jeleket. Csakhogy az egész felszínről azt kapok, nagyjából egyenlő eloszlásban. A szárazföldről és a tengerről egyaránt. Egyáltalán nem tudom mire vélni.

– A szárazföldről is? – kérdezte Wendel nem titkolt hitetlenkedéssel. – Akkor csakis valamilyen működési hibáról lehet szó.

– De én semmiféle hibát sem tudok kimutatni – tárta szét a karját Blankowitz.

– Épp ez a bosszantó az egészben. Képtelen vagyok megérteni.

Aztán mintegy mentegetőzésül hozzátette: – Persze nagyon gyenge a jel, de mégiscsak érzékelhető.

– Én talán meg tudom magyarázni – ajánlkozott Fisher.

Minden szem feléje fordult, mire ő egyből elsáncolta magát.

– Lehet, hogy én nem vagyok tudós – magyarázkodott –, de ez nem jelenti azt, hogy nem veszem észre, ami eléggé evidens. A tengerben értelmes lények élnek, de nem láthatók, mert a víz elrejti őket. Eddig ez rendben is van. Csakhogy a szárazföldön is élnek értelmes lények. Nos, ezek is rejtve vannak. A felszín alatt.

– A felszín alatt? – kelt ki magából Jarlow.

– Miért kellene nekik a föld alá bújniuk? Hiszen nincs semmi baj a levegővel, sem a hőmérséklettel, sem semmivel, amit ki tudnánk mutatni. Mi elől kellene elrejtőzniük?

– Mondjuk, a fény elől – jelentette ki Fisher nyomatékosan. – Én a rotoriakról beszélek. Elvégre föltételezhetjük, hogy mégiscsak betelepítették a bolygót. Miért maradnának fönt a Szomszéd Csillag vörös fényében, amelyben a rotori növényzet sem fejlődne, és 6k maguk is csak levertséget éreznének? A föld alatt viszont mesterséges megvilágítást alkalmazhatnak, amelyben ők is meg a növényeik is jobban éreznék magukat. Azonkívül... – Fisher elhallgatott.

– Azonkívül? Folytassa! – biztatta Wendel.

– Nos hát, meg kell érteniük a rotoriakat. Ők egy világnak a belsejében élnek. Ezt szokták meg, és ezt tekintik normálisnak. Nem éreznék jól magukat, ha egy világnak a külső héján kellene megkapaszkodniuk. Csak természetes, hogy lehúzódnának a felszín alá.

– Vagyis azt akarja mondani, hogy Blankowitz neurodetektora a bolygó felszíne alatt élö emberek jelenlétét mutatja ki? – összegezte Wendel.

– Igen. Miért is ne? A föld alatti üregeket fedő talajréteg gyengíti le azt a jelet, amelyet a neurodetektor fölfog.

– De Blankowitz többé-kevésbé azonos jeleket kap a szárazföldről és a tengerről – vitatkozott Wendel.

– Az egész bolygóról – erősítette meg Blankowitz. – Egyenlő erősségben.

– Helyes – erősködött Fisher. – Bennszülött intelligencia a tengerben, a rotoriak a föld alatt. Miért ne?

– Várjon csak – vetette közbe Jarlow. – Maga, Blankowitz, mindenhonnan kap jelet, nem igaz?

– Mindenhonnan. Érzékeltem ugyan némi ingadozást, de a jelek egészében véve olyan gyengék, hogy nehéz biztosat állítani. Egy biztos: a bolygó egészén föllelhető valamilyen intelligencia.

– Elhiszem, hogy ez lehetséges a tengerben – kötözködött Jarlow. – De hogyan lehetséges a szárazföldön? Csak nem tételezi föl, hogy a rotoriak tizenhárom év alatt – tizenhárom év alatt! – az egész bolygót behálózták föld alatti alagutakkal? Ha csak egy helyről vagy esetleg kettőről, de mindenképpen az összfelszín parányi hányadáról kapna jelzést, akkor még hajlandó lennék elfogadni a rotoriak vakondokmunkájára vonatkozó feltételezést. De az egész bolygó alatt? Hitesse el ezt a nénikémmel!

– Vegyem úgy, Henry – szólalt meg Wu –, hogy szerinted a szárazföld egész felszíne alatt idegen intelligencia húzódik meg?

– Nem látom be, mi más következtetést vonhatnánk le – bizonygatta Jarlow –, hacsak nem szögezzük le, hogy a Blankowitz masinája teljesen használhatatlan.

– Ez esetben – jelentette ki Wendel – nem tudom, elég biztonságos volna-e, ha leszállunk oda és kutatni kezdünk. Egy idegen intelligencia nem feltétlenül barátságos intelligencia, a Superluminal pedig nincs fölszerelve háborúskodásra.

– Szerintem nem adhatjuk föl – erősködött Wu. – Föltétlenül ki kell derítenünk, miféle intelligens élet van itten, és képes-e – vagy szándékában áll-e – megzavarni a Föld kiürítésére és az ideköltözésünkre vonatkozó terveinket.

– Egyetlen hely van – szólalt meg Blankowitz –, ahol a jelzés csöppet erősebb, mint egyebütt. Nem sokkal. Megpróbáljam újra megkeresni?

– Csak rajta – biztatta Wendel. – Próbálja meg! Ott majd tüzetesen megvizsgáljuk a környezetet, és aztán eldöntjük, hogy leszálljunk-e vagy sem.

– Én biztos vagyok benne – szögezte le Wu csendesen –, hogy minden baj nélkül leszállhatunk.

Wendel keserűen elhúzta a száját.

84.

Saltade Leverettben az volt a különös (legalábbis Janus Pitt véleménye szerint), hogy szeretett odakint lenni a kisbolygóövezetben. Úgy látszik, vannak emberek, akik igazán élvezik a pusztaságot, akiknek kedvükre van az élettelenség.

– Én nem idegenkedem az emberektől – szokta magyarázni Leverett. – Amire szükségem van tőlük, mind megkapom, a holovízión beszélek hozzájuk, meghallgatom őket, együtt nevetek velük. Mindent megtehetek velük, azonkívül, hogy tapintanám őket vagy érezném a szagukat, de kinek hiányzik ez? Ráadásul öt új telepet építünk a kisbolygóövezetben, s ha kedvem tartja, bármelyiket fölkereshetem, s teleszívhatom magam emberszaggal, ha éppen erre támad gusztusom.

Aztán amikor úgy adódott, hogy mégis ellátogatott a Rotorra – vagy ahogy előszeretettel emlegette: a "fővárosba" –, akkor szünet nélkül járt a szeme minden irányba, mintha attól tartana, hogy az emberek odacsődülnek köréje.

Még a székekre is gyanakvó pillantásokat vetett és oldalvást csusszant rájuk, mintha le akarná törülni az előző fenék nyomait.

Janus Pitt mindig is őt tartotta az ideális embernek az aszteroidaterv ügyvezető biztosi posztjára. Ez a pozíció lényegében szabad kezet adott neki a Nemezis-rendszer külső peremvidékét érintő minden ügyben. Hatásköre így nemcsak az épülő telepekre, hanem magára a felderítő szolgálatra is kiterjedt.

Az ebédet Pitt lakosztályában fogyasztották el, ugyanis Saltade inkább éhen maradt, mintsem olyan étterembe betegye a lábát, ahová a nagyközönség (s már egyetlen, számára ismeretlen harmadik személy is annak számított) szabadon bejárhat. Pittet valójában még az is meglepte kissé, hogy Leverett vele egyáltalán hajlandó volt leülni egy asztalhoz.

Pitt közömbösen vizsgálgatta a férfit. Leverett olyannyira cingár és inas volt, annyira hiányzott róla minden kerekdedség és párna, hogy az életkora szinte időtlennek hatott. A szeme fakókék, a haja fakósárga.

– Mikor is jártál utoljára a Rotoron, Saltade?

– Kis híján két éve, és most sem veszem jó néven tőled, Janus, hogy berángattál.

– Miért, mit tettem? Nem én rendeltelek be, de ha már úgyis itt vagy, légy üdvözölve.

– De akár be is rendelhettél volna. Mire véljem azt az utasításodat, hogy ne háborgassanak téged apró ügyekkel? Vagy már olyan nagyra nőttél, hogy csak nagy dolgok érhetnek föl hozzád?

Pitt kissé kényszeredetten mosolygott.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz, Saltade.

– Készült számodra egy jelentés. Fölfedezték, hogy egy kisebb sugárforrás közeledik felénk. A jelentést fölterjesztették hozzád, mire te visszaüzentél, hogy hagyjanak békén.

– Ó, arról van szó! – (Pitt emlékezett az ügyre. Az volt az, amikor úrrá lett rajta az önsajnálat és az ingerültség. Ő is megengedhet magának néha egy kis ingerültséget.) – A te embereid telepekre vadásznak. Minek zavarnak hát piszlicsáré dolgokkal?

– Rendben van, hogy ez az álláspontod. Csakhogy úgy esett, hogy az emberek rábukkantak valamire, ami nem telep, és most nem merik jelenteni neked. Nekem jelentették hát, és megkértek, hogy továbbítsam hozzád, annak ellenére, hogy téged nem szabad apróságokkal zaklatni. Tőlem várják, hogy kezelésbe vegyelek, Janus. Hát ilyen bakafántos vénember lettél öregkorodra?

– Ne jártasd a szád, Saltade! Mi van abban a jelentésben? – kérdezte Pitt, és nem mondhatni, hogy a hangjából hiányzott volna a bakafántosság.

– Egy járművet fedeztek föl.

– Mi az, hogy járművet? Hát nem telepet?

Leverett fölemelte göcsörtös mancsát.

– Nem telepet. Azt mondtam, járművet.

– Nem értem.

– Mit nem értesz? Számítógép kell talán? Ha igen, ott van a tiéd. A jármű egy olyan hajó, amely az űrben közlekedik, legénységgel a fedélzetén.

– Mekkora?

– Föltehetően fél tucat embert képes szállítani.

– Akkor csak a miénk lehet.

– Nem az. Minden hajónkat számba vettük. Ez viszont nem rotori gyártmány. Ha a felderítő szolgálat ódzkodott is attól, hogy téged tájékoztasson, azért elvégeztek némi kutatást. A rendszerünkben egyetlen számítógépet sem használtak föl egyetlen olyan hajó építéséhez sem, viszont olyan hajót nem lehetett fölépíteni anélkül, hogy valamikor a munka során ne alkalmaztak volna számítógépet.

– A következtetésed?

– Hogy ez nem rotori hajó. Valahonnan máshonnan jön. Mindaddig, amíg a legkisebb valószínűsége is megvolt annak, hogy netán minálunk épült ez a hajó, az embereim az utasításodnak megfelelően nem háborgattak téged. Viszont mihelyt megbizonyosodtak róla, hogy nem a mi hajónk, rögtön jelentették nekem azzal, hogy téged is tájékoztatni kell, de ők nem merik megtenni. Tudod, Janus, egy bizonyos ponton túl visszaüt, ha az emberek lelkébe gázolunk.

– Fogd be a szád! – fakadt ki Pitt dühösen. – Hogyhogy nem rotori? Honnan jöhetne máshonnan?

– Azt hiszem, a Naprendszerből jöhet.

– Lehetetlen! Egy ekkora hajó, amekkorát mondtál, fél tucat emberrel a hátán nem tehette meg a Naprendszerből idáig az utat. Még ha fölfedezték is a hiperrásegítést, ami nagyon is elképzelhető, fél tucat ember szorosan összezsúfolva semmiképpen sem élte volna túl a több mint kétesztendős utat. Lehet, hogy akad olyan példás, jól képzett és különlegesen alkalmas legénység, amely vállalkozna az útra, és legalább részben ép ésszel végig is csinálná, a Naprendszerben azonban nincs ember, aki meg merné ezt kockáztatni. Csakis egy egész telep, egy teljes önfenntartó világ vállalkozhat a siker reményében a csillagközi utazásra, olyan lakókkal, akik születésüktől fogva megszokták a lakóhelyüket.

– Mindazonáltal – mondta Leverett – itt van egy nem rotori eredetű kis hajó. Ez tény, és hidd el, nincs más választásod, mint hogy tudomásul vedd. Teszerinted honnan jöhet? A legközelebbi csillag a Nap, ez is tény. Ha nem a Naprendszerből indult el, akkor egy másik csillagrendszerből, és akkor az út jóval tovább tartott két évnél. Ha két esztendő lehetetlen, ez még lehetetlenebb.

– Tegyük föl – tűnődött Pitt –, hogy nem is emberek. Tegyük föl, hogy másfajta lények, másféle fizikai felépítéssel, amelyek kibírják a hosszú és zsúfolt utazást is.

– Vagy tegyük föl, hogy mindössze ekkora emberkék – tartotta el Leverett a hüvelyk és mutatóujját egy centiméternyire egymástól –, és számukra a hajó egy egész telepet jelent. De kár spekulálni. Ezek nem idegenek. Nem babszemjankók... Ez a jármű nem rotori – de mégis emberi eredetű. Az idegenekről föltételezzük, hogy gyökeresen eltérnek az emberektől, és az emberekétől tökéletesen eltérő hajókat építenek. Az a hajó emberi hajó, olyannyira, hogy az oldalán még a sorszámot is földi írásjelekkel írták föl.

– Ezt nem mondtad!

– Fölöslegesnek tartottam.

– Lehet, hogy emberi hajó – erősködött Pitt –, de lehet, hogy automata. Lehet, hogy robotok vannak rajta.

– Lehet – hagyta rá Leverett. – Ez esetben megtehetjük, hogy kilőjük? Ha nincsenek rajta emberek, akkor erkölcsi gátlásaink sem lehetnek. Csak egy vagyontárgyat semmisítünk meg, de végtére is határsértést követtek el vele.

– Ezen gondolkodom én is.

Leverett szélesen elmosolyodott.

– Ne tedd! Az a hajó nem töltött el két évet az űrben.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Elfelejtetted, milyen állapotban volt a Rotor, amikor megérkeztünk ide? Mi valóban több mint két esztendőt voltunk úton, és ennek az időnek a felét a normális térben valamivel a fénysebesség alatt tettük meg. Ezen a sebességen valósággal lemarták a telep felszínét a nekiütköző atomok, molekulák és porszemcsék. Emlékszem rá, mennyi időt fordítottunk a javítására és a fényezésére. Vagy te már elfelejtetted?

– És ez a hajó? – kérdezte Pitt, mit sem törődve a kérdéssel.

– Úgy csillog, mint amelyik pár millió kilométernél nem tett meg többet közönséges sebességgel.

– Ez képtelenség. Ne akard ezt elhitetni velem.

– Egyáltalán nem képtelenség. Mert tényleg csak pár millió kilométert tettek meg közönséges sebességgel. A többit – a hipertérben.

– Mit beszélsz itt összevissza? – fakadt ki Pitt a türelme határán.

– Szuperluminális repülés. Megszerezték.

– Ez elméletileg lehetetlen.

– Igazán? Hát ha tudsz más magyarázatot, tessék, hallgatlak.

Pitt tátott szájjal meredt rá.

– De...

– Tudom. A fizikusok azt állítják, hogy lehetetlen, ezeknek azonban mégis megvan. És most figyelj ide! Ha ismerik a szuperluminális közlekedést, akkor ismerniük kell a szuperluminális hírközlést is. Akkor a Naprendszerben tudják róluk, hogy itt vannak, és azt is, hogy mi történik velük. Ha mi kilőjük a hajót, a Naprendszer erről is tudomást fog szerezni, és egy idő múltán egy egész hajóhad fog előbukkanni az űrből, és azok minket fognak célba venni.

Pittnek egyetlen ép gondolat sem jutott eszébe.

– Mitévők legyünk hát? – kérdezte.

– Mi mást tehetnénk, mint hogy barátságosan üdvözöljük őket, megtudjuk róluk, kik és mifélék, mit keresnek itt, és mi a szándékuk? Nekem az az érzésem, hogy az Erythrón akarnak leszállni. Nekünk is oda kell mennünk, és beszélnünk kell velük.

– Az Erythrón?

– Ha egyszer ők ott vannak az Erythrón, Janus, akkor mi hol lehetnénk? Csakis ott szembesülhetünk velük. Ezt a kockázatot vállalnunk kell.

Pitt úgy érezte, hogy az elméje ismét ketyegni kezd.

– Ha így látod szükségesnek – mondta –, hajlandó vagy magadra vállalni? Természetesen egy hajóval meg a legénységével együtt.

– Vagyis nem te?

– Mint főbiztos? Én nem ereszkedhetem le oda, hogy egy ismeretlen hajót üdvözöljek.

– Értem, vagyis nem fér össze a hivatalod méltóságával. Tehát nekem kell nélküled szembenéznem az idegenekkel, vagy a babszemjankókkal, vagy a robotokkal, vagy akármikkel.

– Persze én állandó kapcsolatban leszek veled, Saltade. Hangban és képben.

– Tisztes távolból.

– Igen, de ha ügyesen megoldod ezt a megbízatást, nem fog elmaradni a jutalom sem.

– Igazán? – Leverett vizsla tekintettel méregette Pittet. – Ez esetben...

– Meg akarod szabni az árat? – buzdította Pitt némi várakozás után. – Csak javasolni akarok. Ha te azt szeretnéd, hogy én az Erythrón fogadjam ezt a hajót, akkor én meg az Erythrót szeretném magamnak.

– Hogy érted ezt?

– Az Erythrót akarom otthonomul. Elegem van a kisbolygókból. Elegem van a földerítésből. Elegem van az emberekből. Torkig vagyok mindennel. Egy egészen üres világot akarok. Szép saját házra vágyom, saját farmra, saját jószágra, jólétre – élelemmel meg minden szükségessel majd ellát a Kupola.

– Mióta dédelgeted magadban ezt a vágyat?

– Nem tudom. Szinte együtt nőttem föl vele. Amióta pedig itt vagyok, ezen a zsúfolt és lármás Rotoron, azóta minden eddiginél rokonszenvesebbnek tűnik föl nekem az Erythro.

Pitt összevonta a szemöldökét.

– Akkor már ketten vagytok. Pontosan olyan vagy, mint az az örült lány.

– Miféle árült lány?

– Eugenia Insigna lánya. Gondolom, ismered Insignát.

– A csillagászt? Hát persze. De a lányát még nem láttam.

– Tisztára őrült. Ott akar maradni az Erythrón.

– Én nem tartom őrültségnek. Sőt nagyon is értelmes dolognak tartom. Ami pedig azt illeti, hogy ott akar maradni az Erythrón, én szívesen elviselnék egy asszonyt...

– Azt mondtam, hogy lány – emelte föl az ujját Pitt.

– Mennyi idős?

– Tizenöt.

– Igazán? Majd megnő. Én meg, sajnos, csak öregszem.

– Nem az a ragyogó szépség.

– Ha jól megnézel engem, Janus, én sem vagyok az. Hallottad a feltételeimet.

– Akarod, hogy hivatalosan rögzítsük a számítógépben?

– Csak a formaság kedvéért, mi, Janus?

Pitt arca mosolytalan maradt.

– Megpróbáljuk figyelemmel kísérni, hol száll le az a hajó, te pedig készülj föl az Erythróra.

36 - A találkozás

85.

Eugenia Insigna hangja félúton volt a meglepődés és a panasz között, amikor megjegyezte: – Ma reggel Marlene énekelt. Valamilyen dalt dúdolt az "édes otthonról a csillagok között, ahol a világok szabadon ropják táncukat".

– Ismerem a dalt – bólintott Siever Genarr. – Elénekelném neked, ha nem lenne botfülem.

Épp hogy befejezték az ebédet. Mostanában mindennap együtt szoktak ebédelni, és Genarr csendes boldogsággal várta ezt az eseményt, örömét még az sem rontotta el, hogy a beszélgetésük minduntalan Marlene körül forgott, és hogy Genarr gyanúja szerint csupán a végső elkeseredés lökte feléje az asszonyt, hiszen kinek másnak önthetné ki a szívét?

Genarr azonban nem bánta. Bármi légyen is az ürügy...

– Én még sohasem hallottam őt énekelni – mondta Insigna. – Elkönyveltem, hogy nincs hangja. Kiderült, hogy kellemes, mély alt hangja van.

– Ez, Eugenia, annak a jele, hogy most boldog – vagy feldobott – megelégedett – vagy valami miatt jó hangulatban van. A magam részéről úgy vélem, hogy végre megtalálta a helyét a világban, rálelt az élet értelmére. Ez nem mindegyikünknek adatik meg. A legtöbbünk, Eugenia, csak sodródik az eseményekkel, és hiába keresi a saját élete értelmét, az egyre-másra kisiklik a keze közül, és a vége üvöltő kétségbeesés vagy csendes belenyugvás. Én magam a csendes megbékélők sorába tartozom.

Insignának sikerült mosolyt erőltetnie az arcára.

– Remélem, engem nem sorolsz ezek közé.

– Te nem tartozol a tomboló kétségbeesettek közé sem, Eugenia, ám hajlamos vagy rá, hogy vesztes csatákat vívj meg.

– Crile-ra gondolsz? – hunyta le szemét az asszony.

– Ha azt hiszed, hogy őrá gondolok, ám legyen. Valójában azonban Marlenére gondoltam. Már vagy tucatszor járt odakint. Imádja. Boldoggá teszi őt, és te mégis itt ülsz a rémülettel küszködve. Mi az, Eugenia, ami úgy nyugtalanít?

Insigna a villájával kotorászott a tányérján, aztán tűnődve bevallotta: – A veszteség érzése. A méltánytalanság. Crile választott, és én elvesztettem őt. Marlene is választott, és jó úton vagyok ahhoz, hogy őt is elveszítsem – ha nem is a pestis, de az Erythro miatt.

– Tudom – nyúlt Genarr az asszony keze után, és az szórakozottan hagyta, hogy megfogja.

– Marlene egyre szenvedélyesebben vágyik ki abba a semmibe, és egyre kevésbé óhajtja a mi társaságunkat. A vége az lesz, hogy megtalálja a módját, hogy ott kint éljen, és egyre ritkábban fog hazalátogatni – aztán egyszer csak végképp elmarad.

– Nyilván igazad van, de hát az egész élet nem más, mint az egymást követő veszteségek szimfóniája. Elveszítjük az ifjúságunkat, a szüleinket, a szerelmeinket, a barátainkat, a kényelmünket, az egészségünket és a végén az életünket. Hasztalan kapálózunk a veszteség ellen, mert úgysem tudjuk elkerülni, és ráadásul elveszítjük az önuralmunkat és a lelki békénket is.

– Ó, Siever, ó sohasem volt boldog gyermek.

– Csak nem magadat vádolod ezért?

– Megértőbb is lehettem volna.

– Ezt sosem késő elkezdeni. Marlene egy egész világra vágyott, és most megkapta. Azt szerette volna, hogy terhes adottságát átváltoztassa olyan képességgé, hogy közvetlenül érintkezhessen egy idegen értelemmel, és ez sikerült is neki. Csak nem akarnád rákényszeríteni, hogy mondjon le erről? Kész volnál magadhoz láncolni azon az áron, hogy a lehető legnagyobb veszteséget okozod neki: megfosztanád attól, hogy kivételes elméjét igazán használhassa?

Insigna kissé elnevette magát, bár a szeme könnyben úszott.

– Te egy nyulat is képes volnál előbeszélni az üregéből, Siever.

– Igazán? Az én szavaim sohasem voltak olyan hatásosak, mint Crile hallgatásai.

– Azért más is közrejátszott – ráncolta a homlokát Insigna. – De mit számít már az? Fő, hogy te itt vagy, Siever, és számomra ez nagy vigasztalást jelent.

– Kell-e ékesszólóbb bizonyíték arra, hogy megöregedtem – panaszkodott Genarr –, mint az, hogy megvigasztal, ha neked vigasztalást hozok. A tűz már csak pislákol, ha csak melegedésre kell.

– Nincs ebben semmi rossz.

– Az égvilágon semmi. Gyanítom, nem kevés olyan pár akad, akik úgy élték végig a vad szenvedélyek és féktelen rajongás minden stációját, hogy sohasem leltek vigaszra egymásban, és a végén mindent szívesen elcseréltek volna egy kis nyugalomért. Nem is tudom. A csendes győzelmek olyan csendesek. Fontosak, de sokszor észre sem veszi őket az ember.

– Úgy, mint te, szegény Siever?

– Kérlek, Eugenia, én egész életemben próbáltam elkerülni az önsajnálat csapdáját, te se próbálj most belecsalogatni, csak hogy kínlódni láss.

– Ó, Siever, én nem akarlak téged kínlódni látni.

– No lám, épp ezt akartam hallani tőled. Látod, milyen fondorlatos vagyok? Egyébként, ha ki akarod pótolni Marlene hiányát, én bármikor itt vagyok, ha vigaszra van szükséged. Egy egész világért sem hagynálak el, hacsak te nem akarod.

Az asszony megszorította a kezét.

– Nem vagyok méltó hozzád, Siever.

– Csak semmi kifogás, Eugenia. Én kész vagyok föláldozni magam érted, és nem tarthatsz vissza, hogy meghozzam a végső áldozatot.

– Érdemesebbet nem találtál nálam?

– Nem is kerestem. De úgy vettem észre, hogy a rotori nők sem tanúsítottak érdeklődést irántam. Aztán meg mit kezdenék én egy érdemesebb tárggyal? Milyen unalmas lenne, ha mint rendesen megszolgált ajándékot ajánlanám föl magam. Mennyivel romantikusabb egy meg nem szolgált ajándék, egy égi adomány.

– Hogy isteni kegyet gyakorolhass a méltatlan fölött.

Genarr hevesen bólogatott.

– Ez az! Igen, igen. Pontosan ez az, amiben én gyönyörködöm.

Insigna ismét elnevette magát, fölszabadultabban, mint az imént.

– Bolond vagy. Ezt eddig még valahogy nem vettem észre.

– A lelkem sötét verem. Majd ha még jobban megismersz – persze nem olyan sietős a dolog...

Az üzenetfelvevő éles berregése szakította félbe.

– Na tessék, Eugenia! – ráncolta a homlokát. – Amikor végre sikerül teledumálnom a fejed – magam sem tudom, hogy csináltam –, és már-már kész vagy a karjaimba omolni, akkor megzavarnak. Ejnye-ejnye! – Majd egészen más hangon: – Saltade Leverett az.

– Ő ki?

– Nem ismered. De mások se nagyon. Valóságos remete. Kint dolgozik a kisbolygóövezetben, mert szeret ott lenni. Évek óta nem láttam a vén csavargót. De miért is mondom őt vénnek, amikor velem egyívású! Le is van pecsételve. Úgy látom, az én ujjlenyomatomra. Ez olyan titkos, hogy teelőtted sem nyithatom föl.

Insigna készségesen fölállt, Genarr azonban leintette.

– Ne butáskodj, Eugenia. A titkolózás a hivatalnokok kórsága. Én rá se hederítek. Hüvelykujját rányomta a lapra, majd a megfelelő helyre a másikat is, mire betűk kezdtek előtűnni.

– Gyakran eszembe jut, hogy ha valakinek hiányzik a hüvelykujja... – tűnődött, ám hirtelen elhallgatott.

Aztán még mindig szótlanul átnyújtotta az üzenetet az asszonynak: – Elolvashatom?

– Természetesen nem – rázta meg a fejét Genarr –, de kit érdekel? Olvasd csak!

Az asszony szinte egyetlen pillantásra átfutotta, és fölnézett.

– Egy idegen hajó? Le akar szállni itt?

– Legalábbis ez van benne – bólintott Genarr.

– De mi legyen Marlenével? – kiáltott föl Insigna vadul. – Most is odakint van.

– Az Erythro meg fogja őt védelmezni.

– Honnan tudod? Hátha idegenek vannak a hajón. Valódi idegenek. Nem emberek. Hátha annak az erythrói lénynek nincs fölöttük hatalma.

– Mi is idegenek vagyunk a számára, mégis könnyedén a befolyása alá vont bennünket.

– Ki kell mennem hozzá!

– Mi haszna lenne...

– Ott kell lennem mellette. Gyere te is! Segíts! Behozzuk 6t a Kupola alá.

– Ha ezek mindenható és rosszindulatú betolakodók, akkor belül sem leszünk biztonságban...

– Ó, Siever, most nincs idő okoskodásra. Könyörgöm! Ott kell lennem a kislányom mellett!

86.

A korábban készített fotókat tanulmányozták.

– Hihetetlen – csóválta a fejét Tessa Wendel – Az egész világ tökéletesen néptelen. Kivéve ezt itt.

– Intelligencia mindenütt – vonta össze a szemöldökét Blankowitz.

– Ebből a közelségből már nincs semmi kétség. Néptelen vagy sem, az intelligencia itt van.

– De a legerősebben ott, annál a kupolánál, nem?

– A legerősebben ott, kapitány. Ott a legkönnyebb észrevenni. És ott a legismerősebb. A kupolán kívül van némi eltérés, és nem tudom biztosan, hogy ezt mire véljem.

– Mi még az emberén kívül semmilyen fejlett intelligenciát nem vizsgáltunk, ezért természetesen... – kezdte Wu.

– Az a véleménye – fordult feléje Wendel –, hogy a kupolán kívül kimutatott intelligencia nem emberi eredetű?

– Minthogy megállapodtunk abban, hogy tizenhárom esztendő alatt az emberek nem áshatták be magukat az egész bolygó felszíne alatt, mi más következtetésre juthatnánk?

– És a kupola? Az emberi?

– Az teljesen más dolog – mondta Wu –, és független Blankowitz plexonjaitól. Ott csillagászati műszereket látni. A kupola – legalábbis részben – egy csillagászati obszervatórium.

– No és az idegen intelligenciák nem lehetnek csillagászok is? – kérdezte Jarlow némi gúnyos éllel.

– Természetesen igen – hagyta rá Wu –, csakhogy a saját műszereikkel. Ha egy pontosan olyan komputerizált infravörös vizsgálóberendezést látok, mint amilyet a Földön, akkor... Hogy is fejezzem ki magam?

– Felejtsük el, hogy milyen típusú intelligenciáról van szó. Elég az hozzá, hogy olyan műszereket látok ott, amelyeket vagy a Naprendszerben gyártottak, vagy az ott készült tervek alapján állítottak elő. Ehhez nem férhet kétség. Nem tudom elképzelni, hogy idegen intelligens lények, hacsak nincsenek kapcsolatban az emberekkel, ilyeneket építhetnének.

– Rendben van, Wu – jelentette ki Wendel. – Egyetértek magával, Akármi legyen is ezen a világon, az alatt a kupola alatt emberi lények vannak vagy voltak.

– Mi az, hogy "emberi lények", kapitány? – fakadt ki élesen Fisher. – Miért nem mondja azt, hogy rotoriak? Rajtuk kívül más emberi lények nem lehetnek ezen a világon.

– Ez is cáfolhatatlan tény – szögezte le Wu.

– Ez itt egy apró kis kupola – mondta Blankowitz. – A Rotoron több tízezer ember élhetett.

– Hatvanezer – dünnyögte Fisher.

– Azok nem férhetnek el mind ez alatt az egyetlen kupola alatt.

– Más kupolák is lehetnek – mondta Fisher.

Ezerszer is végigpásztázhatjuk ezt a világot, mégis sok minden elkerülheti a figyelmünket.

– De csak ez az egyetlen hely, ahol a plexon típusa eltérést mutat. Ha több ilyen kupola is lenne, akkor biztos, hogy legalább néhányat még fölfedeztem volna – érvelt Blankowitz.

– Esetleg az is előfordulhat – mondta Fisher –, hogy amit mi látunk, az csak egy parányi részlete egy nagyobb építménynek, amely akár több mérföldre is szétterülhet a föld alatt.

– A rotoriak egy telepen érkeztek ide. Az a telep nyilván még mindig megvan. Vagy akár a telepek sokasága. Ez a kupola pedig csupán egy őrállás – szögezte le Wu.

– Nem vettünk észre telepet – jegyezte meg Jarlow.

– Mert nem is kerestük – érvelt Wu. – Minden figyelmünket erre a világra összpontosítottuk.

– És sehol másutt, csak ezen a világon érzékeltem intelligenciát – mentegetőzött Blankowitz.

– De másutt nem is kerested – mondta Wu. – Ahhoz, hogy észrevegyünk egy telepet vagy kettőt, tüzetesen át kell fésülnünk az eget, de miután erről a világról érzékelted a plexonokat, máshová nem is figyeltél.

– Ha szükségesnek tartják, most pótolhatom.

Wendel fölemelte a kezét.

– Ha vannak itt telepek, akkor ők miért nem fedeztek föl minket? Hiszen meg sem kíséreltük, hogy elleplezzük az energiakibocsátásunkat. Végtére is eléggé meg voltunk győződve arról, hogy ez a rendszer néptelen.

– Az is lehet, kapitány– szögezte le Wu –, hogy ők is ugyanebben a túlzott önbizalomban szenvednek. Ők sem kerestek bennünket, ezért elsiklottak mellettünk. Vagy ha föl is fedeztek bennünket, lehet, hogy nem tudják, kik vagy mik vagyunk, és hozzánk hasonlóan ők sem tudják eldönteni, hogy mitévők legyenek. Én mindenesetre amondó vagyok, hogy egy helyről biztosan tudjuk ezen a nagy holdon, hogy ott emberek élnek, és szerintem le kell ott szállnunk és fölvenni velük a kapcsolatot.

– Úgy gondolod, hogy ezt veszélytelenül megtehetjük? – firtatta Blankowitz.

– Az én véleményem az – jelentette ki Wu határozottan –, hogy igen. Csak úgy egyszerűen nem lőhetnek ki bennünket. Elvégre előbb meg akarják tudni, hogy kik is vagyunk. Azonkívül ha az elszántságunkból csupán annyira futja, hogy itt fogunk bizonytalankodni, akkor az égvilágon semmire sem jutunk, és jobb, ha már most visszafordulunk és megvisszük a hírt, hogy mit fedeztünk föl. Majd a Föld ide fog küldeni egy egész szuperluminális hajóhadat, nekünk azonban nem fogják megköszönni, ha félig üres kézzel térünk haza. A történelem úgy fog megemlékezni rólunk, mint felsült expedícióról. – Gúnyosan elmosolyodott.

– Látja, kapitány, én is tanultam valamit Fishertől.

– Ezek szerint az a véleménye, hogy szálljunk le és vegyük föl a kapcsolatot – összegezte Wendel.

– Okvetlenül – szögezte le Wu.

– És maga, Blankowitz?

– Engem hajt a kíváncsiság. Nem a kupola iránt, hanem az esetleges idegen életformák iránt. Szeretnék róluk bizonyságot szerezni.

– Jarlow?

– Szeretném, ha megfelelő fegyverek vagy a hiperkommunikáció birtokában lennénk. Ha megsemmisítenek bennünket, a Föld semmit de semmit nem fog megtudni arról, milyen sorsra jutottunk. Így aztán előfordulhat, hogy mások is ugyanolyan felkészületlenül és a sötétben tapogatózva követnek bennünket, mint ahogy mi útnak indultunk. Ha viszont túléljük a kapcsolatfelvételt, akkor fontos ismeretekkel megrakodva térünk haza. Én amellett vagyok, hogy meg kell kockáztatnunk.

Fisher csendesen megkérdezte: – Az én véleményemre is kíváncsi, kapitány?

– Föltételezem, hogy maga le akar szállni és megkeresni a rotoriakat.

– Pontosan ezért javasolhatok valamit? Próbáljunk meg a lehető legcsendesebben és minden föltűnés nélkül leszállni, és én előremegyek földeríteni. Ha valami balul ütne ki, akkor engem hagyjanak hátra, és térjenek vissza a Földre. Én nélkülözhető vagyok, a hajónak azonban vissza kell térnie.

– De miért maga? – kérdezte rögtön Wendel, megfeszülő arccal.

– Azért – felelte Fisher –, mert én legalább ismerem a rotoriakat – és mert én akarok menni.

– Én is – szólalt meg Wu. – Nekem magával kell tartanom.

– Miért kockáztatnánk két embert? – ellenkezett Fisher.

– Azért, mert két ember nagyobb biztonságban van, mint egy. Mert ha valami baj van, az egyik megmenekülhet, miközben a másik föltartóztatja a veszedelmet. És legfőképpen azért, mert ahogy maga mondja, ismeri a rotoriakat. Előítélettel lehet irántuk.

– Tehát leszállunk – hozta meg a döntést Wendel. – Fisher és Wu elhagyja a hajót. Nézeteltérés esetén Wut illeti meg a döntés joga.

– Milyen alapon? – méltatlankodott Fisher.

– Wu azt mondta, hogy maga ismeri a rotoriakat, ezért előítéletei lehetnek velük szemben – nézett Wendel eltökélten Fisherre –, és én egyetértek vele.

87.

Marlene boldog volt. Úgy érezte, mintha gyöngéd karok ölelnék körül és védelmeznék. Szeme beitta a Nemezis rőtes fényét, arcán érezte a szellő simogatását. Időnként felhők takarták el a nagy Nemezis-korong egy-egy részletét, ilyenkor a táj szürkébe öltözött.

A szürkeségben azonban ugyanúgy látott, mint a vörösben, mint ahogy az árnyékokban is tisztán kivette a csodás fénymintákat. És bár a szél hűvösebbre fordult, amikor a Nemezis elrejtőzött, sohasem érzett nagy hideget. Mintha az Erythro valahogyan élesebbé tenné a látását, ha szükséges, fölmelegítené körülötte a levegőt, valami módon gondoskodna minden szükségéről.

És társalogni is tud az Erythróval. Elhatározta, hogy azokat a sejteket, amelyek megtestesítik az Erythrón az életet, csak úgy fogja tekinteni, mint az Erythrót. Mint a bolygót. Miért is ne? Mi mást tehetne? Külön-külön az egyes sejtek csak azok, amik: primitív sejtek, ami azt illeti, jóval primitívebbek a saját testét felépítő sejteknél. A prokarióta sejtek összességükben teszik ki azt a szervezetet, amely sok billió és sok billió egymáshoz kapcsolt részecskéjével olyannyira behálózza, átfonja és valósággal magába öleli a bolygót, hogy joggal lehet magával a bolygóval azonosítani.

Milyen különös – gondolta Marlene. – Ez az eleven óriás a Rotor megjelenése előtt bizonyára még csak nem is sejtette, hogy rajta kívül létezhetnek más élőlények is.

Kérdései és érzékelései azonban nem csupán az elméjében fogantak meg. Időnként az Erythro illékony szürke füstként vibráló-remegő ember formájú szellemképpé sűrűsödött össze a szeme előtt. Ügy látszott, mintha a szellemkép állandó változásban lenne: nem annyira látta, mint inkább érzékelte, de meg mert volna esküdni rá, hogy minden pillanatban sok millió láthatatlan sejt távozik belőle, és helyüket azon nyomban újabbak foglalják el. Egyetlen prokarióta sejt sem képes sokáig megmaradni a víz hártyáján kívül, ezért mindegyikük csupán múlékony pillanatokra épült be az alakba, maga az alak azonban mindaddig szilárdan megtartotta az azonosságát, ameddig csak akarta.

Az Erythro többet nem vette föl Aurinel alakját. Magától is rájött, hogy ezzel nyugtalanítja őt. Az új alak semleges volt, és csak magának Marlenének a csapongó gondolatai változtattak rajta. Rájött, hogy az Erythro sokkal könnyebben képes követni az ő gondolati képeit, mint saját maga, és ez nyomban tükröződik is abban a ködalakban, amely egyik pillanatban még egyvalakire hasonlít, aztán ahogy megpróbálja őt magában azonosítani, áttűnik egy másik alakba. Időnként elkap egy-egy részletet: az anyja arcélét, Siever bácsi orrát, egy-egy részletet azoknak a fiúknak és lányoknak a vonásaiból, akikkel együtt járt az iskolába.

Egy interaktív szimfónia volt ez. Nem annyira társalgás, mint inkább egy leírhatatlan, végtelenül megnyugtató, végtelenül változatos táncjáték – részben az alakok, részben a hangok, részben a gondolatok szüntelen váltakozása.

Oly sok dimenzióban folyt ez a társalgás, hogy valósággal megdermedt arra a gondolatra, hogy ismét olyan érintkezésre fanyalodhat, amikor kénytelen megelégedni a beszéddel. A test nyelvében való olvasni tudása olyasmivé fejlődött, amit addig elképzelni sem tudott. A gondolatokat sokkal gyorsabban – és mélyebben – ki tudták cserélni, mint a nyers élőbeszéd durva eszközével.

Az Erythro megmagyarázta neki – helyesebben kiteljesítette benne – a más elmékkel való találkozás megrendítő élményét. Más elmékkel. Többes számban. Egyet még csak könnyebben megragadott volna. Egy másik világ. Egy másik elme. De egyszerre sok-sok elmével találkozni, egyik a másikra tipor, mindegyik különbözik a másiktól, mind ott szorong egy szűk helyen. Felfoghatatlan.

Azokat a gondolatokat, amelyek az Erythro megnyilvánulásának a hatására átitatták Marlene elméjét, csak hiányosan és elégtelenül lehetett volna szavakba önteni. Ezek a szavak elmerültek a túláradó érzelmekben, megérzésekben, az idegeknek azokban a rezdüléseiben, amelyek új és új látomásokká zilálták szét az Erythrót.

A bolygó próbálgatta az elméket, érzékelte őket. Nem úgy, ahogy az emberek az "érzékelést" értelmezik, hanem valami olyan módon, amit csak nagyon távolról képes megközelíteni ez az emberi szó és fogalom. És egyes elmék megroskadtak, megromlottak, kellemetlenné váltak. Ettől kezdve az Erythro abbahagyta az elmék találomra történő érzékelését, és olyan elméket keresett, amelyek kibírják a megérintésüket.

– És megtaláltál engem? – kérdezte Marlene.

– Megtaláltalak téged.

– De miért? Miért kerestél éppen engem?

Az árnyalak megremegett és füstszerűbbé vált.

– Csak hogy megtaláljalak.

Ez nem válasz.

– Miért akarod, hogy én veled legyek?

Az alak elhomályosult, és röpke gondolatként jött a válasz: – Csak hogy velem légy.

És semmivé foszlott.

De csak a szellemkép tűnt el. Marlene továbbra is érezte a védelmét, meleg ölelését. De miért oszlott el? Csak nem haragította magára a kérdéseivel?

Hirtelen hangot hallott.

Egy néptelen világban nem nehéz azonosítani egy hangot, mivel nem sok van belőle. Ott van a folyó víz csobogása meg a szél gyengéd susogása. Aztán azok a zajok, amelyeket az ember maga okoz: egy lábdobbanás, a ruha zizegése, a lélegzet nesze.

Amit azonban Marlene hallott, az egyikre sem hasonlított ezek közül, tehát a hang forrása felé fordult. Bal kéz felől a kiemelkedő szikla fölött egy emberi fejet látott megjelenni.

Az első gondolata természetesen az volt, hogy valaki a Kupolából kijött érte, és elöntötte a harag. Miért kell még mindig szaglászni utána? Megfogadta, hogy mostantól kezdve nem fog magával hordani hullámkibocsátót, így csak a vakszerencse vezetheti őket a nyomába.

Az arc azonban nem volt ismerős neki, pedig mostanra már mindenkivel alkalma volt találkozni a Kupolában. Ha nem tudja is a nevüket, vagy hogy ki kicsoda, azért biztosan fölismerné, ha látta volna már az illetőt a Kupolában.

Ezt az új arcot azonban még sehol sem látta.

Az ember majd fölfalta a szemeivel. A szája kissé tátva maradt, mintha lihegne. Aztán az ismeretlen fölhágott a magaslatra, és futni kezdett feléje.

A lány szembenézett vele. Érezte maga körül a védelem biztonságát. Csöppet sem félt. Az idegen háromméternyire megtorpant előtte, és csak bámult rá, előrehajolva, mintha valamilyen korlát magasodna előtte, amelyen képtelen áthatolni. Végül kitört belőle a fojtott kiáltás: – Roseanne!

88.

Marlene alaposan szemügyre vette az embert. Annak mikromozdulatai tulajdonlást: birtoklást, közelséget sugároztak – enyém, enyém, enyém!

A lány egy lépést tett hátrafelé. Hogy volna ez lehetséges? Miért lenne ő... Egy kislánykorában látott holokép elmosódó emléke...

És végül maga sem tagadhatta többé. Akármilyen lehetetlen is, akármilyen elképzelhetetlen...

Megmoccant a lényét körülölelő védőtakaróban, és megszólalt: – Apa?

Az meglódult feléje, mintha a karjába akarná kapni, mire ő még egy lépést hátrált. A férfi tántorogva megtorpant, aztán mintha szédüléssel küszködne, a homlokára tette a kezét.

– Marlene – szólalt meg. – Marlenét akartam mondani.

Marlene megfigyelte, hogy helytelenül ejtette ki a nevét. Két szótaggal. De hát ez is szép tőle. Honnan is tudhatná?

Egy másik ember is fölkaptatott, és megállt az első mellett. Egyenes szálú, fekete haja volt, széles arca, keskeny szeme, sárgás arca. Marlene még sohasem látott hozzá hasonló típusú embert. Száját önkéntelenül kissé eltátotta, és erőfeszítést tett, hogy türtőztesse magát.

A második férfi hitetlenkedve odasúgta az elsőnek: – Ez volna a te lányod, Fisher?

Marlene szeme tágra nyílt. Fisher! Mégis az ő apja!

Az apja nem nézett a másik emberre. Csak a lányára.

– Igen.

A másik még halkabban odasúgta neki: – Első osztásra rögtön ász, mi, Fisher? Idejössz, és az első ember, akivel találkozol, a kislányod?

Fisher megpróbálta elfordítani a tekintetét a lányáról, de hasztalan.

– Azt hiszem, ő az, Wu. Marlene, a vezetékneved Fisher, igaz? Az édesanyád Eugenia Insigna, nemde? Az én nevem Crile Fisher, és én vagyok az apád. És kinyújtotta felé a karját.

Marlene nagyon jól látta az apja arcán az őszinte vágyakozást, mégis tett még egy lépést hátrafelé, és nekiszögezte az apjának: – Hogy kerülsz te ide?

– A Földről jöttem, hogy megkeresselek. Hogy annyi év után megtaláljalak.

– Miért akartál megtalálni? Hiszen még csecsemőkoromban elhagytál engem.

– Akkor kénytelen voltam, de mindig vissza akartam jönni érted.

Ekkor egy újabb hang hasított közbe, kemény és éles, akár az acél: – Tehát csak Marlenéért jöttél vissza? Semmi másért?

Eugenia Insigna állt ott, az arca sápadt, az ajka vértelen, a kezei reszkettek. Mögötte ott állt meghökkent arccal, háttérbe húzódva Siever Genarr. Egyikükön sem volt védőöltözék.

Insignából sebesen, félig hisztérikus sietséggel ömlött a szó: – Azt hittem, hogy valamelyik telepről jöttek emberek, a Naprendszerből. Azt hittem, hogy talán valamilyen idegen lények. Minden elképzelhető lehetőséget végigvettem magamban, amikor meghallottam, hogy egy idegen hajó száll le minálunk: csak azaz egy nem jutott eszembe, hogy éppen Crile Fisher fog visszatérni. Méghozzá Marlenéért!

– Nem egyedül jöttem. Fontos küldetésben járunk. Ez itt Chao Li Wu a hajóról. És... és...

– És összefutunk. Az eszedbe sem jutott, hogy netán velem is összetalálkozhatsz? Avagy minden gondolatod kizárólag Marlene körül forgott? Mi volt az a fontos küldetés? Hogy megtaláld Marlenét?

– Nem. A küldetés nem ez volt. Ez csak az én óhajom.

– És én?

Fisher lesütötte a szemét.

– Én Marlenéért jöttem.

– Őérte jöttél? Vagyis hogy elvidd innen?

– Úgy gondoltam – kezdte Fisher, de a torkán akadt a szó.

Wu kíváncsian méregette ót. Genarr visszafojtott haraggal ráncolta a homlokát.

Insigna hevesen a lánya felé fordult: – Marlene, el tudnál menni ezzel az emberrel?

– Én senkivel sem megyek sehova, anya – jelentette ki Marlene csendesen.

– Hallottad a választ, Crile. Csak nem gondolod, hogy faképnél hagysz egy karonülő gyermekkel, aztán tizenöt év múlva csak úgy megjelensz, mondván, hogy "elnézést, most már ót is elviszem"? És én még csak az eszedbe se jutok. Biológiailag ö a te lányod, de semmi több. Tizenöt évi szeretet és gondoskodás jogán ő az enyém.

– Semmi értelme, hogy énmiattam huzakodjatok, anya – szólalt meg Marlene.

Chao Li Wu előrelépett.

– Bocsássanak meg. Engem már bemutattak, nekem azonban még senkit sem mutattak be. Asszonyom?

– Eugenia Insigna Fisher, az ó egykori felesége – mutatott rá Fisherre.

– És ez a kislánya, asszonyom?

– Igen. Ő Marlene Fisher.

Wu kissé meghajolt.

– És ez a másik úr?

– Én Siever Genarr vagyok – mutatkozott be Genarr –, annak a Kupolának a parancsnoka, amelyet ott látnak mögöttem a látóhatár szélén.

– Helyes. Parancsnok, szeretnék önnel szót váltani. Sajnálom, hogy egy családi perpatvar kellős közepébe csöppentünk, de ennek semmi köze a küldetésünkhöz.

– És mi volna az a küldetés? – dörrent közéjük egy újabb hang. Egy fehér hajú alak közeledett feléjük, lefittyedt ajakkal, kezében egy fegyvernek látszó valamit lóbálva.

– Hello, Siever – üdvözölte Genarrt, amint elcsörtetett mellette.

– Saltade – hökkent meg Genarr. – Te hogy kerülsz ide?

– Én Janus Pittet, a Rotor főbiztosát képviselem. Megismétlem a kérdést, uram. Mi az ön küldetése? És mi az ön neve?

– A nevemet legalábbis könnyen megadhatom: Dr. Chao Li Wu. És az öné, uram?

– Saltade Leverett.

– Üdvözletem. Mi békében jöttünk – méregette Wu a másik kezében a fegyvert.

– Remélem is – lökte oda Leverett mogorván. – Hat hajó van velem, amelyek rajta tartják a szemüket a maguk hajóján.

– Igazán? – álmélkodott Wu, – Ez a kis kupola? És egy hajóhad?

– Ez a kis kupola csupán egy parányi előretolt állás – bizonygatta Leverett. – A flotta is megvan. Ne higgye, hogy blöffölök.

– Elhiszem, ha mondja – jelentette ki Wu. – Ami kis hajónk azonban a Földről jött. Azért van itt, mert képes a szuperluminális repülésre. Érti, mit mondok? Vagyis a fénysebességnél gyorsabb utazásra.

– Értem, amit mondott.

– Marlene, dr. Wu igazat mond? – szólalt meg váratlanul Genarr.

– Igen, igazat mond, Siever bácsi.

– Érdekes – dörmögte Genarr.

– Örvendek, hogy ez az ifjú hölgy megerősíti a szavaimat – mondta Wu nyugodtan.

– Feltételezhetem talán, hogy ö a Rotor szuperluminális repülésügyi szakértője?

– Csak ne tételezzen föl semmit – intette le Leverett gorombán. – Mit keresnek itt? Nem hívta magukat senki.

– Valóban nem hívtak. Nem is sejtettük, hogy lehet itt valaki egyáltalán, aki tiltakozhatna ellenünk. De azért azt tanácsolnám, hogy ne nagyon engedjék át magukat a gorombaságnak, mert elég egy rossz mozdulat, és a hajónk egyszerűen eltűnik a hipertérben.

– Ebben nem egészen biztos – sietett megállapítani Marlene.

– De elég biztos vagyok – ráncolta a homlokát Wu. – De még ha elpusztítanák is a hajót, a földi bázisunk tudja, hol vagyunk, és állandó kapcsolatban állunk. Ha bármi történne is velünk, a következő expedíció ötven szuperluminális csatahajóból fog állni. Kár hát kockáztatni, uram.

– Ez nem így van – állapította meg Marlene.

– Mi nincs így, Marlene? – kérdezte Genarr.

– Amikor azt mondta, hogy a földi bázisuk tudja, hol vannak, akkor nem mondott igazat, és ezzel ő is tisztában volt.

– Ez nekem elég – mondta Genarr. – Saltade, ezeknek az embereknek nincs szuperluminális hírközlésük.

Wu arckifejezése semmit sem változott.

– Rábízza magát egy tizenéves kislány spekulációjára?

– Ez nem spekuláció, hanem bizonyosság. Saltade, majd később megmagyarázom. De hidd el, amit mondtam.

– Kérdezze meg az apámat! – szólította föl váratlanul Marlene. – Majd ó elmondja.

– A lány nem volt egészen biztos benne, hogy az apja tudhat az ő adományáról, hiszen egyéves korában még biztosan nem volt meg neki, vagy legalábbis nem adta tanúbizonyságát, de látszott rajta, hogy mégis tudja. Ez szinte ordított róla, csak a többiek nem vettek észre semmit.

– Semmi értelme, Wu – jelentette ki Fisher. – Marlene átlát rajtunk.

Wut most először hagyta el a hidegvére. A homlokát ráncolta, és élesen kikelt magából.

– Honnan az ördögből ismernéd a lányt, még ha a te lányod is? Hiszen csecsemőkora óta nem is láttad.

– Volt egyszer egy kishúgom – mondta Fisher csendesen.

Genarr, mint akinek hirtelen megvilágosodik az elméje, izgatottan megjegyezte: – Ezek szerint családi örökség. Érdekes. Nos hát, dr. Wu, láthatja, hogy ez ellen a fegyver ellen hiába is blöffölne. Legyünk tehát nyíltak egymással. Miért jöttek ide, erre a világra?

– Hogy megmentsük a Naprendszert. Kérdezze meg a kisasszonyt, aki, úgy látszik, abszolút tekintély ez ügyben, hogy ezúttal igazat mondoke!

– Persze hogy igazat mond, dr. Wu – hagyta helyben Marlene. – Mi jól ismerjük ezt a veszélyt. Az én anyám fedezte föl.

– És aztán mi is fölfedeztük magunknak, kisasszony – dicsekedett Wu –, anélkül, hogy rászorultunk volna az édesanyja segítségére.

Saltade Leverett egyikről a másikra nézett, aztán kifakadt: – Megkérdezhetném, miről beszélnek maguk itt?

– Hidd el, Saltade – nyugtatta meg Genarr –, Janus Pitt mindenről tud. Sajnálom, hogy téged nem avatott be, de ha megkéred rá, most meg fogja tenni. Mondd meg neki, hogy olyan emberekkel tárgyalunk, akik tudják, hogyan lehet a fénynél gyorsabban közlekedni, és talán sikerül velük egyezségre jutnunk.

89.

Mind a négyen ott ültek Siever Genarr kupolabeli magánlakosztályában, és Genarr megpróbálta leküzdeni magában a történelmi eseménynek kijáró túlzott elragadtatását. Végtére is ez volta történelemben az első csillagközi tárgyalás. A résztvevők neve, ha másért nem, hát már csak ezért az egyért is ott fog visszhangzani a galaktikus történelem folyosóin.

Kettő kettővel szemben.

A Naprendszer részéről (igazából a Föld képviseletében, mert ki hitte volna, hogy a dekadens Föld fogja képviselni a Naprendszert, a Föld fogja kifejleszteni a szuperluminális repülést, nem pedig valamelyik modern, életerős telep) Chao Li Wu és Crile Fisher volt jelen.

Wu bőbeszédű volt és kihívó; matematikus létére erős gyakorlati érzékkel volt megáldva. Fisher ellenben (Genarr még mindig nem akarta elhinni, hogy valóban őt látja viszont) hallgatagon, gondolataiba merülve ült ott, és alig vett részt a tárgyalásban.

A másik oldalon foglalt helyet Saltade Leverett, aki határozottsággal próbálta ellensúlyozni gyanakvását és amiatti feszélyezettségét, hogy egyszerre három emberrel is ilyen közeli kontaktusba került, és bár nem állt nála olyan könnyű helyen a szó, mint Wunál, azért nem okozott neki gondot, hogy világosan kifejtse az álláspontját.

Ami pedig Genarrt illeti, ugyanolyan hallgatagon ült ott, mint Fisher, ám ő arra az időre várt, amikor a többiek megállapodásra jutnak – ő ugyanis olyasmit tudott, amit a másik három nem.

Leszállt az este, és már órák óta együtt voltak. Közben megebédeltek, majd a vacsorát is fölszolgálták. A feszültség oldására több szünetet is tartottak, és az egyikben Genarr kiment, hogy szót váltson Eugenia Insignával és Marlenével.

– Nem halad rosszul – tájékoztatta őket Genarr. – Mindkét félnek rengeteg a nyernivalója.

– No és Crile? – kérdezte Insigna idegesen. – Fölhozta Marlene dolgát?

– Őszintén szólva, Eugenia, ez nem szerepel a tárgyalások napirendjén, és ő sem hozta szóba. Úgy látom, nagyon mardossa őt a dolog.

– Úgy kell neki – fakadt ki Insigna ádázul.

– És te hogy állsz ehhez a dologhoz, Marlene? – fordult a lányhoz némi habozás után.

Marlene rávetette sötét, áthatolhatatlan tekintetét.

– Én már túltettem magam rajta, Siever bácsi.

– Kicsit keményszívű vagy – dörmögte Genarr.

– És miért ne lenne az? – csapott le rá Insigna. – Hiszen csecsemőként elhagyta őt.

– Én nem vagyok keményszívű – mondta Marlene elgondolkodva. – Ha tudok, szívesen könnyítek a szívén. Csak lásd be, hogy én nem tartozom hozzá. Mint ahogy hozzád sem, anya. Sajnálom, de én az Erythróhoz tartozom. Siever bácsi, ugye, elmondod nekem, mit döntöttetek?

– Megígértem.

– Nekem ez nagyon fontos.

– Tudom.

– Nekem is ott kellene lennem, hogy az Erythrót képviseljem.

– Szerintem az Erythro jelen van ott, de te is be fogsz kapcsolódni, még mielőtt a végére érnénk. Ha eddig nem kezeskedtem is erről, most megteszem: szerintem az Erythro gondoskodni fog erről.

Ezzel megfordult és visszatért a tárgyalóterembe.

Chao Li Wu hátradőlt a székén, okos képén nyoma sem látszott a fáradtságnak.

– Hadd foglaljam össze – mondta. – Szuperluminális repülés híján ez a Szomszéd Csillag – vagy ahogy önök nevezik: a Nemezis – van a legközelebb a Naprendszerhez, ezért a csillagok felé tartó útján minden hajó először itt fog megállni. Viszont ha majd a valódi szuperluminális utazás az egész emberiség közkincsévé válik, a távolság megszűnik tényező lenni, és az emberek nem a legközelebbi, hanem a legalkalmasabb csillagot fogják keresni. Olyan csillagok után fognak kutatni, amelyek hasonlítanak a Naphoz, és amelyek körül legalább egy Földszerű bolygó kering. A Nemezist pedig szépen el fogják kerülni.

A Rotor, amely eddigelé valóságos fétist csinálta titkolózásból, hogy másokat távol tartson és magának őrizze meg ezt a csillagrendszert, többé nem kell, hogy így tegyen. Nemcsak hogy más telepek rá se fognak nézni erre a rendszerre, hanem talán maga a Rotor is le fog mondani róla. És ha úgy akarja, keres magának a Naphoz hasonló csillagokat. Több milliárd ilyen létezik a Galaxis spirális karjaiban.

Önök netán úgy gondolják, hogy a legkönnyebben úgy szerezhetik meg a szuperluminális utazás titkát, ha pisztolyt szögeznek rám, és megpróbálnak kiszedni belőlem mindent, amit tudok. Csakhogy én egy erős elméleti beállítottságú matematikus vagyok, és nagyon is korlátozottak az ismereteim. De még ha ráteszik is a kezüket a hajónkra, abból se tudnak meg sokat. Ezért a legokosabban akkor járnak el, ha kiküldenek a Földre egy tudósokból és mérnökökből álló delegációt, akiket mi kellően föl tudunk készíteni.

Cserébe mi ezt a világot kérjük, amelyet önök Erythrónak hívnak. Úgy látom, hogy önök ezt egyáltalán nem foglalták el, kivéve ezt a kupolát, amelyet csillagászati és egyéb kutatási célokra hasznosítanak. Maguk pedig a telepeken élnek.

Miközben a Naprendszerben lévő telepek útra kelhetnek, hogy napszerű csillagokat keressenek maguknak, a Föld népessége ezt nem teheti meg. Nyolcmilliárdnyi embert kell néhány évezred alatt elszállítanunk, és minél jobban megközelíti a Nemezis a Naprendszert, az Erythro annál alkalmasabb átmeneti szállásként szolgálhat a Földlakóknak, amíg nem találnak maguknak egy végleges Földszerű bolygót.

Mi magunkkal viszünk a Földre egy maguk választotta rotorit, annak bizonyságául, hogy itt jártunk. Közben újabb hajók épülnek és eljönnek ide – mert abban biztosak lehetnek, hogy visszajövünk, ugyanis szükségünk van az Erythróra. És akkor magunkkal visszük a tudósaikat, hogy elsajátítsák a szuperluminális repülés technikáját, amelyet a többi teleppel is meg fogunk osztani. Pontosan összefoglaltam, amiben megállapodtunk?

– Ez azért nem olyan egyszerű – vetette közbe Levereti. – Ahhoz, hogy megfelelő számú Földlakót el tudjon tartani, az Erythrót terraformálni kell.

– Igaza van, én nem tértem ki minden részletre – felelte Wu. – Ezeket a kérdéseket szintén meg kell oldani, de ez nem a mi dolgunk.

– Úgy van, a Rotor nevében majd Pitt főbiztosra meg a Tanácsra vár a döntés.

– A Föld nevében pedig a Globális Kongresszusra, ám amikor ilyen sok forog kockán, nem hiszem, hogy akadályt gördítenének a megegyezés útjába.

– Biztosítékokra van szükség. Kérdés, mennyire bízhatunk meg a Földben?

– Gondolom, annyira, amennyire a Föld megbízhat a Rotorban. Egy évbe is beletelhet, mire kidolgozzuk a biztosítékokat. Vagy öt évbe. Vagy akár tízbe. Mindenesetre évek kellenek hozzá, mire a kellő számú hajó megépül, amellyel elindulhatunk, viszont mi olyan programon dolgozunk, amely több ezer évig is eltart, és amelynek a végén ott van a Föld kényszerű kiürítése és a Galaxis meghódításának a kezdete.

– Föltéve, ha nem kell konkurens intelligenciákkal számolnunk – dörmögte Leverett.

– Ehhez a föltételezéshez mindaddig tarthatjuk magunkat, amíg kénytelenek nem leszünk azt föladni. De ez a jövő zenéje. Most hát beszélni fognak a főbiztosukkal? És kiválasztják azt a rotorit, akit magunkkal vihetünk, és megengedik, hogy minél előbb útra keljünk a Földre?

Ekkor Fisher előrehajolt.

– Javasolhatnám, hogy a kislányom, Marlene legyen az, aki...

Genarr azonban nem engedte, hogy befejezze a mondatot.

– Sajnálom, Crile. Én már beszéltem vele. Ő nem hajlandó elhagyni ezt a világot.

– És ha az anyja is vele jönne, akkor...

– Nem, Crile. Az anyjának ehhez semmi köze. Még ha te visszafogadnád is Eugeniát, és ő hajlandó volna is veled menni, Marlene akkor is az Erythrón maradna. És az sem használna semmit, ha te úgy döntenél, hogy itt maradsz vele. Ő már elveszett számodra, mint ahogy az anyja számára is.

– De hiszen még gyerek! – fakadt ki Fisher dühösen. – Még nem dönthet ilyen dolgokban.

– Nemcsak a te és Eugenia, hanem mindannyiunk és talán az egész emberiség legnagyobb bánatára éppen hogy dönthet ilyen dolgokban. Sőt mi több, én megígértem neki, hogy mihelyt végzünk – és szerintem már végeztünk is –, ismertetni fogom vele, hogy milyen egyezségre jutottunk.

– Talán erre mégsincs szükség – tiltakozott Wu.

– Ugyan már, Siever – kontrázott Leverett is –, csak nem járulunk oda egy kislányhoz engedélyért!

– Kérem, hallgassanak meg – kérlelte őket Genarr. – Ezt nem mulaszthatjuk el, mindenképpen konzultálnunk kell vele. Engedjenek meg nekem egy próbát! Azt javaslom, hogy Marlenét hívjuk be ide, hogy ismertessük vele az elhatározásunkat. Ha valaki önök közül úgy véli, hogy ez szükségtelen, eltávozhat. Fölállhat és eltávozhat.

– Az az érzésem, Siever, hogy elvesztetted a józan eszedet – háborgott Leverett. – Nekem nincs szándékomban egy süldő lánnyal játszadozni. Beszélni fogok Pitt-tel. Hol tartod a rádiót?

Ezzel fölállt, de szinte azon nyomban megtántorodott és elterült a padlón. Wu riadtan fölemelkedett a székéből.

– Mr. Leverett...

Leverett a hátára fordult, és fölnyújtotta a kezét.

– Segítsen föl valaki!

Genarr fölsegítette és a székéhez támogatta.

– Mi történt? – firtatta.

– Nem tudnám megmondani – bizonytalankodott Leverett. – Csak egy pillanatra iszonyatos fájdalom hasított a fejembe.

– Vagyis képtelen voltál elhagyni a szobát. – Genarr Wuhoz fordult. – Minthogy ön sem tartja szükségesnek, hogy Marlenével beszéljünk, lenne szíves kifáradni?

Wu nagy óvatosan, szemét Genarr-ra szögezve, lassan fölegyenesedett, de az arca megrándult, és nyomban visszaült a helyére.

– Talán mégis jobb, ha beszélünk az ifjú hölggyel – jelentette ki udvariasan.

– Kénytelenek vagyunk – bólintott Genarr. – Legalábbis ezen a világon az a törvény, amit az az ifjú hölgy akar.

90.

– Nem! – kiáltotta Marlene olyan erővel, hogy az szinte már sikolynak hatott. – Ezt nem tehetik meg!

– Mit nem tehetünk meg? – vonta össze ősz szemöldökét Leverett, hogy szinte egyetlen vonallá olvadt össze az orra fölött.

– Hogy közbülső állomásként vagy bármi másra is fölhasználják az Erythrót.

Leverett dühös tekintettel meredt rá, és szólásra nyitotta a száját, de Wu megelőzte: – És miért nem, kisasszony? Hiszen üres, kihasználatlan világ.

– Egyáltalán nem üres. És nem kihasználatlan. Mondd meg nekik, Siever bácsi!

– Marlene azt akarja mondani – magyarázta Genarr –, hogy az Erythrót megszámlálhatatlan prokarióta sejt népesíti be, amelyek képesek a fotoszintézisre. Nekik köszönhető az oxigén jelenléte az Erythro légkörében.

– Nagyon helyes – mondta Wu. – És ez mit változtat a dolgon?

Genarr megköszörülte a torkát.

– Az egyes sejtek külön-külön ugyanolyan primitívek, amilyen az élet csak lehet a vírusok szintje fölött, csakhogy a feneség ott van, hogy nem lehet őket egyes önálló sejtekként kezelni. Összességükben pedig hallatlanul bonyolult szervezetet alkotnak. Amely az egész világot körülöleli.

– Egyetlen szervezet? – őrizte meg Wu udvarias modorát.

– Úgy van, egyetlen szervezet, amelyet Marlene a bolygó nevével nevez, minthogy a kettő olyan szorosan együvé kapcsolódik.

– Ezt komolyan mondja? – tamáskodott Wu. – Honnan tud ön erről a szervezetről?

– Főleg Marlene révén.

– A fiatal hölgy révén – kötözködött Wu –, aki, meglehet, beteges túlfűtöttségben szenved?

Genarr fölemelte az ujját.

– Nehogy valami rosszat mondjon a lányról! Nem vagyok benne biztos, hogy az Erythrónak – a szervezetnek – van humorérzéke. Amit tudunk, azt főleg Marlenén keresztül tudjuk róla, de nem kizárólagosan. Amikor Saltade Leverett fölállt, hogy eltávozzék, letaglózták őt. Amikor az imént Ön is távozni készült, látszott, hogy kellemetlenül érezte magát. Mindezt az Erythrónak köszönhették. Így oltalmazza Marlenét, azáltal, hogy közvetlenül befolyásolja az elménket. Amikor megvetettük a lábunkat ezen a világon, az első időkben óvatlanul egy elmezavarban megmutatkozó kisebb járványt okozott, amit mi erythrói pestisnek neveztünk el. Attól tartok, hogy ha akarja, visszafordíthatatlan elmesérülést is képes előidézni, sőt ölni is tud. Kérem, ne hívják ki őt maguk ellen.

– Vagyis nem Marlene az, aki... – kezdte Fisher.

– Nem, Crile, Marlenének vannak bizonyos képességei, de azok nem terjednek odáig, hogy kárt okozzon. Az Erythro a veszélyes.

– Hogyan tudjuk elejét venni annak, hogy veszélyes legyen? – firtatta Fisher.

– Mindjárt azzal, hogy udvariasan meghallgatjuk Marlenét. Aztán azzal, hogy rám bízzák a közvetítést Marlenéhez. Engem legalább ismer az Erythro. És higgyenek nekem, amikor azt mondom, hogy meg akarom menteni a Földet. Eszemben sincs sokmilliárdnyi ember pusztulását kívánni.

Marlenéhez fordult.

– Ugye, megérted, Marlene, hogy a Földet veszély fenyegeti? Az édesanyád elmagyarázta, hogy a Nemezis közelsége elpusztíthatja a Földet.

– Ezt tudom – felelte Marlene elgyötört hangon –, az Erythro azonban csak az Erythróé.

– Hátha hajlandó rá, Marlene, hogy megossza. Hiszen a Kupolát is eltűri itt a bolygón. Nem látszik, mintha nagyon zavarnánk őt.

– Csakhogy a Kupolában ezer ember sincsen, és azok is bent maradnak a Kupola alatt. Az Erythro eltűri a Kupolát, mert ezáltal tanulmányozhatja az emberi elméket.

– Ezt még jobban megteheti, ha idejönnek a Földlakók.

– Mind a nyolcmilliárd?

– Dehogy mind a nyolcmilliárd. Csak addig lesznek itt, amíg végleges otthont nem találnak maguknak. Egy időben az összlakosságnak csak a töredéke száll meg itt.

– Ez is több millió lesz. Ebben biztos vagyok. Lehetetlen lesz mindet egy Kupola alá zsúfolni és ellátni őket élelemmel, vízzel és mindennel, amire szükségük lesz. Muszáj lesz széttelepíteni őket az Erythrón, ehhez pedig terraformálni kell. Ezt az Erythro nem élné túl, ezért kénytelen lesz védekezni.

– Biztos vagy ebben?

– Nem tehet mást. Te mit tennél?

– Ez több milliárd ember pusztulásával járna.

– Erről én nem tehetek. – Összeszorította az ajkát, aztán azt mondta: – Van egy másik út is.

– Mit beszél ez a lány? – kérdezte Leverett gorombán. – Miféle más út?

Marlene rövid pillantást vetett Leverett felé, aztán Genarrhoz fordult: – Én nem tudom. Az Erythro tudja. Legalábbis... legalábbis azt mondja, hogy a tudás megvan, de nem tudja kihámozni.

Genarr mindkét kezét fölemelte, hogy elejét vegye a kérdések özönének.

– Majd én beszélek! – Aztán hangsúlyozott nyugalommal így szólt a lányhoz: – Nyugodj meg! Semmi értelme, hogy az Erythróért aggódj. Hisz tudod, hogy meg tudja magát védeni mindennel szemben. Áruld el nekem, hogy érted azt, hogy az Erythro nem tudja kihámozni!

Marlene a torkához kapott, és levegő után kapkodva kinyögte: – Az Erythro tudja, hogy a tudás itt van jelen, csakhogy nincsenek neki emberi tapasztalatai, emberi ismeretei, emberi fogalmai. Ezért nem érti meg.

– A tudás itt van a jelenlévő elmékben?

– Igen, Siever bácsi.

– Nem tud behatolni az elmékbe?

– Kárt okozna bennük. Csak az én elmémbe képes ártalom nélkül behatolni.

– Remélem is – jegyezte meg Genarr –, de neked birtokodban van a tudás?

– Nem, dehogyis van. De azén elmém útján az ittlévőkét is letapogathatja. A tiédet. Az apámét. Mindenkiét.

– Nem veszélyes ez?

– Az Erythro szerint nem, de Siever bácsi, én félek.

– Tiszta őrület – suttogta Wu, de Genarr gyorsan csendre intette.

Fisher talpra ugrott.

– Marlene, ne tedd...

Genarr dühösen rendre utasította: – Te itt semmit sem tehetsz, Crile. Nem győzzük hangoztatni, hogy emberek milliárdjainak a sorsa forog kockán – és hagynunk kell, hogy az a szervezet megtegye, amit tud. Marlene!

Marlene szemei az ég felé fordultak. Révület szállta meg.

– Siever bácsi – suttogta –, ölelj magadhoz!

Botladozva odament Genarrhoz, aki megragadta és szorosan magához ölelte ót.

– Marlene... Nyugodj meg... Nem lesz semmi baj. – És a kislány merev testét karjaiba szorítva óvatosan leereszkedett egy székre.

91.

Mintha hangtalan fényrobbanás söpörte volna el a világot. Minden csak önmagában létezett.

Genarr még annak sem volt tudatában, hogy ő Genarr. Az ego is megszűnt létezni. Csupán egy hallatlanul bonyolult fénylő ködgomolyag létezett, amely egyre terjedt, és újabb és újabb fonalakká foszlott szét, amelyek azonmód fölvették az eredeti gombolyag bonyolultságát.

Az örvénylő ködgomolyag hol közeledett, hol távolodott, és közben egyre dagadt. És ez úgy folytatódott, akár egy öröktől fogva tartó és soha véget nem érő hipnotikus álom.

Egy táguló és mégsem táguló tátott szájba örvénylett bele időtlenül. Folyton változott anélkül, hogy más lett volna. Apró foszlányok dagadtak bonyolult gomolyaggá...

És így tovább. Hangtalanul. Érzékelhetetlenül. Még a látást is kikapcsolva. Csak a tudat fogott fel valamit, ami olyan volt, mint a fény, de mégsem fény volt. Az elme önmagát kezdte érzékelni.

Aztán fájdalmasan – ha van a világmindenségben olyan, hogy fájdalom – elhalványodott, és egyre gyorsabb forgásba kezdett, mígnem egyetlen fényponttá zsugorodott össze, amely hirtelen elvillant és nyomtalanul elenyészett.

92.

A világmindenség tolakodóan adta tudtukra létezését.

Wu nyújtózkodva kérdezte: – Más is tapasztalta ugyanezt?

Fisher bólintott.

Leverett azt mondta: – Nos, én hajlandó vagyok elhinni. Ha ez őrültség, akkor mi mindannyian őrültek vagyunk.

Genarr azonban még mindig a karjaiba szorítva tartotta Marlenét, és aggódva hajolt föléje. A kislány kapkodva szedte a levegőt.

– Marlene. Marlene – szólítgatta.

Fisher nagy nehezen lábra állt.

– Nincs semmi baja?

– Nem tudhatom – mormogta Genarr. – Él, de ez még nem jelent semmit. A kislány felnyitotta a szemét. Üres, zavaros tekintettel bámult Genarr-ra.

– Marlene – suttogta Genarr kétségbeesett hangon.

– Siever bácsi – suttogta Marlene válaszul.

Genarr mélyet sóhajtott. Legalább megismerte őt.

– Ne mozdulj – figyelmeztette a lányt. – Várd meg, amíg elmúlik.

– Már elmúlt. Úgy örülök, hogy már vége.

– De nincs semmi bajod?

– Nincs – felelte az némi szünet után. – Jól érzem magam. Az Erythro azt mondja, hogy nincs semmi bajom.

– Rátalált arra a rejtett tudásra, aminek állítólag mi a birtokában vagyunk? – firtatta Wu.

– Igen, dr. Wu, rátaláltam. – Tenyerével végigsimította izzadt homlokát. – Egyébként önnél van a tudás.

– Nálam? – csodálkozott Wu döbbenten. – És mi az?

– Nem igazodom el benne – felelte Marlene. – De ön bizonyára rájön, ha körülírom.

– És mi az?

– Valami olyasmi, hogy a gravitáció ahelyett, hogy vonzaná, taszítja a dolgokat.

– Igen, gravitációs taszítás – bólintott Wu. – Ez részét képezi a szuperluminális repülésnek. – Mélyet lélegzett és kihúzta magát. – Ez az én fölfedezésem.

– Akkor hát, ha szuperluminális repülés közben közel halad el a Nemezis mellett, gravitációs taszítóerő lép föl. Minél gyorsabban repül, annál nagyobb ez az erő.

– Úgy van, a hajó ellökődik onnan.

– És a Nemezis nem fog az ellenkező irányba lökődni?

– De igen, a tömeg nagyságával fordított arányban, ám a Nemezis elmozdulása mérhetetlenül kicsi lenne.

– És ha évszázadokon keresztül újból és újból megismételnék?

– A Nemezis még akkor is csak nagyon kicsit mozdulna el.

– Viszont a mozgás iránya is megváltozna kissé, és ez az eltérés a fényévek során fölhalmozódna, így a Nemezis talán elég messze haladna el ahhoz, hogy a Föld megmeneküljön.

– Hát... – tűnődött Wu.

– Ki lehetne ezt dolgozni? – kérdezte Leverett izgatottan.

– Meg lehet próbálni. Egy közönséges sebességgel elhaladó kisbolygó a másodperc milliomod részére áttér a hipertérbe, és millió kilométerrel odébb normális sebességgel ismét előbukkan. Egész sereg kisbolygó kering a Nemezis körül, és mindig ugyanazon az oldalán buknak le a hipertérbe.

Egy percig mélyen elgondolkodott. Aztán dacosan kivágta: – Ha adtak volna egy kis időt, ez biztosan nekem is eszembe jutott volna.

– A dicsőséget még így is learathatja – nyugtatta meg Genarr. – Elvégre Marlene az ön agyából merítette az ötletet.

Végignézett a jelenlévőkön, és így folytatta: – Nos, uraim, hacsak valami szörnyű baj nem történik, felejtsük el, hogy az Erythrót közbülső állomásnak használjuk, amit az amúgy sem engedne meg. És a Föld kiürítésével sem kell törődnünk – ha megtanuljuk, hogyan fordítsuk hasznunkra a gravitációs taszítást. Azt hiszem, a helyzetünk nagyot javult azzal, hogy bevontuk Marlenét.

– Siever bácsi – nyafogott Marlene.

– Tessék, kedvesem.

– Én olyan álmos vagyok.

93.

Tessa Wendel komoran méregette Crile Fishert.

– Egyre azt mondogatom magamban, hogy visszajöttél. Valahogy nem mertem volna elhinni, hogy visszajössz, miután megtaláltad a rotoriakat.

– Marlene volt az első ember – a legeslegelső –, akit megtaláltam.

A semmibe révedt, és Wendel hagyta. Hadd eméssze csak meg magában. Más vonatkozásban is van elég megemésztenivalójuk.

Magukkal hoznak egy rotorit: Ranay D'Aubissont, a neurofizikust. Húsz évvel korábban egy földi kórházban dolgozott. Kell hogy legyenek, akik emlékeznek még rá és fölismerik. Följegyzések is vannak róla, amelyek alapján azonosítani lehet őt. És élő tanúja annak, amit megvalósítottak.

Wu is egészen más ember lett. Tele van elképzelésekkel, hogyan használja föl a gravitációs taszítást a Szomszéd Csillag odábblökdösésére. (Most már ő is Nemezisnek hívja, ám ha sikerül kidolgoznia egy olyan tervet, amelynek a segítségével odébb lehet mozdítani, talán mégsem lesz a Föld nemezise.) És Wunál megjelent egy új tulajdonság: a szerénység. Nem tartott igényt a felfedezés dicsőségére, s ez Wendel számára teljességgel hihetetlennek tetszett. Azt állította, hogy a tervet közösen dolgozták ki, és ennél többet nem volt hajlandó elárulni.

S mi több: eltökélte, hogy visszatér a Nemezis-rendszerbe – és nem csupán a munkák irányítására. Egyszerűen ott akart lenni. "Még ha gyalog kell is odamennem" – erősködött.

Wendel arra eszmélt föl, hogy Fisher gondterhelten vizsgálgatja őt.

– Miért nem gondoltad, hogy visszajövök, Tessa?

Az asszony úgy döntött, hogy nincs mit szépítgetni a dolgot.

– A feleséged, Crile, fiatalabb nálam, és ragaszkodik a lányodhoz. Ebben biztos voltam. És amilyen hevesen vágyódtál a lányod után, azt hittem...

– Hogy ott maradok Eugenia mellett, ha minden kötél szakad?

– Valami ilyesmi.

Fisher megrázta a fejét.

– Akárhogyan alakul is a dolog, semmi jó nem sült volna ki belőle. Először azt hittem, hogy Roseanne – a húgom. Főleg a szeme, de más vonásaiban is sok hasonlóság van közöttük. Ám ő sokkal több, mint Roseanne. Tessa, ő nem emberi. Majd később elmagyarázom. Én... – és megrázta a fejét.

– Ne izgasd magad – nyugtatgatta Wendel. – Majd elmondod, amikor jónak látod.

– Azért nem volt teljesen hiábavaló. Láttam őt. Él. Jól van. És azt hiszem, ennél nem is vágytam többre. Azok után, amit... átéltem, Marlene most már csak az, aki: Marlene. Most már, Tessa, életem végéig te maradtál nekem egyedül.

– Most már beéred velem is?

– De még mennyire, Tessa. Hivatalosan is elválok. És hivatalosan is összeházasodunk. Hagyom a Rotort meg a Nemezist Wunak, mi ketten pedig letelepszünk a Földön vagy bármelyik telepen, amelyiken csak akarsz. Mindketten szép nyugdíjat fogunk élvezni, és másoknak hagyjuk a Galaxist az összes nyavalyáival. Mi már megtettük a magunkét, Tessa. Mármint ha te is így gondolod.

– Alig győzöm kivárni, Crile.

Eltelt egy óra, és ők még mindig egymás karjaiban pihentek.

94.

– Úgy örülök, hogy nem voltam ott – vallotta be Eugenia Insigna. – Egyre az jár az eszemben. Szegény Marlene. Biztosan nagyon félt.

– Igen, nagyon. De mégis rászánta magát, és ezzel lehetségessé tette a Föld megmentését. Most már Pitt sem tehet semmit. Bizonyos szempontból az egész életműve értelmét vesztette. Nemcsak hogy célját tévesztette az a terve, hogy titokban új civilizációt építsen föl, hanem ráadásul részben neki kell irányítania a Föld megmentésére irányuló tervet is. Kénytelen lesz. A Rotor többé nem rejtőzködhet. Bármikor fölkereshető, és a Földön meg a rajta kívül élő emberiség kivétel nélkül ellenünk fordul, ha nem csatlakozunk ismét az emberi fajhoz. Marlene nélkül ez nem történhetett volna meg.

Insignát hidegen hagyták a nagy összefüggések.

– De amikor elfogta a félelem – hajtogatta a magáét –, akkor tehozzád fordult és nem Crile-hoz.

– Igen.

– És te fogtad a karjaidban és nem Crile.

– Igen, de emögött ne keress semmi misztikumot. Engem ismert, Crile-t viszont nem.

– Te mindent meg tudsz magyarázni észokokkal, Siever. Ez vagy te. De én örülök, hogy hozzád fordult. Crile nem érdemelte meg őt.

– Ahogy mondod. Nem érdemelte meg. De kérlek, Eugenia, most már ideje mennünk. Crile elutazik. Soha többé nem tér vissza. Látta a lányát. Tanúja volt, ahogy kiutat mutatott a Föld megmentésére. Én ezt nem irigylem el tőle, és te se tedd. Ezért, ha nincs ellenedre, beszéljünk másról. Tudsz róla, hogy Ranay D'Aubisson is velük megy?

– Tudok. Mindenki erről beszél. Nekem valahogy nem fog hiányozni. Sosem hittem, hogy nagyon pártolta volna Marlenét.

– Néha rólad is el lehetett ezt mondani, Eugenia. Ranay számára ez óriási dolog. Miután rájött, hogy az úgynevezett erythrói pestis nem valami ígéretes kutatási terület, az egész itteni munkája alól kicsúszott a talaj, a Földön azonban bevezetheti a modern agyvizsgálati módszereket, és szakmai szempontból nagy jövő vár rá.

– Wu azonban vissza fog térni. Ragyogó elme. Az ő agya szolgáltatta a megfelelő felismerést. Tudod, valahogy az az érzésem, hogy amikor visszajön ide, hogy a taszítási effektuson dolgozzék, az igazi vágya az lesz, hogy az Erythrón maradjon. Az Erythro szervezete őt is kiszemelte, akárcsak Marlenét. És ami a legviccesebb, szerintem Leverett-tel is ezt tette.

– Szerinted milyen rendszert követ az a szervezet, Siever?

– Arra gondolsz, hogy miért választja ki Wut, és miért nem Crile-t? Vagy miért szemeli ki Leverettet és nem engem?

– Nos, azt belátom, hogy Wu messze ragyogóbb elme, mint Crile, viszont te, Siever, sokkal jobb vagy, mint Leverett. Nem mintha szívesen elveszítenélek téged.

– Köszönöm. Felteszem, hogy az Erythro szervezetnek megvan a maga kritériuma. Sőt azt hiszem, nagyjából gyanítom is, hogy mi lehet az.

– Igazán?

– Igen. Amikor az én elmémet szondázta, mármint Marlenén keresztül, maga az Erythro szervezet hatolt belénk. Úgy tetszik, én el is kaptam a gondolatait. Nem tudatosan persze, ám amikor az egész véget ért, nekem az volt a benyomásom, hogy olyan dolgokat is tudok, amiket azelőtt nem tudtam. Marlenének megvan az a különös tehetsége, hogy képes kapcsolatba lépni azzal a szervezettel, amely az ő agyát egyúttal szondaként használja mások elméjének a kifürkészéséhez, de szerintem ez csak gyakorlati előnyként jön számba. Ennél sokkal szokatlanabb célra szemelte őt ki.

– És mi lehet az a cél?

– Képzeld el, Eugenia, hogy egy darab fonál vagy. Hogy éreznéd magad, ha hirtelen és váratlanul a szemed elé kerülne egy csipke? Vagy képzeld magad egy körnek. Mit éreznél, ha találkoznál egy mintás gömbbel? Az Erythro csak egyetlen elmét ismer – a sajátját. Az ő elméje roppant terjedelmes, de nagyon is szimpla. Csak az teszi azzá, ami, hogy megszámlálhatatlan mennyiségű, szorosan egymáshoz láncolt egyedi sejtből épül föl.

És ekkor összetalálkozik az emberi aggyal, amely viszonylag korlátozott számú sejtből áll, ám a kölcsönös kapcsolatok száma megszámlálhatatlanul nagy, s ez hihetetlen bonyolultságot hoz létre. Fonál helyett csipke. Bizonyára már a puszta szépsége is lenyűgözte. És bizonyára Marlene elméjét találta az összes között a legszebbnek. Ezért szemelte hát ki őt. Te nem ezt tennéd, ha a kezedbe pottyanna egy valódi Rembrandt vagy egy Van Gogh? Ezért óvta őt olyan féltékenyen. Vagy te nem óvnád az értékes műalkotást? Mégis hajlandó volt őt kockára tenni az emberiség érdekében. Marlene számára ez elég kegyetlen dolog volt, ám a szervezet részéről nemes cselekedet.

Végül is én ennek tartom az Erythro szervezetet. Vagyis egy műértőnek, aki gyönyörű elméket gyűjt.

Insigna elnevette magát.

– Ezek szerint Wunak és Leverettnek nagyon szép elméje lehet.

– Az Erythro szemszögéből bizonyára. És folytatni fogja a gyűjtést, ha majd megérkeznek a Földről a tudósok. A végén össze fog gyűjteni egy olyan embercsoportot, amely kitűnik az átlagból. Az erythrói csoport. Segíteni fog nekik abban, hogy új otthonra leljenek az űrben, és a végén talán kétféle emberekből álló világok alakulnak ki a Galaxisban: a földi emberek világai és a náluknál sokkal rátermettebb úttörők, az igazi űrászok világai. Kíváncsi vagyok rá, mi fog ebből kisülni. Az biztos, hogy ők lesznek a jövő emberei. Ez valahogy sajnálattal tölt el engem.

– Kár ezen rágódnod – zökkentette vissza őt Insigna a jelenbe. – Majd a jövő emberei megoldják a jövő problémáit. E pillanatban te meg én olyan emberek vagyunk, akik emberi mérce szerint ítéljük meg egymást.

Genarr kellemesen hétköznapi arca kigyúlt az örömteli mosolytól.

– Boldog vagyok, mert én gyönyörűnek találom a te elmédet, és talán te is hasonlóan gyönyörűnek találod az enyémet.

– Ó, Siever. Én mindig annak tartottam. Mindig.

Genarr mosolya kissé beárnyékolódott.

– De tudom, hogy másféle szépségek is léteznek.

– Számomra már nem. Tebenned megvan mindenféle szépség. Siever, a délelőttöt már elvesztegettük. De még előttünk van a délután.

– Ez esetben mit kívánhatnék még, Eugenia? Vigye az ördög a délelőttöt – ha osztozhatunk a délutánon.

A kezük megtalálta egymást.

Epilógus

Janus Pitt ismét ott ült egyedül, bezárkózva a szobájában.

A rőt törpe csillag többé már nem volt a halál hordozója. Csak egy vörös törpe csillag amelyet odébb fog taszigálni az egyre arrogánsabb emberiség s ezzel még tovább gyarapítja hatalmát.

A nemezis azonban még mindig létezik, jóllehet már nem a csillag részéről fenyeget.

A földi élet évmilliárdokon keresztül elszigeteltségben végezte a maga kísérleteit, emelkedett és süllyedt, felvirágzott, és túlélt számos tömeges kihalást. Talán más világokon is kialakult az élet, és ugyanúgy évmilliárdokon át elszigetelten járta a fejlődés útját.

Hosszú távon minden kísérlet – vagy majdnem mindegyik – kudarcra volt ítélve. Egy, legfeljebb kettő járt sikerrel és áll helyt a többiért is.

Ám csak akkor, ha a világegyetem elég nagy ahhoz, hogy elszigetelje egymástól az összes kísérletet. Ha a Rotort – az ő Noé bárkájukat – sikerült volna elszigetelni, ahogy a Föld és a Naprendszer el volt szigetelve, akkor talán ez lehetett volna az egyik sikeres kísérlet.

Dühében és kétségbeesésében ökölbe szorította a kezét. Jól tudta ugyanis, hogy az emberiség ugyanolyan gáttalanul fog csillagról csillagra röpködni, mint ahogy egykor kontinensről kontinensre, korábban pedig régióról régióra futkosott. Vége az elszigeteltségnek nem lesz többé önmagába zárt kísérlet. Az ő nagyszabású kísérletét fölfedezték és ezzel halálra is ítélték Ugyanaz az anarchia, ugyanaz a züllés, ugyanaz a rövidlátás, ugyanaz a kulturális és társadalmi egyenlőtlenség fog elhatalmasodni ismét – csak most mára Galaxis egészében.

Mi jöhet ezután? Galaktikus birodalmak? Az egy és egyedüli világ minden bűnét és ostobaságát átörökíti a világok millióinak? Minden baj és fájdalom iszonyúan megsokszorozódik?

Ki lesz képes józan észre téríteni egy egész Galaxist, amikor ez soha senkinek sem sikerült egyetlen világgal? Ki lesz képes rá, hogy egy emberektől hemzsegő egész Galaxisban fölismerje a trendeket és előre lássa a jövőt?

Ez lesz aztán az igazi nemezis.

Az istenek is...

Ajánlás

Ajánlom ezt a könyvet az emberiségnek, abban a reményben, hogy az őrület ellen folytatott háborúját végül mégiscsak megnyeri.

Megjegyzés

A történet a 6. fejezettel kezdődik.

Nem tévedés.

Megvan a maga rejtett értelme, így tehát tessék csak nekilátni az olvasásnak.

Remélem, örömüket lelik benne.

I - Az ostobaság ellen...

6. fejezet

– Hiába! – mondta Lamont élesen. – Semmire sem jutottam. – Borongós tekintettel nézett körül, ez különben illett mélyen ülő szeméhez, ezt sugallta hosszú, enyhén aszimmetrikus álla is. Borús volt az arckifejezése akkor is, ha minden a legjobban ment, de ez alkalommal semmi sem ment a legjobban. Hallammel készített második hivatalos interjúja nagyobb balsiker volt, mint az első.

– Ne dramatizáld – mondta békésen Myron Bronowski. – Nem is vártál mást. Magad mondtad. – Amerikai mogyorókat dobált fel a levegőbe, és vastag szájával elkapta őket, mielőtt leestek volna. Soha nem hibázott.

– A dolog ettől nem lesz kellemesebb. De igazad van, nem számít. Más is van a világon, amivel foglalkozhatom, amivel akarok is foglalkozni, sőt amiben számítok rád. Ha ki tudnád találni...

– Ne is folytasd, Pete. Már hallottam. Mindössze annyi lenne a dolgom, hogy megfejtsem egy nem-emberi intelligencia gondolkodási módját.

– Több-mint-emberi intelligenciáról van szó. Azok a lények ott, a parauniverzumban, elszántan próbálják megértetni magukat.

– Lehetséges – sóhajtott fel Bronowski –, de ők az én intelligenciámmal próbálkoznak. Amely néha talán nagyobb, mint az átlagos emberi intelligencia, de nem sokkal. Néha, mikor éjszaka elkerül az álom, és fekszem a sötétben, azon töprengek, vajon a különböző intelligens lények egyáltalán kapcsolatba kerülhetnek-e egymással? Kommunikálhatnak-e? Vagy, ha különösen nehéz napom volt, azon gondolkodom, mit jelent az a kifejezés, hogy "különböző intelligenciájú lények". Jelente bármit is?

– Jelent – mondta dühösen Lamont. Köpenye zsebében ökölbe szorult a keze. – Hallamet meg engem jelent. Azt az őrült, megszállott dr. Frederick Hallamet és engem. Teljesen különböző intelligenciájú lények vagyunk, mert ha mondok neki valamit, képtelen megérteni. Kivörösödik az a hülye pofája, a szeme kidagad, a füle megsüketül. Mondhatnám, egyszerűen nem funkcionál tovább az elméje, de nincs rá bizonyítékom, hogy valaha is funkcionált volna.

– Hogy lehet így beszélni az elektronszivattyú atyjáról? – morogta Bronowski.

– Hát ez az. Az elektronszivattyú hírneves atyja! A gyerek fattyú, de micsoda fattyú! A lényeget tekintve az "atya" közreműködése volt a legkisebb. Tudom!

– Én is tudom. Gyakran mondtad. – És Bronowski újabb földimogyorót dobott a levegőbe. Nem hibázta el.

1. fejezet

Harminc évvel azelőtt történt. Frederick Hallam sugárvegyész volt akkoriban, doktori diplomáján még meg sem száradt a tinta. Semmi sem mutatta, hogy valaha is megrengeti majd a világot.

Ami a világot megrengette, egy porlepett palackban pihent az asztalán. A palackon ez állt: "volfrám". Nem az övé volt, soha nem használta. Örökölte az iroda egyik régi lakójától, aki hajdanán, valami régen elfelejtett okból szerzett némi volfrámot. Nem is volt már igazi volfrám. Apró, vastag rétegekben oxidált, szürke, poros golyócskákból állt. Semmire sem volt már jó.

Egy napon (2070. október 3-án, hogy pontosak legyünk) Hallam bement a laborba, dolgozni kezdett, de kevéssel reggel tíz óra előtt abbahagyta a munkát. Döbbenten meredt a palackra, fölemelte. A palack éppen olyan poros volt, mint mindig, a címke ugyanolyan homályos, ő mégis felkiáltott: "Az istenit, ki az ördög babrált ezzel?"

Így történt, legalábbis Denison szerint, aki meghallotta a kiáltást, és egy generációval később elmesélte Lamontnak az esetet. A felfedezés hivatalos története, már ahogy a könyvekben olvasható, mellőzi az idézett felkiáltást, és azt a benyomást kelti, hogy egy éles szemű vegyész felismerte a változást, és rögtön mélyenszántó következtetéseket vont le belőle.

Nem így volt. Hallam nem használta semmire sem a volfrámot. Az égvilágon semmi értéket nem képviselt a szemében, és az, hogy babrálta-e valaki vagy sem, teljesen közömbös volt a számára. De utálta, ha bárki az asztalán turkál (sokan vannak így), és arra gyanakodott, hogy a többiek, merő rosszindulatból, borzasztóan szeretnének az asztalán turkálni.

Akkor senki sem vallotta be, hogy bármit is tudna a dologról. Benjamin Allan Denison (aki meghallotta a felkiáltást) a közvetlenül szemben lévő irodában dolgozott, csak a folyosó választotta el őket. Mindkét ajtó nyitva volt. Denison felnézett, és Hallam vádló tekintetével találkozott a pillantása.

Nem kedvelte különösebben Hallamet. (Senki sem kedvelte különösebben.) Rosszul is aludt az éjjel. Ahogy utólag visszagondolt a dologra, jól is esett neki, hogy talált valakit, akire a rosszkedvét átragaszthatja. Hallam tökéletesen megfelelt erre a célra.

Amikor Hallam a palackot Denison orra alá dugta, az nyilvánvaló undorral hőkölt hátra.

– Mi az ördög érdekelne engem a volfrámodon? – kérdezte. – Vagy bárki mást? Ha ránézel az üvegre, láthatod, hogy húsz éve ki nem nyitották; és ha te nem tetted volna rá a mocskos mancsodat, láthatnád azt is, hogy senki sem nyúlt hozzá.

Hallam lassan elvörösödött, elöntötte a düh. Keményen ezt mondta: – Ide figyelj, Denison, valami megváltozott benne. Ez nem volfrám. Denison egy apró, de jól érthető szösszenést engedett meg magának.

– Honnan tudnád éppen te?

Az ilyen jelentéktelen sértésekből, az ilyen célzatlap lövésekből lesz a történelem.

Mindenképpen szerencsétlen megjegyzés volt. Denison tudományos pályafutása sokkal meggyőzőbb volt, mint a vele egyidős Hallamé, sőt: ő volt az osztály nagy ifjú ígérete. Ezt Hallam tudta, és ami még rosszabb, Denison is tudta, egyáltalán nem csinált titkot belőle. Denison megjegyzése ("honnan tudnád éppen te?", tiszta és félreérthetetlen hangsúly a te névmáson) tökéletesen indokolta mindazt, ami bekövetkezett. Enélkül Hallamből soha nem vált volna a történelem legnagyobb és legtekintélyesebb tudósa, hogy pontosan idézzük Denisont, ahogy utóbb Lamontnak elmondta a dolgokat.

A hivatalos verzió szerint Hallam azon a sorsdöntő napon észrevette, hogy a poros, szürke galacsinok eltűntek, és tiszta, vasszürke fémet talált a helyükön. Természetesen kutatni kezdett.

De tegyük félre a hivatalos verziót. Denison volt a fő indíték. Ha türtőzteti magát, és egyszerűen tagad vagy vállat von, Hallam valószínűleg megkérdezett volna pár más embert, aztán elfeledkezett volna a váratlan fejleményről. Félretette volna a palackot, és rábízta volna a jövőt a majdani (az előbb-utóbb megszülető fölfedezés idejétől függően) halk, illetve viharos tragédiára. Akárhogyan is: biztos nem Hallammel szaladt volna el a 1ó.

Arra a "honnan tudnád éppen te" mondatra, amely megrendítette, Hallam csak úgy tudott dühösen visszavágni: – Megmutatom még neked, hogy tudom!

Ezek után semmi sem tarthatta vissza attól, hogy mindent megpróbáljon. Az ócska, régi tartályban talált fém elemzése lett a legfontosabb, legsürgetőbb feladata. Legfőbb célként pedig az lebegett előtte, hogy letörölje a gőgöt Denison vékony arcáról, és sápadt ajkáról a gúnyos mosoly nyomát is eltüntethesse.

Denison nem felejtette el a pillanatot, hiszen az ő megjegyzése juttatta Hallamet a Nobel-díjhoz, őt pedig arra a sorsra, hogy elfelejtsék.

Denison semmiképp sem tudta (vagy ha tudta, nem vette tudomásul), hogy valami elemi erejű korlátoltság van Hallamben: a középszerű ember rémült önigazolási kényszere, mely idővel sokkal nagyobb sikert biztosít számára, mint amilyet Denison veleszületett, fénylő tehetsége hozhatott volna.

Hallam azonnal és határozottan intézkedett. Fogta a fémet, és sugárvegyész lévén természetesen átvitte a tömegspektográfiai osztályra. Ismerte az ottani technikusokat, dolgozott velük, ezenkívül erőszakos is volt. Olyan erőszakos, hogy ezt a munkát más, jelentősebb és időszerűbb kutatásoknál előbb elvégezték.

– Hát ez nem volfrám – mondta végül is a tömegspektográf kezelője.

Hallam savanyú arca széles mosolyra húzódott.

– Rendben van, megmondjuk az ígéretes Denison gyereknek. Kérem a jelentést és...

– Várjon egy kicsit, dr. Hallam! Mondom, nem volfrám, de ettől még nem tudom, micsoda.

– Hogyhogy nem tudja?

– Úgy értem, nevetséges eredmény jött ki. – A technikus elgondolkozott. – Pontosabban lehetetlen. Rossz a töltés és a tömeg aránya. Egészen rossz.

– Hogyhogy egészen rossz?

– Túl magas. Egyszerűen lehetetlen.

– Hát akkor – mondta Hallam, és tekintet nélkül az indítékaira, a most következő megjegyzése elindította a Nobel-díj, méghozzá minden kétséget kizáróan a megérdemelt Nobel-díj felé vezető úton – mérje meg a karakterisztikus röntgensugár frekvenciáját, és számítsa ki a töltést! De nekem ne üldögéljen és ne lamentáljon, hogy ez lehetetlen meg az lehetetlen!

Egy gondterhelt technikus kereste fel Hallamet néhány nap múltán az irodájában.

Hallam nem vett tudomást a férfi ábrázatáról – nem volt érzéke az ilyesmihez – és azt mondta: – Megtalálta? – Aztán gond ült ki az ő arcára is, mert Denison ott ült az asztalánál a szemközti laboratóriumban. Becsukta az ajtót.

– Megtalálta a nukleáris töltést?

– Igen, de rossz.

– Rendben van, Tracy. Csinálja meg még egyszer!

– Már megcsináltam egy tucatszor. Rossz.

– Ha elvégezte a mérést, akkor mondhatja. Ne vitatkozzon a tényekkel!

Tracy megdörzsölte a fülét és azt mondta: – Kénytelen vagyok, doki. Ha komolyan veszem a méréseket, az, amit ideadott, nem más, mint plutónium 186. – Plutónium 186? Plutónium 186?

– A töltése +94. A tömege meg 186.

– De hát ez lehetetlen! Ilyen izotóp nincs. Nem lehet.

– Ezt mondom én is. De a mérés – mérés.

– Ilyen esetben az atommagból több mint ötven neutron hiányzik! Nem lehet szó plutónium 186-ról! Nem lehet kilencvennégy protont egyetlen atommagba belegyömöszölni, ha csak kilencvenkét neutronunk van, hisz akkor nem maradnak együtt ezermilliomod másodpercig sem!

– Épp erről beszélek, doktor – mondta Tracy türelmesen.

Ekkor Hallam leállt, hogy gondolkozzék. A volfrámja tűnt el, és a volfrám egyik izotópja, a volfrám 186 stabil. 186 atommagjában 74 proton és 112 neutron van. Valami átalakított húsz neutront húsz protonná? Lehetetlen.

– Radioaktivitás észlelhető? – kérdezte Hallam, kétségbeesetten tapogatózva.

– Gondoltam rá – mondta a technikus. – Stabil. Tökéletesen stabil.

– Akkor nem lehet plutónium 186.

– Azt mondom én is, doki.

– Jól van, adja ide az anyagot – mondta Hallam minden remény nélkül. Azzal most már egyedül nekiült, és kábultan rámeredt a palackra. A plutónium viszonylag legstabilabb izotópja a plutónium 240, ahol is 146 neutron kell ahhoz, hogy a 94 proton valahogy együtt maradjon. Most mihez kezdjen? Felfogni is képtelen volt az egészet, már bánta, hogy egyáltalán belekezdett. Vár rá az igazi munkája is. Amit komolyan el kell végeznie. Ehhez a rejtélyhez aztán igazán nincs semmi köze. Biztosan Tracy követett el valami hülye hibát, vagy a tömegspektrográf nyiffant ki, vagy... felejtsük el az egészet!

Csakhogy Hallam erre képtelen volt. Előbb-utóbb ugyanis Denison szükségképpen megáll mellette, hogy azzal a bosszantó félmosolyával a volfrám után érdeklődjék. Mit mondhat erre? Netán azt, hogy "nem volfrám, mint már említettem is"?

Denison minden bizonnyal tovább érdeklődne: – Ó! Akkor micsoda? – És Hallamet semmi sem kényszeríthette, hogy kitegye magát a várható gúnyolódásnak, ha azt találná mondani: plutónium 186. Ki kell találnia, mi az, és egyedül kell kitalálnia! Nem bízhat senkiben, világos!

Két héttel a történtek után dühtől remegve lépett be Tracy laboratóriumába.

– Ugye, maga mondta, hogy az az anyag nem radioaktív?

– Miféle anyag? – kérdezte automatikusan Tracy. Nem is emlékezett semmire.

– Az az anyag, amit maga plutónium 186-nak nyilvánított – mondta Hallam.

– Hát persze. Az stabil is volt.

– Olyan stabil, mint a maga hülye feje, körülbelül. Ha maga szerint ez nem radioaktív, akkor okosabb, ha elmegy vízvezeték-szerelőnek.

Tracy összevonta a szemöldökét.

– Oké, doki. Adja ide, és próbáljuk ki! – Aztán azt mondta: – Megfoghatatlan. Most meg radioaktív! Nem erősen, de mégis. Nem is tudom, hogyan tévedhettem!

– Én sem tudom, mennyire vegyem komolyan azt a hülyeséget a plutónium 186-tal.

Hallamet szó szerint fojtogatta az elkeseredés. A rejtély úgy hatott rá, mint valami személyes sértés. Akárki cserélgette is a palackokat, akárki cserélgette is a tartalmukat, vagy megint elcserélte, vagy direkt kitalált egy ilyen fémet, csak hogy belőle bolondot csináljon. Akárhogy is: a megoldásért kész volt a világot is darabokra szedni, ha másképp nem megy – és ha képes rá. Olyan intenzív konokság dolgozott benne, hogy nehéz lett volna félresöpörni. Közvetlenül G. C. Kantrowitschhoz fordult, aki saját, meglehetősen fényes pályájának vége felé közeledett. Kantrowitsch általában nehezen állt rá, hogy segítsen, de ha egyszer érdekelni kezdte valami, könnyen tüzet fogott.

Két nappal később magából kikelve rontott be Hallam irodájába. – Mondja, kézzel is fogdosta azt a dolgot? – Nemigen – mondta Hallam.

– Ne is! Ha tartogat még belőle, a világért se nyúljon hozzá! Pozitronokat bocsát ki.

Ó!

– Olyan pozitronok... Annyi energia van bennük, hogy ilyet még nem is láttam! De a radioaktivitására vonatkozó adatai nem pontosak. Túl alacsonyak.

– Túl alacsonyak?

– Határozottan. És tudja, mi nyugtalanít? Hogy minden egyes mérés egy picit többet mutat, mint az előző.

6. fejezet (Folytatás)

Bronowski előhalászott egy almát zakója feneketlen zsebéből, és beleharapott.

– Oké, tehát belátogattál Hallamhez, és kirúgott, mint vártuk is. Mi a következő lépésed?

– Még nem döntöttem el. De akármi legyen is, letottyan tőle arra a hájas hátuljára. Egyszer már találkoztam vele. Évekkel ezelőtt, tudod, mikor először jöttem ide. Akkor azt hittem, nagy ember. Nagy, bizony, a tudománytörténet legnagyobb gazembere! Újraírta az elektronszivattyú történetét, és mit gondolsz, hol írta újra? Itt! – Lamont rákoppintott a halántékára. – Szentül hisz az agyalmányában, és őrjöngő szenvedéllyel harcol érte. Egy törpe! Csak ahhoz van tehetsége, hogy másokat meggyőzzön róla, milyen óriás.

Lamont Bronowski széles, jóindulatú arcára nézett, amelyre most kiült a derültség, és nevetést erőszakolt magára.

– Hát persze, mindez nem vezet sehová, és már ezerszer elmondtam neked.

– Ezerszer – helyeselt Bronowski.

– Csak egyszerűen zavar, hogy az egész világot...

2. fejezet

Peter Lamont kétéves volt, amikor Hallam felkapta azt a megváltozott volfrámot. Huszonöt éves korában lépett be a szivattyúállomásra friss doktori diplomával, de ezzel párhuzamosan az egyetem fizika tanszékére szóló meghívást is elfogadta.

Fiatal ember számára meglehetősen szép karrier. Bár az I. Szivattyúállomás nem volt olyan ragyogó hely, mint az utána következők, de minden későbbi állomás tőle származott. A bolygó körül egész elektronszivattyú-lánc sorakozott, noha a teljes technológia csak néhány évtizednyi múltra tekinthetett vissza. Egyetlen területe sem akadt a tudománynak, ahol olyan gyors lett volna a technológiai fejlődés, mint éppen itt. Érthető: problémamentesen korlátlan mennyiségű energiát szabadított fel. Mikulás bácsi Aladdin csodalámpáját tartotta a kezében, hogy megajándékozza az egész világot.

Lamont azért foglalta el ezt az állást, hogy a legmagasabbrendű, legelvontabb elméleti problémákkal foglalkozzék. És azt vette észre, hogy legjobban az elektronszivattyú fejlesztésének döbbenetes története foglalkoztatja. E történetet még sohasem írta le teljesen olyasvalaki, aki az elméleti alapokkal is tisztában lett volna – már amennyire tisztában lehet lenni velük –, de képes lett volna arra is, hogy bonyolult okfejtéseket a közönséges halandók nyelvére lefordítson. Hallam persze maga is írt néhány népszerűsítő cikket, de azokból nem kerekedett ki összefüggő, értelmes fejlődéstörténet. Lamont pedig valami ilyesmit szeretett volna összehozni.

Kezdetben Hallam cikkeit használta föl, meg azokat a hivatalos dokumentumokat – mondhatni: publikált visszaemlékezéseket –, amelyek Hallam világrengető megjegyzéséhez, a Nagy Felismeréshez vezettek, ahogy gyakran emlegették. (Minden esetben nagy betűvel.) Miután pedig Lamont kellőképpen elvesztette illúzióit, mélyebbre kezdett ásni. És fölmerült benne a kérdés, hogy vajon Hallam nagy megjegyzése valóban Hallamé volt-e. Ugyanis azon a konferencián tette közzé először, amely joggal számított az elektronszivattyú-kutatás valódi kezdetének, de mint utóbb kiderült, rendkívüli nehézségek legyőzése árán lehetett csak részleteket megtudni róla. A hangfelvételeit pedig egyenesen lehetetlen volt megszerezni.

Végül Lamont gyanakodni kezdett. Lehetséges, hogy a konferenciának az idő homokjában hagyott lábnyomai nem egészen véletlenül halványultak el ennyire. Több adat találékony összevetése után felmerült annak lehetősége, hogy F. X. McFarland mondott volt valamit, ami igen hasonlatos Hallam döntő jelentőségű megjegyzéséhez; ráadásul sokkal előbb mondta.

Elment McFarlandhez is, aki nem szerepelt a konferencia egyetlen hivatalos leírásában sem. Most az atmoszféra felső rétegeit kutatta, különös tekintettel a napszélre. Nem volt valami kitüntetetten magasrendű munka, de megvoltak az előnyei. És sok tekintetben összefüggéseket mutatott a szivattyúeffektussal. McFarland nyilvánvalóan elkerülte a "feledés sűrű homályát', amely Denisont úgy elborította.

Elég udvariasan bánt Lamonttal. Készségesen elbeszélgetett vele bármilyen témáról, a konferencia eseményeit kivéve. Erre egyszerűen nem emlékezett.

Lamont makacskodott. Bemutatta mindazokat a bizonyítékokat, amelyeket összegyűjtött.

McFarland pipát vett elő, megtömte, hosszan tanulmányozta a dohányt, majd fura szigorral ezt mondta: – Nem akarok emlékezni, mert nem érdekes, valóban nem érdekes az egész. Tegyük föl, felemlegetném, hogy mondtam valamit. Ki hinné el? Megalomániás hülyét csinálnék magamból.

– Haliam pedig elintézné, hogy nyugdíjazzák.

– Ezt nem mondtam; de nem válnék a javamra. És egyáltalán, miért érdekes?

– Az igazság érdekes! A történelmi igazság!

– Ugyan. A történelmi igazság az, hogy Hallam soha nem tágított. Mindig, mindenkit kutatásra ösztökélt, akár akarta az illető, akár nem. Őnélküle az a bizonyos volfrám végül is felrobbant volna, és ki tudja, hányan ott pusztulnak. Soha nem lett volna másik minta abból az anyagból, és soha nem sikerült volna a szivattyú. Mindez pedig Hallam érdeme, még akkor is, ha nem az övé, és ha az egésznek semmi értelme, sajnálom: általában a történelemnek nincs értelme.

Lamont nem volt elégedett a válasszal, de be kellett érnie vele, mert McFarland ezután egyszerűen nem mondott semmit. Történelmi igazság!

A történelmi igazság egy valódi morzsáját talán ott lehetett keresni, hogy a Hallam-volfrám (ahogy a kialakult szokás szerint nevezték) karrierjét a radioaktivitás csinálta meg. Mindegy, volfrám volt-e vagy sem, babrálták-e vagy sem, lehetséges vagy lehetetlen izotóp volt-e. A részleteket elnyelte a döbbent csodálat: íme, ez a valami folyamatosan fokozódó radioaktivitást mutat a lehető legbiztonságosabb körülmények között, baleset kizárva.

Egy idő múlva Kantrowitsch azt morogta: – Jobb volna elosztani. Ha kritikus mennyiségben tartjuk, elpárologhat, vagy fel is robbanhat. Esetleg megtörténik mindkettő, és a fél várost megfertőzheti.

Így tehát porrá törték és szétszórták az anyagot, majd közönséges volfrámmal keverték össze, és mikor az a volfrám is radioaktívvá vált, grafitot kevertek hozzá, amelynek alacsonyabb a sugáráteresztő képessége.

Nem telt el két hónap sem azóta, hogy Hallam észrevette a palack tartalmának megváltozását, és Kantrowitsch a Nuclear Review szerkesztőjének küldött közleményében – amelynek társszerzőjeként Hallam szerepelt – közzétette a plutónium 186 létezését. Ilyenformán Tracy meghatározása igaznak bizonyult. De a neve valahogy kimaradt. Már akkor vagy később, nem tudni. A Hallara-volfrám legendává vált. Denison pedig olyan változásokat kezdett észrevenni maga körül, amelyek oda vezettek, hogy szinte megszűnt létezni.

A plutónium 186 létezése elég rosszvolt magában is. De az, hogy kezdetben stabil, és utóbb érdekes módon növekvő radioaktivitást mutat, rosszabb volt mindennél.

Szemináriumot szerveztek, hogy megoldják a problémát. Kantrowitsch ült az elnöki székben. Érdekes történelmi pillanat: ez volt az utolsó alkalom az elektronszivattyú története során, mikor egy nagyobb rendezvényen nem Hallam elnökölt. Öt hónapra rá Kantrowitsch meg is halt, ezzel az utolsó olyan személyiség is eltűnt, akinek elég tekintélye volt, hogy Hallamet árnyékba szorítsa.

Az ülés rendkívül terméketlennek bizonyult egészen addig, amíg Hallam közzé nem tette Nagy Felismerését; de ahogy Lamont rekonstruálta a dolgot, a döntő fordulatra az ebédszünetben került sor. Akkor ugyanis McFarland, akinek a neve egyetlen hivatalos följegyzésben sem szerepelt, bár ott volt a meghívottak között, azt mondta: – Tudják, mire volna itt szükség? Egy kis fantáziára. Tegyük fel...

Diderick van Klemensszel beszélgetett. Van Klemens pedig saját külön gyorsírásával vázlatosan följegyezte a beszélgetést. De Van Klemens már régen meghalt, mikor Lamont a nyomára bukkant, és bár jegyzeteit Lamont meggyőzőnek találta, be kellett vallania magának, hogy további bizonyítékok nélkül a történet másokat nem győzne meg. Mi több, bizonyíthatatlan volt, hogy Hallam meghallhatta-e a megjegyzést. Lamont egy vagyonban fogadott volna, hogy Hallam hallótávolságon belül volt, de hát ez sem bizonyíték.

Tegyük fel, Lamont be tudja bizonyítani az igazát. Ezzel ugyan sebet ejthet Hallam mérhetetlen hiúságán, de a pozícióját nem tudja megingatni. Fejére olvasnák, hogy McFarland megjegyzése nem volt több fantáziálásnál. Hallam mérte föl, hogy több van benne. Hallam mert odaállni a csoport elé, ő kockáztatta meg, hogy kinevetik azért, amit hivatalosan mond. McFarland nyilván nem is álmodott róla, hogy jegyzőkönyvbe véteti a ,,kis fantáziáját'.

Lamont kész lehetne a viszontválasszal, amely szerint McFarland jól ismert nukleáris fizikus lévén a szakmai tekintélyét kockáztatta volna. Míg Hallamnak nem volt vesztenivalója, egy outsider azt mond a nukleáris fizikáról, amit akar.

A hivatalos jegyzőkönyv szerint Hallam mindenesetre ezt mondta: – Így, uraim, nem jutunk sehova. Ezért előterjesztek egy javaslatot, nem mintha cáfolhatatlan értelme volna, hanem mert kisebb ostobaságnak látszik, mint bármi, amit eddig hallottam. Olyan anyaggal állunk szemben, amelynek nem volna szabad létrejönnie. Ez a plutónium 186. Nem létezhetne stabil formában egy pillanatig sem, ha az univerzum törvényszerűségei egyáltalán érvényben vannak. Ebből az következik, mivel az anyag kétséget kizáró módon létezik, sőt eleinte stabil anyagként létezett: hogy legeleinte ott és akkor létezett, olyan körülmények között, ahol és amikor a világegyetem természeti törvényei mások voltak. Kimondom kereken: ez az anyag, amelyet tanulmányozunk, nem származhat a mi univerzumunkból. Egy másik, alternatív vagy párhuzamos univerzum anyaga. Nevezzék, ahogyan akarják.

Nem áltatom magam: nem tudom, hogyan került hozzánk, de itt még mindig stabil maradt. Valószínűleg, mert a saját univerzuma törvényszerűségeit hozta magával, szerintem legalábbis. Hogy lassan radioaktívvá vált, és egyre inkább radioaktív lett, annyit is jelenthet, hogy a mi univerzumunk törvényszerűségei lassan beleivódtak, ha értik, mire gondolok.

Ugyanakkor, amikor a plutónium 186 megjelent, eltűnt az a volfrámminta, amely különböző volfrámizotópokat, köztük volfrám 186-ot tartalmazott. Átcsúszhatott a párhuzamos univerzumba. Végül is logikus, ha feltételezzük: tömegcsere könnyebben jön létre, mint egyirányú tömegáramlás. A párhuzamos univerzumban a volfrám 186 éppen olyan rendellenesen viselkedhet, mint a plutónium 186 itt. Stabil állapotban kezdheti, és fokozatosan egyre radioaktívabbá válhat. Ott éppolyan energiaforrásként szolgálhat, mint a plutónium 186 itt.

A közönség minden valószínűség szerint nagy meglepetéssel követte az elhangzottakat, hiszen a feljegyzések szerint senki sem vágott közbe, legalábbis, amíg ez az utolsó megjegyzés el nem hangzott. Ekkor Hallam, úgy látszik, rövid szünetet tartott, hagy lélegzethez jusson, és talán, hogy saját vakmerőségét megcsodálja.

Valaki a publikum soraiból (feltehetően Antoine-Jerome Lapin, bár a jegyzőkönyv e tekintetben nem egyértelmű) megkérdezte Hallam professzort: vajon arra utal-e, hogy esetleg a párhuzamos ,parauniverzumból" érkezett intelligens ügynök végezte volna el ezt a tömegcserét, hogy energiaforrásokhoz jusson? A ,parauniverzum" kifejezést a "párhuzamos univerzum" rövidítéseként ez a kérdés használta először hivatalos dokumentumban.

Nagy hallgatás után szólalt meg Hallam. Merészebb volt, mint valaha, és kimondta a ,,Nagy Felismerés" lényegét: – Igen, úgy gondolom. Sőt azt gondolom, hogy ezt az energiaforrást gyakorlatilag csak abban az esetben lehet felhasználni, ha a mi mindenségünk és a parauniverzum együttműködik, egy szivattyú két oldalán. Energiát szívnánk tőlük hozzánk, és ők is energiát szívhatnak tőlünk magukhoz. Így lehet hasznot húzni a két univerzum természeti törvényeinek különbözőségéből.

Hallam elfogadta, sőt ettől kezdve a magáénak tekintette a "parauniverzum" kifejezést Továbbá ő volt az első, aki a "szivattyú" kifejezést (változatlanul nagybetűvel) használta az üggyel kapcsolatban.

A hivatalos beszámoló azt a benyomást igyekszik kelteni, hogy Hallam felszólalása azonnal föllelkesítette a hallgatóságot. Nem így történt. Akik egyáltalán hajlandók voltak vitatkozni róla, nem kívántak túlmenni azon, hogy a spekulácíó legalábbis mulatságos. Kantrowitsch viszont egy árva szót sem szólt. Mindez döntő jelentőségű volt Hallam pályafutására nézve.

Aligha tudott volna túlvergődni azokon az elméleti és gyakorlati problémákon, amelyeket a felszólalása magában foglalt. Teammunkára volt szükség. De a team egyetlen tagja sem csatlakozott időben, nyíltan a kétes véleményhez. Amikorra a siker félreérthetetlenül bekövetkezett, a közönség már hozzászokott a gondolathoz, hogy az érdem Hallamé és csakis Hallamé. A világ számára Hallam és csakis Hallam fedezte föl az anyagot; ő fogalmazta meg és tette közzé a Nagy Felismerést; tehát Hallam az elektronszivattyú atyja.

Így tehát a legkülönbözőbb laboratóriumokban volfrámfém galacsinokat raktak ki csalétkül. Az energiaáramlás minden tizedik esetben be is következett, újabb adag plutónium 186-ot eredményezve. Kitettek más elemeket is, de az energia nem harapott rá. Azonban akárhonnan került is elő az újabb adag plutónium 186, bárki hozta is a központi kutatóintézetbe, amely a probléma megoldásán dolgozott, a nyilvánosság előtt csak a Hallam-volfrám mennyisége nőtt.

Megint csak Hallam volt az, aki a legsikeresebben tárta a nyilvánosság elé elméletének néhány részletét. Mint később elmesélte, őt magát is meglepte, milyen könnyen ír, és mekkora örömét leli a népszerűsítő munkában. Mellesleg a sikernek is megvan a maga önmozgása, tehát a közönség aligha fogadott volna el mástól a kutatásra vonatkozó információt.

Egy híres cikkében, amelyet a North American Sunday TeleTimes Weekly tett közzé, ezt írta: "Nem tudjuk megmondani, hogy a parauniverzum hányféle módon különbözik természeti törvényeit tekintve a miénktől, de joggal sejtjük, hogy az az erős nukleáris interakció, amely a mi mindenségünk legerősebb ismert energiája, a parauniverzumban még sokkal erősebb, lehet, hogy százszoros erejű. Ez azt jelenti, hogy a protonok sokkal könnyebben együtt tarthatók, saját elektrosztatikus erőterük dacára, és hogy az atommagnak kevesebb neutronra van szüksége a stabilitáshoz.

Az a plutónium 186, amely az ő univerzumukban stabil, túl sok protont és túl kevés neutront tartalmaz a miénkben, ahol sokkal kevésbé hatékony a nukleáris interakció. A plutónium 186 tehát pozitronokat kezd sugározni a mi univerzumunkban, miközben energiát szabadít föl. Minden egyes kisugárzott pozitronnal egy proton válik neutronná az atommag belsejében. Végül is húsz proton alakul át neutronná atommagonként – és a plutónium 186-ból volfrám 186 keletkezik. Ez pedig a mi univerzumunk törvénye szerint stabil. A folyamat során minden egyes atommagból eltűnt húsz pozitron. Ez a húsz pozitron húsz elektronnal találkozik, kapcsolatba lép velük és megsemmisíti őket, miközben további energiát bocsát ki. Így minden egyes plutónium 186 atommag, amit a mi univerzumunkba küldenek, húsz elektronnal rövidíti meg univerzumunkat.

Ezalatt a volfrám 186, amely a parauniverzumba lép, ott az ellenkező okokból nem marad stabil. A parauniverzum törvényei szerint túl sok neutront vagy túl kevés protont tartalmaz. A volfrám 186 atommagjai elektronokat kezdenek sugározni, mialatt állandóan energiát szabadítanak fel. Minden egyes kisugárzott elektronnal egy neutron protonná alakul, egészen addig, míg újra létrejön a plutónium 186. Minden egyes volfrám 186 atommag, ami a parauniverzumba kerül, húsz elektronnal gyarapítja őket.

A plutónium-volfrám átalakulás végtelen ciklusokban ismételhető oda-vissza az univerzum és a parauniverzum között. Így előbb az egyik, majd a másik mindenség számára szabadul fel energia a ciklus során azáltal, hogy atommagonként húsz elektront küldünk a mi univerzumunkból az övékbe. Mindkét univerzum energiáját voltaképpen a mindenségek közti elektronszivattyú biztosítja."

Ezt az elméleti tételt káprázatos gyorsasággal ültették át a gyakorlatba, és valóban munkába állt az elektronszivattyú mint hatékony energiaforrás – és a siker minden újabb állomása Haliam hírnevét öregbítette.

3. fejezet

Lamontnak semmi oka nem volt rá, hogy Hallam hírnevét alaptalannak vélje; sőt bizonyos mértékig hősnek tekintette őt. (Ez az érzés később zavarba ejtette. Utóbb némi sikerrel iparkodott kitörölni az emlékét a tudatából.) De mikor először kért hosszabb interjút a tervezett történeti munkához, még hősnek tekintette Hallamet.

Hallam megközelíthetőnek látszott. Harminc év alatt olyan nyilvános megbecsülésben részesítették, csoda, hogy nem kapott nyakmerevedést tőle. Fizikailag látványosan megöregedett, és korántsem előnyére. Testileg valami nehézkesség lett úrrá rajta, s ez olyan megjelenést kölcsönzött neki, mintha körültekintően súlyos egyéniség volna; durva vonású arca akár intellektuális nyugalmat is áraszthatott volna. Még mindig hamar elvörösödött, túltengő önbizalma és sértődékeny természete közismert volt.

Hallam futólag tájékozódott, mielőtt Lamont belépett volna hozzá.

– Maga dr. Peter Lamont. Azt mondták, jól dolgozik a paraelméleten. Emlékszem a dolgozatára. A parafúzió tárgyában, ugye? – Igen, uram.

– Akkor frissítse föl a memóriámat! Mondjon róla valamit! Magyarázza el, mintha laikus volnék! Mindamellett – kicsit fölnevetett – bizonyos értelemben laikus is vagyok. Tudja, lévén egyszerű sugárvegyész. Nem pedig elméleti szakember, hacsak nem számítunk itt-ott pár új koncepciót.

Lamont akkor elfogadta ezt mint egyenes beszédet, és Hallam bevezetője valóban nem lehetett olyan szemérmetlenül leereszkedő, mint ahogy visszamenőleg igyekezett beállítani. De – mint később megállapította – jellemző volt Hallam módszerére, ahogy a mások által elvégzett munka lényegét meg tudta ragadni. Utóbb gördülékenyen társalgott a témáról, bár nem különösebben, sőt egyáltalán nem részletezte, milyen forrásból származik a tudása.

De az akkori, fiatal Lamontnak hízelgett az érdeklődés, tehát – a saját munkának kijáró szokott szóbőséggel – rögtön magyarázni kezdte felfedezéseit.

– Nem mondhatom, hogy sokat tettem volna, dr. Hallam. A parauniverzum törvényszerűségeit, a paratörvényeket igazán nem könnyű levezetní. Alig van támpontunk. Abból a kevésből indultam ki, amit tudunk, és nem vállaltam olyan kiindulási pontot, amelyet nem tudok bizonyítani. Erősebb nukleáris interakció esetén evidensnek látszik, hogy könnyebben kerülhet sor kis atommagok fúziójára.

– Parafúziójára – mondta Hallam.

– Igen, uram. Tehát ki kellett találnunk a részleteket. Eléggé bonyolult matematikai megközelítésre volt szükség, de pár transzformáció után túlestünk a nehézségeken. Kiderült példának okáért, hogy ott négy nagyságrenddel alacsonyabb hőmérsékleten lehet létrehozni a lítiumhidrid katasztrófafúzióját, mint itt. Nálunk egy atombomba-robbanás hőmérsékletére van szükség ahhoz, hogy a lítiumhidrid felrobbanjon, a parauniverzumban viszont, hogy úgy mondjam, elég egy dinamitrobbanás. A parauniverzum körülményei között talán egy szál gyufával meg lehetne gyújtani a lítiumhidridet, bár nem valószínű. Felkínáltuk nekik azt is, tudja, hisz a fúziós energia a legtermészetesebb energiaforrásuk, de hozzá sem nyúltak.

– Tudok róla.

– Nyilván túl kockázatosnak találták. Mintha mi tonnaszám töltenénk nitroglicerint a rakétahajtóművekbe. Vagy még rosszabb.

– Nagyon helyes. És a szivattyú történetét is meg akarja írni.

– A nem hivatalos történetét, uram. És, ha megleszek a kézirattal, megkérném, olvassa át. Komoly hasznomra lenne, ha megosztaná velem az események bensőséges ismeretét. Voltaképpen már most merítenék ezen ismeretből, ha volna rám egy kis ideje.

– Majd csinálok. Mire kíváncsi? – Hallam mosolygott. Ekkor mosolyodott el utoljára Lamont jelenlétében.

– Professzor úr, a szivattyú, mármint a gyakorlatban is hasznosítható szivattyú fejlődése egészen félelmetes sebességgel zajlott le – kezdte Lamont. – A Szivattyú-projekt.

– Az Interuniverzális Elektronszivattyú-projekt – helyesbített Hallam még mindig mosolyogva.

– Persze – mondta Lamont a torkát köszörülve –, csak a becenevét használtam. Amint elindult a projekt, a legnagyobb sietséggel és minden zsákutca kikerülésével már ki is dolgozták a részletes mérnöki terveket.

– Igaz – mondta Hallam, és átfutott rajta az önelégültség halvány jele. – Azt mondják, az én érdemem a fantáziadús és eredményes irányítás, de nem szeretném, ha ez a tény a könyvében túlzott hangsúlyt kapna. Fantasztikus mennyiségben álltak a projekt szolgálatába a legbriliánsabb tehetségek. Én pedig nem akarom a magam szerepét eltúlozni, nehogy a team bármelyik tagjának munkáját háttérbe szorítsam.

Lamont kissé bosszúsan csóválta meg a fejét. A választ mellébeszélésnek érezte. Azt mondta: – Egyáltalán nem erre gondoltam. A szivattyú másik végén lévő lények intelligenciájára gondoltam, hogy a közismert kifejezést használjam. Ők kezdték. Akkor fedeztük föl őket, mikor az első plutónium átalakult volfrámmá; de ők már előbb fölfedeztek minket, éppenséggel azért, hogy biztosítsák ezt az átalakulást. Ők teljesen elméleti alapon dolgoztak, még az az előnyük sem volt meg, hogy figyelmeztették volna őket, amint ők figyelmeztettek minket. És az a vaslemez, amelyet átküldtek...

Hallam arcáról most már végképp eltűnt a mosoly. Elsötétült a tekintete, és hangosan azt mondta: – Sosem tudtuk megérteni a szimbólumokat. Semmi jele...

– A geometriai ábrákat megértették, uram. Belenéztem, és egészen magától értetődik, hogy a szivattyú geometriájára vonatkozólag tartalmaztak útmutatást. Azt hiszem...

Hallam dühös mozdulattal lökte hátra a székét.

– Maga csak ne higgyen semmit, fiatalember! Mi végeztük el a munkát, nem ők.

– Igen, de talán nem igaz, hogy ők...?

– Hogy ők mit?

Lamont most ébredt csak tudatára, milyen vihart kavar, de nem értette, mivel. Bizonytalanul mondta: – Hát, hogy intelligensebbek nálunk, és valójában ők végezték el a munka nehezét. Nem így van, uram?

Hallam arcát elöntötte a vér, amint feltápászkodott.

– Nem! – ordította. – Nem akarok tudni semmiféle misztikus erőről! Túl sok szó esik róluk. Nézze, fiatalember – tette hozzá, miközben vastag ujjával megfenyegette Lamontot, aki a meglepetéstál szinte bénultan ült a székben –, amennyiben a maga története olyan irányt venne, hogy mi csak holmi marionettfigurák voltunk a paralények kezében, nem fog találni olyan intézményt, amelyik vállalkozna a közlésére. Ami pedig engem illet, nem tűröm, hogy az egész emberiséget és az emberi értelmet így degradálja, mint ahogy azt is meg fogom akadályozni, hogy isteneket csináljon a paralényekből.

Lamont döbbenten távozott. Jó szándékot keresett, és keserű indulatokat ébresztett, akaratlanul.

A történelmi forrásai is egyszerre kiapadtak. Aki egy héttel korábban beszédesnek mutatkozott, nem emlékezett semmire, de időt sem tudott szakítani az új interjúra.

Lamontot kezdetben csak piszkálta a dolog, de aztán valami lassú harag gyúlt föl benne. Más szempontból tekintett az összegyűjtött anyagra: megragadta és faggatni kezdte a tényeket. Előzőleg legföljebb kérdezősködött. Az osztályértekezleteken Hallam összehúzott szemöldökkel keresztülnézett rajta; Lamont egy idő múlva megvetően nézett vissza rá.

Mindennek az lett az eredménye, hogy Lamont fontosabbik, paraelméleti pályafutása elvetélni látszott. Így a másodlagos, tudománytörténészi karrier felé fordult az érdeklődése, határozottabban, mint addig bármikor.

6. fejezet (Folytatás)

– Az átkozott bolond – dünnyögte Lamont, amikor visszagondolt a történtekre. – Ott kellett volna lenned, Mike, látnod kellett volna, hogy megrémült, mihelyt arról esett szó, hogy a másik oldalon van a mozgatóerő. Ahogy most visszagondolok rá, csodálkoznom kell, miért nem láttam előre, akár egyetlen futó találkozás után is, hogy csak így reagálhat. Hálás lehetsz, hogy soha nem kellett dolgoznod vele.

– Az is vagyok – mondta Bronowski közönyösen –, bár te sem vagy mindig földre szállt angyal.

– Ne panaszkodj! A te munkádban igazán nincsenek problémák. – Érdekesség sincs. Kit érdekel az én munkám rajtam kívül? Öt embert ezen az egész világon. No, talán hatot – ha emlékszel még. Lamont emlékezett.

– Hát igen – mondta.

4. fejezet

Bronowski nyugodt külseje sohasem csapott be senkit, aki csak felületesen is megismerte. Élesen reagált, és ameddig nem talált megoldást valamilyen problémára, vagy ameddig – ízekre szedvén – nem tudta biztosan, hogy nincs rá megoldás, idegesítette a dolog.

Az etruszk feliratokkal foglalkozott, azon alapult a hírneve. Az etruszk nyelv i.sz. 100-ig eleven volt, de a római kulturális imperializmus jóformán semmit sem hagyott belőle, eltűnt szinte mindenestül. Néhány felirat túlélte az ellenséges rómaiak dúlását meg az évezredes közönyt; ezeket görög betűkkel rögzítették, tehát olvashatók voltak, de semmi több. Az etruszk nyelvnek szemmel láthatóan nem volt köze a környező nyelvekhez; nagyon archaikusnak látszott, és úgy tetszett, még csak nem is indoeurópai.

Bronowski figyelme tehát egy olyan nyelv irányába fordult, amely szintén nem indoeurópai eredetű, nagyon archaikusnak látszik, és a környező nyelvekhez sincs köze. Viszont élő nyelv, és akik beszélik, ma nem laknak túl távol attól a területtől, ahol valaha az etruszkok éltek.

Talán a baszk nyelv? – töprengett Bronowski. És a baszk nyelvet használta útmutatónak. Mások is próbálkoztak már vele, de feladták. Bronowski nem adta fel.

Nehéz munka volt. A baszk maga is rendkívül nehéz nyelv, ráadásul alig jelent segítséget. Ahogy a kutatásaival haladt, Bronowski egyre több bizonyítékot talált a gyanúira. Kellett léteznie valami kulturális kapcsolatnak a korai Észak-Itália és Észak-Hispánia népei között. Komolyan bizonyítani tudta azt is, hogy a kelták elődeinek nyelve átszőtte egész Nyugat-Európát, és hogy e nyelvnek távoli túlélő rokona a baszk is, az etruszk is. Kétezer év alatt azonban a baszk továbbfejlődött, és nem kis mértékben a spanyollal is keveredett. Előbb tehát ki kellett következtetnie a rómaiak idején beszélt baszk nyelv struktúráját, és azt kellett az etruszkkal összehasonlítania. Mindez hihetetlenül nehéz intellektuális fegyverténynek számított, de Bronowski legyőzte az akadályokat, és győzelmével döbbenetbe ejtette a világ nyelvészeit.

A lefordított etruszk szövegek nehézkes unalmat árasztottak, a világon semmi jelentőségük sem volt, legtöbbjük szokványos sírfelirat. Az viszont, hogy sikerült lefordítani őket, bámulatos volt, és Lamont szempontjából utóbb a legfontosabbnak bizonyult.

De nem rögtön. Hogy teljesen hívek legyünk az igazsághoz, már öt éve készen voltak a fordítások, amikor Lamont egyáltalán megtudta, hogy létezett valaha etruszk nép. De akkor Bronowski eljött előadást tartani az egyetemre; Lamont pedig, aki általában ellógta az efféle szokásos egyleti előadásokat, amelyeket pedig előírtak a tanszék tanárainak, ezt az egyet nem mulasztotta el.

Nem mintha fölismerte volna az előadás jelentőségét, vagy érdeklődött volna iránta. Egyszerűen találkozót beszélt meg egy romanisztikát végzett hallgatóval, és választhatott az etruszk előadás és egy különösen ellenszenves zenei fesztivál között. A kapcsolat laza volt, és Lamont szempontjából nem is valami biztató, de az előadásra elvezette.

Azt viszont meglehetősen élvezte. A feledésbe merült etruszk civilizáció első ízben keltett benne valami távoli érdeklődést. A megfejtetlen nyelv problémáját egyenesen elragadónak találta. Fiatalkorában gyönyörűséggel oldott meg képrejtvényeket, de a többi gyerekes játékával együtt a sutba vágta ezt is, hogy sokkal nagyobb jelentőségű kriptogramok, a természet által kialakított képrejtvények megoldásába merüljön. Így jutott el a paraelmélethez.

Bronowski előadása azonban fölélesztette benne azt a hajdani örömet, melyet a jelek véletlen halmazának fokozatos értelmezése szerez, s mindezt kellően magas, a rejtvénynek rangot adó nehézségi fokon. Bronowski nagyformátumú kriptogramfejtő volt, és Lamont különösen élvezte, ahogy az állhatatos ész erőt vesz az ismeretlenen.

De az egész füstbe mehetett volna – pedig három dolog is egybeesett, az, hogy Bronowski megjelent az egyetemen, hogy Lamontban felébredt ifjúkorának rejtvényfejtő lelkesedése, és egy vonzó fiatal hölgy társadalmilag ösztönző jelenléte –, ha mindez nem a Hallamnél tett látogatás előtti napon történik; mikor is Lamont, mint hamar rájött, állandó és komoly kutyaszorítóba került.

Az interjú után alig egy órával elhatározta, hogy felkeresi Bronowskit. Megbeszélendő azt, ami szerinte magától értetődött, Hallamet viszont annyira sértette. Mivel olyan keményen lerámolták, Lamont elhatározta, hogy visszaüt, ráadásul abban a témában, amely miatt a lerámolást elszenvedte. A paraemberek intelligensebbek, mint az emberek. Lamont eddig úgy hitt ebben, lazán, mint kézenfekvő, de nem életbevágó igazságban. Most ez az igazság életbevágó lett. Be kell bizonyítani, és rá kell kényszeríteni Hallamet, hogy lenyelje, méghozzá keresztben, és minél élesebbek a sarkai, annál jobb.

Lamont oly messze találta magát a hős iránt nemrég érzett rajongástól, hogy nagyon élvezte az elképzelt látványt.

Bronowski még mindig ott volt az egyetemen. Lamont a nyomába eredt, és nyomatékosan kérte, hogy találkozhassék vele. Bronowski, mikor már képtelen volt kitérni, nyájasan udvarias volt.

Lamont röviden nyugtázta az udvarias fogadtatást, sebtében bemutatkozott, és a tárgyra tért.

– Bronowski doktor, nagyon boldog vagyok, hogy még elcsíptem, mielőtt elindult volna. Remélem, rá tudom bírni, hogy maradjon tovább.

– Talán nem is lesz nehéz dolga. Ugyanis állást ajánlottak a tanszéken – válaszolt Bronowski.

– És elfogadja?

– Még gondolkozom, de lehet.

– El kell fogadnia! El is fogadja, ha meghallja, amit mondani akarok. Dr. Bronowski, mi dolga marad most, hogy megfejtette az etruszk írást?

– Nemcsak azzal foglalkozom, fiatalember. – (Öt évvel volt idősebb Lamontnál.) – Régész vagyok. És higgye el, az etruszk kultúra több, mint ezek a feliratok, és a korai itáliai kultúra több, mint az etruszkok kultúrája.

– De nyilván korántsem olyan izgalmas, korántsem jelent akkora kihívást, mint az etruszk feliratok.

– Elismerem.

– Akkor örömmel fogadna valamit, ami izgalmasabb, nagyobb kihívást jelent, és vagy egymilliószor fontosabb, mint azok az etruszk feliratok.

– Mire gondol, dr. Lamont?

– olyan jelek vannak a kezünkben, amelyek nem egy halott kultúrából származnak. Nem is e földi kultúrából, sőt még csak nem is a mi univerzumunkból kerültek elő. Olyasmi, amit paraszimbólumoknak nevezünk.

– Hallottam róluk. Sőt, ami azt illeti, láttam is őket.

– Akkor bizonyára késztetést érzett, Bronowski doktor, hogy megoldja a problémát. Nem kívánta megfejteni a rejtélyt? – Nem kívántam, dr. Lamont, mert nincs mit megfejteni. Lamont gyanakodva nézett rá.

– Úgy érti, el tudja olvasni őket?

Bronowski megrázta a fejét.

– Félreért. Úgy értem, nincs rá mód, hogy akár én, akár bárki más elolvassa őket. Nincs mire építenünk. Földi nyelv esetében, még ha holt nyelvről van is szó, mindig fennáll a lehetőség, hogy találunk egy már megfejtett élő vagy holt nyelvet, amely valami csekély rokonságot mutat a megfejtendővel. És ha nem, valamit segít az is, hogy minden földi nyelvet földi emberek rögzítettek, földi gondolkodásmód alapján. Ez már kiindulási pont, még ha gyenge is. A paraszimbólumok esetében egyetlen ilyen feltétel sincs meg, tehát olyan problémával állunk szemben, amelynek szemmel láthatóan nincs megoldása. A megoldhatatlan probléma pedig nem probléma.

Lamont eddig is nehezen mérsékelte magát, de most kifakadt.

– Téved, doktor. Igazán nem akarom a saját szakmájában kioktatni, de nyilván nem tudhat néhány olyan tényről, amelyet az én szakmámban fedeztek föl. Paralényekkel van dolgunk, akikről jó formán semmit sem tudunk. Nem tudjuk, milyenek, hogyan gondolkodnak, milyen világban élnek, semmi lényeges vagy alapvető dolgot sem tudunk róluk. Ebben igaza van.

– Vagyis csaknem semmit sem tudunk róluk, igaz? – Bronowskit nem hozta lázba az ellenérv. Zsebéből egy csomag aszalt fügét vett elő, és eszegetni kezdte. Kínálta Lamontot is, de az csak a fejét rázta.

– Igen. Egy döntő fontosságú dolgot viszont igenis tudunk róluk. Hogy sokkal intelligensebbek, mint mi. Egy: energiacserére képesek, az univerzumaink között létező szakadék dacára, míg mi passzív szerepre vagyunk kárhoztatva.

Itt Lamont megszakította a beszéd fonalát, hogy megkérdezze: – Tud valamit az interuniverzális elektronszivattyúról?

– Egy keveset – mondta Bronowski. – Ahhoz, hogy követni tudjam, doktor, eleget. Hacsak nem merül el a technikai részletekben. Lamont rákapcsolt.

– Kettő: instrukciókat küldtek nekünk, hogy elmagyarázzák, hogyan alakítsuk ki a szivattyú innenső oldalát. Nem értettük ugyan, de a diagramokon valahogy eligazodtunk, így megfelelő útbaigazítást kaptunk. Három: valahogy érzékelnek bennünket. Legalábbis észlelik a tőlünk elmenő volfrámot, hogy csak egy példát mondjak. Tudják, hol található, és ennek értelmében cselekszenek. Mi nem tudunk semmi ehhez hasonlót. Van más is, de elég ennyi, hogy bebizonyítsam: a paraemberek sokkal intelligensebbek nálunk.

– Mégis úgy gondolom, kisebbségben van itt. A kollégái bizonyára nem értenek egyet önnel – mondta Bronowski.

– Hát nem. Hogyan találta ki?

– Csak úgy, hogy maga nyilvánvalóan téved, érzésem szerint.

– A tényeim tények. Akkor meg hogyan tévedhetnék?

– Ön pusztán azt bizonyítja, hogy a paralények technológiája előbbre tart, mint a miénk. Mi köze mindennek az intelligenciához? Nézze csak – Bronowski felállt, hogy levegye a zakóját, aztán úgy ült le valami félig hátrahanyatló helyzetbe, miközben kerekded, puha teste kényelmesen elterült, mintha a fizikai kényelem segítené a gondolkodásban –, két és fél évszázaddal ezelőtt Matthew Perry amerikai tengerészkapitány bevezette flottiláját Tokió kikötőjébe. A japánok, akik mindaddig elszigetelve éltek, olyan technológiával találták szemben magukat, amely messze földmúlta az övékét, és úgy döntöttek, nincs értelme az ellenállásnak. Egy militarista szellemben nevelt milliós nép tehetetlennek bizonyult néhány tengerentúli hajóval szemben. Azt bizonyítja-e mindez, hogy az amerikaiak intelligensebbek lettek volna, mint a japánok, vagy csak azt, hogy a nyugati kultúra másképpen működ? Nyilván az utóbbit. Fél évszázad múltán a japánok sikeresen utánozták a Nyugat technológiáját, újabb ötven év múltán ipari nagyhatalommá váltak, annak ellenére, hogy katasztrofális vereséget szenvedtek az egyik akkori háborúban.

Lamont nagyon figyelt, majd azt mondta: – Erre gondoltam én is, doktor, bár a japánokról nem tudtam. Bár lett volna időm, hogy elmélyedjek a történelemben! De az analógia hamis. Másról van itt szó, mint műszaki felsőbbrendűségről, itt az intelligencia mértékében van különbség.

– Ez feltételezés; nem lehet bizonyítani.

– De lehet, mert ők küldték nekünk az útmutatást. Nagyon akarták, hogy sikerüljön nekünk a szivattyú innenső oldala, így hát megcsináltatták velünk. Fizikailag nem tudtak átjutni, még a vasfóliájuk is, amelyen az üzenetük megjelent (ez az anyag a legstabilabb mind a két univerzumban), lassanként túl radioaktívvá vált ahhoz, hogy egy darabban maradhasson, bár addigra természetesen rögzítettük az üzenetet a saját anyagainkon. – Szünetet tartott, hogy lélegzethez jusson, túl izgatottnak, túl lelkesnek érezte magát. Nem szabad túllihegnie a dolgot.

Bronowski kíváncsian nézett rá.

– Rendben van, küldtek egy üzenetet. Mit akar kihozni ebből?

– Föltételezték, hogy megértjük őket. Csak nem olyan bolondok, hogy hosszú, bonyolult üzenetet küldenek, ha egyszer tudják, hogy nem értjük? Bár a diagramjaik nélkül nem jutottunk volna sehova sem. Na már most, ha ők eleve azt várták, hogy megértsük őket, szükségképpen arra gondoltak, nagyjából azonos műszaki színvonalon állván velük – valahogy ezt is fölmérték, ami megint csak az én elméletemet igazolja –, nagyjából olyan intelligensek is vagyunk, mint ők, tehát nem okoz különös nehézséget, hogy kihozzunk valamit a jeleikből.

Bronowskira nem nagyon hatott az egész.

– Ez esetleg csak a naivitásukat bizonyítja – mondta.

– Úgy véli, azt gondolják, hogy csak egyetlen írott és beszélt nyelv létezik, amelyet egy másik intellektus egy másik univerzumban ugyanúgy használ, mint ők? Ugyan már!

– Tegyük föl, elfogadom az álláspontját – mondta Bronowski. Mit akar tőlem? Mit tegyek? Megnéztem a parajeleket, gondolom, a világ minden régésze és nyelvésze megnézte őket. Fogalmam sincs, mit tehetnék, és senki másnak sincs fogalma, biztos vagyok benne. Húsz év alatt nem jutottunk egyről a kettőre.

– Igaz – mondta Lamont mély meggyőződéssel –, húsz évig senki sem akart előbbre lépni. A Szivattyú-hatóság nem kívánta megfejteni a jeleket.

– Miért ne kívánta volna?

– Mert ha tagadják a paralényekkel való kommunikáció lehetőségét, akkor ők tűnnek fel sokkal intelligensebbeknek. Mert az önbecsülésüket sértené, ha az emberiség a szivattyúval kapcsolatban csak a marionettfigurák szerepére volna kárhoztatva. És legfőképpen – itt Lamont igyekezett kiküszöbölni hangjából a dühöt –, mert akkor Hallam elveszítené a szivattyú atyjának dicső nevét.

– Tételezzük föl, mégis, hogy akartak haladni. Csak nem sikerült. A szándék még nem tett, tudja jól.

– Rábírhatták volna a paralényeket az együttműködésre. Ők is küldhettek volna üzenetet a parauniverzumba. Soha nem került rá sor, pedig megtehették volna. Egy teleírt fémréteget el lehetett volna helyezni a volfrámgolyók alatt.

– Hát még mindig keresnek újabb volfrámmintákat, noha a szivattyú működik?

– Nem; de észlelnék a volfrámot, és föltételeznék, hogy így próbáljuk felhívni magunkra a figyelmüket. Volfrámrétegre is lehetne nyomtatni az üzenetet. Ha veszik a hívást, és értelmezik akár a legkisebb mértékben is, visszaküldenék a saját üzenetüket, amelyben bizonyára benne lenne, mit vettek ki a miénkből. Felállíthatnak egy táblázatot, amelyen összevetik az ő szavaikat a mieinkkel. Az információcserét először ők indítanák felénk, aztán mi őhozzájuk, akkor megint ők jönnének, és így tovább.

– És – mondta Bronowski – ők csinálnák a nehezét. – Igen.

Bronowski megrázta a fejét.

– Nem akkora mulatság, ugye? Engem nemigen csábít. Lamont növekvő dühvel nézett rá.

– Miért nem? Azt gondolja, nem hoz elég dicsőséget? Elég hírnevet? Mi maga, hírnévszakértő? A fenébe is, milyen hírnévre vergődött azokkal az etruszk felirataival? Lekörözött öt másikat, világviszonylatban. Mondjuk, hatot. A siker közismertté tette a körükben, meg is utálták érte. Mit ért el még? Olyan hallgatók előtt tarthat előadásokat, akik már másnap elfelejtik, hogy is hívták magát, és különben sincsenek többen, mint néhány tucatnyian. Tényleg ez után ette a fene?

– Ne dramatizálja a dolgot!

– Rendben van, nem dramatizálom. Keresek valaki mást. Tovább fog tartani, de amint mondta, különben is a paralények vállalják a munka oroszlánrészét. Ha kell, én magam csinálom meg.

– Megbízták ezzel a tervvel?

– Nem. És? Vagy már emiatt sem akar benne lenni? Tudományjogi problémák? A fordítást sem törvény, sem rendelet nem tiltja, és bármikor az asztalomon tarthatok egy kis volfrámot. Nem fogok beszámolni senkinek arról, hogy milyen üzenetet találtam a volfrám helyén, bár ezzel megsértem majd az előírásokat. Ha egyszer megleszek a fordítással, ugyan ki bánja? Ha képes volnék gondoskodni a biztonságáról, és titokban tartanám a szerepét, hajlandó volna együtt dolgozni velem? Ettől ugyan nem lenne híresebb, de ha többre becsüli a biztonságát...? Nos? – Lamont megvonta a vállát. – Ha viszont egyedül csinálom, megvolna az az előnye, hogy nem kell izgulnom mások biztonságáért.

Felállt, menni készült. Mindketten mérgesek voltak, de a jólnevelt ellenségnek kijáró merev udvariassággal kezelték egymást.

– Remélem – mondta Lamont –, legalább ez a beszélgetés köztünk marad.

Bronowski is felállt.

– Efelől biztos lehet – mondta hűvösen. Rövid kézfogással búcsúztak.

Lamont úgy gondolta, soha többet nem hall Bronowskiról. Már kezdte elhitetni magával, hogy jobb is, ha egyedül gyürkőzik neki a fordításnak.

Két nappal később azonban Bronowski mégis ott volt Lamont laboratóriumában. Meglehetősen nyersen közölte: – Most elmegyek a városból, de szeptemberre itt leszek. Elfoglalom az állást, és ha még akkor is érdekli, majd meglátom, mit tehetek annak a fordításnak az ügyében, amiről beszéltünk.

Lamontnak alig maradt ideje, hogy néhány meglepett köszönő szót mondjon, Bronowski máris távozott. Szemlátomást még mérgesebb volt, most, hogy beleegyezett, mint amikor ellenállt Lamont kérésének.

Idővel aztán barátok lettek, és Lamont rájött, mi térítette Bronowskit az ő oldalára. A vitájuk utáni napon Bronowski az egyetem néhány magasrangú tisztségvíselőjével ebédelt a tanszék klubjában. Az elnök is köztük volt, természetesen. Bronowski ott közölte, hogy elfogadja az állást, időben elküldi a pályázatát. Mindannyian nagy örömmel fogadták bejelentését.

– Külön dicsőség számunkra – mondta az elnök –, hogy egyetemünkön üdvözölhetjük az itaszk feliratok fordítóját. Részünkről a szerencse.

A bakit nem helyesbítette senki sem; Bronowski kínos udvariassággal mosolygott. Aztán az ókortörténeti tanszék vezetője elmagyarázta, hogy az elnök sokkal inkább otthon van Minnesotában, mint a klasszikus ókortudomány területén, és minthogy az Itassa-tó a hatalmas Mississippi forrásvidékén található, a nyelvbotlás szinte természetes.

Ha viszont Lamont gúnyos mosolyára gondolt Bronowski – már ami a hírnevét illeti –, inkább undorítónak találta a bakit.

Mikor azután Lamont meghallgatta a történetet, jót mulatott rajta.

– Ne is folytassa! – mondta. – Egy cipőben járunk. Nyilván azt mondta magában: istenem, valami olyat kell csinálnom, amit még ez a tökfej is megérthet!

– Bizony, kicsit így történt – ismerte be Bronowski.

5. fejezet

Egyéves munka után sem tisztáztak sokat. Sor került az üzenetváltásra; meglőtt a válasz is. Semmi más nem történt.

– Találgass! – mondta lázasan Lamont Bronowskinak. – Próbálj ki mindent! Akármilyen marhaságot!

– Pontosan ezt teszem, Pete. Miért idegeskedsz? Tizenkét évig vergődtem az etruszk feliratokkal. Gondolod, ezzel hamarabb megbirkózom?

– Úristen, Mike! Nekünk erre nincs tizenkét évünk.

– Miért ne volna? Nézd, Pete, nem kerülte el a figyelmemet, hogy valami megváltozott benned. Lehetetlenül viselkedsz az utolsó hónapban. Azt hiszem, a startnál már tisztáztuk, hogy ezt a munkát nem lehet elkapkodni, türelmesnek kell lennünk. Megvannak a magam tennivalói az egyetemen is, azt hittem, figyelembe veszed ezt is. Nézd, jó néhányszor megkérdeztem már, hadd kérdezzem meg újra! Miért éppen most sietős?

– Mert sietek – szakította félbe Lamont. – Mert haladni akarok vele.

– Gratulálok – mondta szárazon Bronowski –, én is. Ide figyelj! Remélem, nem élsz a korai halál árnyékában? Nem közölték veled, hogy végzetes rák rejtőzködik a testedben?

– Nem, nem – nyögte Lamont.

– Hát akkor?

– Ne is törődj vele – mondta Lamont, és gyorsan elsétált.

Mikor Bronowskit rábeszélte a közös kutatásra, Lamontot még csak az bántotta, ahogy Hallam a középszerű emberek makacsságával tagadta a paralények nagyobb intelligenciáját. Ez volt az indítéka, az egyetlen indítéka, hogy annyira át akart törni. Eleinte csak ez.

A következő hónapokban azonban végtelenül elkeseredett. Hiába kért fölszerelést, műszaki segítséget, számítógépidőt, igényeit csak késve teljesítették; ha utazáshoz kért pénzt, letorkolták; az őszegyetemi értekezleten állandóan semmibe vették a véleményét.

Akkor telt be a pohár, amikor Henry Garrison rangos tanácsosi kinevezést kapott. A kinevezés minden jog szerint Lamontot illette volna: több időt töltött szolgálatban, képességeit tekintve is többet ért. Lamont haragja akkor olyan pontra hágott, hogy többé nem érezte elégnek, ha csak bebizonyítja az igazát. Olyan knock outot szeretett volna bevinni Hallamnek, amely végképp megsemmisíti.

Ezt az érzést mindennap, minden órában erősítette a szivattyúállomás dolgozóinak félreérthetetlen magatartása. Lamont érdes egyénisége nem keltett rokonszenvet, bár néhányan azért szimpatizáltak vele.

Maga Garrison zavarban volt. A nyugodt, kevés szavú, szeretetreméltó fiatalember, aki nyilvánvalóan nem akart bajt, enyhén sértődött arccal állt Lamont laboratóriumának ajtajában. Azt mondta: – Hé, Pete, válthatnánk pár szót?

– Amennyit csak akarsz – vonta össze a szemöldökét Lamont. Nem nézett egyenesen a fiatalember szemébe.

Garrison belépett és letelepedett.

– Pete – mondta. – Nem tudtam visszacsinálni ezt a kinevezést, de szeretném, ha tudnád, nem is erőltettem. Meglepetés volt.

– Ki a fene kért rá, hogy visszacsináld? Azt hiszed, érdekel?

– Hallamet érdekli, Pete. Ha visszacsinálom, megkapta volna bárki más, csak te nem. Mit követtél el az öregúr ellen? Lamont szembefordult vele: – Te mit gondolsz Hallamről? Milyen ember a te véleményed szerint?

Garrison alaposan meglepődött. Összeszorította az ajkát, megdörzsölte az orrát.

– Nos... – mondta elhaló hangon.

– Nagy ember? Briliáns tudós? Elhivatott vezető? – Nos...

– Majd én megmondom. Hamiskártyás. Szélhámos. Hírnevet és pozíciót szerzett, és most frászban van. Tudja, hogy keresztüllátok rajta, ezért van ellenem.

Garrisonból kiszakadt egy ijedt kis nevetés.

– Csak nem mondtad meg neki?

– Nem. Semmit sem közöltem vele közvetlenül – mondta mogorván Lamont. – Bár egyszer megteszem. De tudja. Tudja, hogy olyan pali vagyok, akit nem vágott át; csak hallgatok.

– De Pete, miért kellene mindezt tudatnod vele? Én sem hiszem, hogy ő a legnagyobb, de miért verném nagydobra? Nyalj neki egy kicsit! A karriered van a kezében.

– Igen? Neki meg a hírneve az én kezemben. És meg fogom mutatni mindenkinek, hogy a király meztelen!

– Hogyan?

Az az én dolgom – morogta Lamont, akinek e pillanatban halvány fogalma sem volt a dolog hogyanjáról.

Nevetséges – mondta Garrison. – Nem győzhetsz. Meg fog semmisíteni. Ha nem egy Einstein vagy Oppenheimer is, nagyobb embernek számít, mint bárki a Földön. Mégiscsak ő az elektronszivattyú atyja a Föld kétmilliárd lakosa szemében, és semmit sem tehetsz ellene, ameddig az elektronszivattyú a földi paradicsom kulcsa. Ameddig ez igaz, Hallam érinthetetlen, és hülye vagy, ha nem hiszed. Az ördögbe is, Pete, nyeld le a békát, mondd meg neki, milyen nagy ember, ne legyél újabb Denison!

– Mondanék neked valamit; Henry – gurult hirtelen méregbe Lamont. – Miért nem foglalkozol a magad dolgával?

Garrison hirtelen felállt, és egy árva szó nélkül kiment. Lamont pedig egy újabb ellenséggel lett gazdagabb, vagy legalábbis egy jó baráttal szegényebb. Viszont rájött, hogy végül is megérte. Garrison utolsó megjegyzése egészen új irányba térítette a lavinát.

Garrison mondanivalójának ez volt a lényege: "ameddig az elektronszivattyú a földi paradicsom kulcsa... addig Hallam érinthetetlen."

Ez visszhangzott a tudatában. És Lamont figyelme most először fordult el Hallam személyétől az elektronszivattyú irányába.

Vajon az elektronszivattyú valóban a földi paradicsom kulcsa? Vagy netán valami baj is lehet vele?

Az ég szerelmére, a történelem folyamán mindennel volt valami baj. Mi lehet a baj az elektronszivattyúval?

Lamont tudott annyit a paraelmélet történetéből, hogy emlékezzék: a "bajra" annak idején igenis fölfigyeltek. Mikor először került nyilvánosságra, hogy az elektronszivattyú működése során a mi univerzumunkból elektronokat szívnak át a parauniverzumba – ez a csere alapja –, akadt jó néhány tudós, akiben rögtön felmerült a kérdés: "és mi lesz, ha az összes elektront át találják szivattyúzni?"

Könnyen adódott a válasz. A legnagyobb ésszerű szivattyúzási ütem mellett az elektron-utánpótlás milliárdszor milliárd évekre biztosítva van, és a teljes univerzum, feltehetőleg a parauniverzummal együtt, sem tart mindenestül ennek az időnek a töredékéig sem.

A következő ellenérv kifinomultabb volt. Úgysem lehet az összes elektront átszívni. Ha ugyanis az elektronok nagy része átkerül a parauniverzumba, annak erős negatív töltése lenne, míg a mi univerzumunk pozitív töltést mutatna. Ahogy növekedne á töltésbeli különbség, úgy válna egyre nehezebbé, hogy további elektronokat szívjanak át az ellenkező töltésű elektromos vonzás ellenében. Ez pedig évről évre nőne. Valójában persze semleges atomokat szivattyúztak át, de a folyamat során az orbitális elektronok pályája eltorzul, s a töltés a radioaktivitás okozta változások nyomán egyre nagyobb mértékben létrejön.

Ha a töltéskoncentráció megmarad a szivattyúzási szinten, az eltorzult pályájú atomok leállíthatják a szivattyúzás egész folyamatát, bár némi diffúzióval számolni kell. A Földről kisugárzó töltéskoncentrációt és ennek hatását a szivattyú tevékenységére így is kalkulálták.

A Föld megnövekedett pozitív töltése általában azzal a következménnyel járt, hogy a pozitív töltésű napszél nagyobb távolságra kerülte el a Földet, és ezáltal megnőtt a magnetoszféra. McFarland munkájának köszönhetően (Lamont szerint igazából először ő jutott a Nagy Felismerésre) kimutatható, hogy beállt egy olyan kiegyenlítődési pont, amikor a napszél egyre több felhalmozódott pozitív részecskét ragadott el a Föld exoszférájából. Ahogy növekedett a szivattyúzás intenzitása, tehát minden egyes újabb szivattyúállomás beindításával párhuzamosan növekedett a Föld tiszta pozitív töltése, és a magnetoszféra is megnőtt néhány mérfölddel. Mindazonáltal a változás kismértékű volt, és a napszél a pozitív töltést végül is a Naprendszer külső részeire fújta.

Azonban még így is – ha akár a lehetséges leggyorsabb töltéskiegyenlítődést feltételezzük – elérkezne az az idő, amikor az univerzum és a parauniverzum között a töltéskülönbség olyan fokra jutna, hogy az egész folyamatot leállítsa; és ehhez jóval kevesebb idő kellene, mint az összes elektron eltűnéséhez: az előbbinek egymilliárdodnyi része.

Ez azonban még mindig azt jelenti, hogy a szivattyúzás egymilliárd évig lehetséges marad. Csak egymilliárd évig, de ennyi elég is. Egymilliárd esztendő messze több, mint az egész emberiség élete, de lehetséges, hogy a Naprendszer sem marad fenn annyi ideig. És amennyiben az ember (vagy valamilyen utóda, felszámolója, követője) annyi ideig él, kétségkívül ki fog találni valamit, hogy korrigálja a helyzetet. Egymilliárd év alatt nagyon sok minden történhet.

Lamontnak ezzel egyet kellett értenie.

De aztán valami más ütött szöget a fejébe. Egy másik gondolatmenet, amelyet – jól emlékezett rá – már Hallam is említett egyik népszerűsítő cikkében. Némi undorral előásta azt a cikket. Mielőtt továbbvitte volna az ügyet, fontos volt, hogy megtudja: mint vélekedik maga Hallam.

A cikk egy része így szólt: "A mindenütt jelenlévő gravitációs erő miatt a »lefelé« kifejezést azzal az elkerülhetetlen változással kellett asszociálnunk, amelyet az energiatermelés során használunk fel. Az elmúlt évszázadok során a lefelé folyó víz hajtotta a vízikerekeket, amelyek aztán olyan gépezeteket mozgattak, mint a szivattyúk és generátorok. De mi lesz, ha egyszer minden víz lefolyt már?

A további munka mindaddig lehetetlenné válik, amíg a víz valahogyan vissza nem jut a hegy tetejére – ez pedig munkába kerül. Voltaképpen több munkát jelent felkényszeríteni a vizet a tetőre, mint amennyi munkát a lezúdulásából nyerhetünk. Energiaveszteséggel dolgozunk. Szerencsére a Nap elvégzi helyettünk ezt a munkát. Elpárologtatja az óceánok vizét; a víz felszáll az atmoszféra magasságába, ott felhővé alakul, és eső vagy hó alakjában lecsapódik. A csapadék megnedvesíti a talaj minden szintjét, megtölti a forrásokat és a folyókat és biztosítja, hogy a víz örökké folyjon lefelé.

Azonban mégsem egészen örökké. A Nap azért képes párologtatásra, mert nukleáris értelemben szintén lefelé »folyik«. Mégpedig sokkal intenzívebben, mint bármely földi folyó; és ha egyszer az egész Nap lezúdult, nem ismerünk semmit, ami újra »felvinné a tetőre<<.

Minden lefelé folyik univerzumunkban. Nem lehet a dolgon változtatni. Minden egy irányban folyik lefelé, és csak akkor tudjuk ideiglenesen visszafordítani, ha ki tudunk használni valami még erősebb lezúdulást, amely a közelünkben adódik. Ha örökkön-örökké felhasználható energiához akarunk jutni, olyan útra van szükségünk, amely minden irányban lefelé visz. Ez univerzumunk egyik paradoxoni: minden lejtő, amely az egyik irányban lefelé vihet, visszafelé emelkedő.

De csak a mi univerzumunkra kell-e korlátoznunk magunkat? Gondoljunk a parauniverzumra! Ott is vannak olyan utak, amelyek az egyik oldalról lejtenek, míg másfelől emelkednek. Azok az utak azonban nem hasonlítanak a mi útjainkra. Lehetséges olyan utat választani a parauniverzum felől a mi univerzumunkba, amely lefelé vezet, míg visszafelé szintén lejtőn gurulhatunk a mi univerzumunktól hozzájuk – mivel a két univerzum más törvények szerint viselkedik.

Az elektronszivattyú ezt a két irányban lejtős utat használja fel. Az elektronszivattyú..."

Lamont visszalapozott a cikk címére. Így szólt: Az oda-vissza lejtő.

Gondolkodóba esett. A koncepciót természetesen ismerte, termodinamikai következményeivel együtt. De vizsgáljuk meg a kiinduló feltételezést! Minden elméletnek az a gyenge pontja. Mi van akkor, ha a per definitionem helyesnek elfogadott feltételezés téves? Mi volna a következménye, ha más feltételezésekből indulnánk ki? Ellentmondás?

Vaktában kezdett dolgozni, de egy hónapon belül az az érzés lett úrrá rajta, amelyet minden igazi tudós felismer, amikor az össze nem tartozó elemek váratlanul a helyükre kerülnek, a bosszantó kivételek értelmet nyernek, és az agyban bekattan valami. Az igazság.

Ettől a perctől kezdve még jobban kezdte ösztökélni Bronowskit.

– Megyek, és újból meglátogatom Hallamet – mondta aztán egy napon.

Bronowski szemöldöke felhúzódott.

– Minek?

– Hogy kiutasítson.

– Hát igen, mát megint a tempódtól van szó, Pete. Szerencsétlen vagy, ha a gondjaid kicsit csitulnak?

– Nem értesz. Nagyon fontos, hogy kiderüljön: nem is akar meghallgatni. Nem akarom, hogy utána azt mondják, a háta mögött csináltam, nem is tudott róla.

– Mitől? A parajelek megfejtésétől? Hisz még meg sincsenek fejtve. Ne ronts ajtóstul a házba, Pete!

– Nem, nem erről van szó. – És nem mondott többet.

Hallam nem könnyítette meg Lamont dolgát, néhány hétbe telt, míg időt talált a fiatalember számára. Lamont sem kívánt könnyebbséget Hallamnek, láthatatlan tüskéit mind tűhegyeste köszörülte és kimeresztette, úgy vonult be hozzá. Hallam fagyos arccal, durcás tekintettel fogadta.

– Mi is az a krízis, amitől beszél? – kérdezte hittelen.

– Felmerült valami, utam – mondta Lamont. – Amit az ön egyik cikke inspirált.

– Ó! – Aztán gyorsan: – És melyik cikkemről van szó?

– Az oda-vissza lejtőről. Amit a Kamaszkor számára írt, uram.

– És?

– Azt hiszem, az elektronszivattyú kétirányú lejtő, ha felhasználhatom a hasonlatát, amely egyébként nem a legpontosabb leírása a termodinamika második törvényének.

Hallam arca elfintorodott.

– Mire gondol?

– Legjobban úgy tudnám megmagyarázni, ha felállítanám a két univerzum mágneses mezőinek egyenletét, és demonstrálnám azt az interakciót, amelyet mindeddig – véleményem szerint szerencsétlen módon – nem vettek tekintetbe.

Ezzel Lamont egyenest a táblához lépett, és gyorsan felírta az egyenleteket. Közben legalább olyan gyorsan beszélt is. Lamont tudta, hogy Hallamet bosszantani fogja ez az eljárás, sőt, meg is alázza, hiszen nem tudja követni a matematikáját. Számolt is ezzel.

Hallam felmordult: – Nézze, fiatalember, nincs időm rá, hogy a paraelmélet valamely aspektusát mindenestül megvitassam. Küldjön részletes jelentést, egyelőre pedig, ha röviden össze tudja foglalni, mit akar, hallgatom.

Lamont elsétált a táblától; arcán félreérthetetlenül tükröződött a megvetés. Így szólt: – Rendben. A termodinamika második törvénye úgy írja le a folyamatot, mint a végletek szükségszerű kiegyenlítődését. A víz nem lefelé folyik; valójában nem történik más, mint a gravitációs szélső potenciálkülönbségek kiegyenlítése. A víz éppen olyan könnyedén terjed felfelé, ha a föld alatt esett csapdába. Ha két különböző hőmérsékletű anyag összekerül, munkára lehet fogni őket annak az árán, hogy a hőmérsékletkülönbség egy középső szinten kiegyenlítődik. A forró anyag lehűl, a hideg felmelegszik. A lehűlés is, a felmelegedés is a második törvényből következik, és megfelelő körülmények között egyaránt spontán módon jön létre.

– Ne oktasson a termodinamika elemi törvényeire, fiatalember! Mit akar? Kevés az időm.

Lamont változatlan arckifejezéssel, sietség nélkül válaszolt: – Az ön elektronszivattyújának munkája is a végletek kiegyenlítődéséből származik. Ebben az esetben a végletek a két univerzum fizikai törvényei. Azon feltételek – bármilyenek legyenek is –, melyek e törvényeket lehetségessé teszik, lassan átáramlanak az egyik univerzumból a másikba, s a folyamat végeredménye két olyan univerzum lesz, amelynek természeti törvényei teljesen azonosak, s a mostani helyzethez képest jelentősen eltérnek a középarányos felé. Minthogy a folyamat meghatározhatatlan, de kétségkívül hatalmas változásokat hoz a mi univerzumunkba, komoly megfontolás tárgyává kellene tenni, hogy leállítsák az összes szivattyút, és az egész műveletet mindörökre abbahagyják.

Ezen a ponton várta Lamont, hogy Hallam kiborul, és még a lehetőségét is elvágja minden további magyarázatnak. Hallam megfelelt a várakozásnak. Felugrott a székéből, a szék felborult.

Odébbrúgta, és két lépést tett, hogy egészen Lamont mellé kerüljön.

Lamont gyorsan odébbtolta a saját székét, és ő is felállt.

– Maga hülye! – ordította Hallam, és szinte dadogott dühében. – Csak nem gondolja, hogy akad bárki az állomáson, aki ne értené a természeti törvényszerűségek kiegyenlítődését? Arra fecsérli az időmet, hogy olyasmiről meséljen, amit már akkor tudtam, amikor maga olvasni tanult? Takarodjon innen! És ha be akarja adni a lemondását, tekintse úgy, hogy már el is fogadtam.

Lamont kiment. És bár pontosan azt érte el, amit várt, mégis dühítette, ahogy Hallam bánt vele.

6. fejezet (Folytatás)

– Akárhogy is – mondta Lamont –, a helyzet tiszta. Megpróbáltam megmondani neki. Nem akart meghallgatni. Akkor jön a következe lépés.

– És mi volna az? – kérdezte Bronowski.

– Meglátogatom Burt szenátort.

– A Környezetvédelmi és Műszaki Bizottság fejét? – Őt. Ezek szerint hallottál róla.

– Ki nem? De mi értelme, Pete? Van valami a tarsolyodban, ami érdekelhetné? A fordítás nem. Tehát újból megkérdezem. Mit forgatsz a fejedben?

– Nem tudom megmagyarázni. Nem ismered a paraelméletet. – És Burt szenátor ismeri?

– Jobban, mint te, azt hiszem Bronowski fölemelte az ujját.

– Pete, ne gyerekeskedjünk. Lehet, hogy vannak dolgok, amelyeket én tudok és te nem. Nem dolgozhatunk össze, ha egymás ellen dolgozunk. Vagy tagja vagyok ennek a két főből álló testületnek, vagy nem. Ha megmondod, mit forgatsz a fejedben, én is mondok valamit. Különben hagyjuk abba az egészet.

Lamont megvonta a vállát.

– Rendben van. Ha akarod, megmondom. Most, hogy odavágtam Hallamnek, és nem kért belőle, talán így a jó. Az a lényeg, hogy az elektronszivattyú természeti törvényeket szállít. A parauniverzum körülményei között az erős interakciók mintegy százszor olyan erősek, mint itt, ez pedig annyit jelent, hogy a maghasadásra nagyobb esély van itt, mint ott, míg a magfúzióra sokkal nagyobb esély van ott, mint itt. Ha az elektronszivattyú kellő ideig tovább működik, olyan végső egyensúly kialakulására számíthatunk, amely mindkét univerzumban egyenlően erős nukleáris interakciót eredményez: tehát tízszer akkorát, mint a mostani itt, és tizedakkorás, mint a mostani ott.

– És erről nem tudott senki?

– Természetesen mindenki tudott róla. Magától értetődött szinte a kezdet kezdetén is. Még Hallam is érti. Ettől lett ideges a gazember. Olyan részletesen kezdtem magyarázni neki, mintha nem tudnám, hogy valaha is hallott róla. Ettől borult ki.

– De mi az egésznek az értelme? Jelent valami veszélyt, ha a kétféle interakció középen találkozik?

– Természetesen. Miért, mit gondolsz?

– Nem gondolok semmit. Mikor is fognak középen találkozni? – A jelenlegi ütem szerint 1030 év múlva.

– Mennyi idő az?

– Elegendő arra, hogy milliárdszor milliárd olyan univerzum, mint a miénk, megszülessen, megöregedjen és meghaljon egymás után.

– A pokolba is, Pete, akkor mi benne a kockázat?

– Ahhoz, hogy ezeket a számokat – mondta Lamont lassan és óvatosan –, ezeket a hivatalos számokat megkapjuk, olyan kiinduló föltételezéseket használtak, amelyek véleményem szerint tévesek. Bizonyos feltételezések alapján, amelyeket én helyesnek vélek, már most bajban vagyunk.

– Miféle bajban?

– Képzeld el, hogy a Föld egyetlen gázpamaccsá változik mintegy öt perc alatt. Ezt elég bajnak tekinted?

– A szivattyúzás miatt?

– A szivattyúzás miatt.

– És mi a helyzet a paralények világával? Ők is bajba kerülnének?

– Biztos vagyok benne. Másféle bajba, de bajba.

Bronowski felállt, és járkálni kezdett. Sűrű barna haját Buster Brown frizurába fésülve hordta – legalábbis valaha így nevezték. Most beletúrt a hajába. Azt mondta: – Ha a paralények sokkal intelligensebbek nálunk, miért nyomják a szivattyút? Bizonyára előbb felismerik a veszélyeit, mint mi.

– Gondoltam erre én is – mondta Lamont. – Szerintem, mivel ők kezdték el a szivattyúzást, és csakúgy, mint mi, látszólagos előnyök érdekében, csak később kezdte őket aggasztani, mi minden következménnyel járhat.

– De te már ismered a következményeit. Lehetséges volna, hogy lassabban gondolkodnának nálad?

– Attól függ, mikor kezdik el keresni a következményeket. A szivattyú túl vonzó játék ahhoz, hogy bárki megpróbálja elrontani. Én sem keresgéltem volna, ha nincs... És te, Mike, te mire gondolsz?

Bronowski abbahagyta a járkálást, mélyen Lamont szemébe nézett, és így szólt: – Azt hiszem, találtunk valamit.

Lamont vadul nézett rá, aztán előreugrott, és elkapta a kabátujját.

– A parajelek között? Beszélj, Mike!

– Azalatt történt, míg te Hallamnél voltál. Éppen mialatt tárgyaltál Hallammel. Nem tudtam pontosan, mit szóljak hozzá, hisz nem tudhattam, miről van szó valójában. De most...

– De most?

– Most sem vagyok egészen biztos. Érkezett egy új fémlemezke, hat jel van rajta.

– Ó!

– Latin betűkkel. És ki lehet ejteni.

– Mi az?

– Itt van.

Bronowski úgy kapta elő a lemezkéz, mint egy bűvész. A fémlemezbe vésve a parajelek finom és komplikált spiráljaitól és matematikai díszítményeitől gyökeresen különböző hat, gyermekes, ákombákom betű állt: FELELM.

– Mit gondolsz, mit jelent? – kérdezte Lamont elképedve.

– Csak arra tudok gondolni, hogy FÉLELEM, bár rosszul írták. – Szóval ezért vizsgáztattál? Mert úgy érezted, hogy ott, a másik oldalon valaki fél?

– És azt is éreztem, hogy ennek valami kapcsolatban kell lennie azzal a szemlátomást növekvő izgalommal, amivel egy hónapja küszködsz. Őszintén szólva, Pete, nem szeretek sötétben tapogatózni.

– Jó. De ne következtess túl hamar! Te vagy az egyetlen, aki eligazodsz a töredékes üzenetek közt. Ugye értelmezhetjük úgy, hogy a paralények kezdtek el félni az elektronszivattyútól?

– Nem feltétlenül – mondta Bronowski. – Nem tudom, menynyire érzékelik a mi univerzumunkat: csak a kirakott volfrámot érzékelik-e, vagy a jelenlétünket is; vagy netán a lelkiállapotunk érzékelésére is képesek Talán csak meg akarnak nyugtatni bennünket, hogy nem kell félnünk.

– Akkor miért nem azt írták: NEMFELELM? – Mert még nem tudják elég jól a nyelvünket. – Hm. Akkor nem mehetek Burthöz.

– Én nem mennék. A dolog kétesélyes. Voltaképpen addig nem is fordulnék Burthöz, amíg nem kapunk még valamit odaátról. Ki tudja, mit akarnak mondani?

– Nem, Míke, én nem várhatok. Tudom, hogy igazam van. Nincs sok időnk.

– Rendben van, de ha ellátogatsz Burthöz, az összes hidat fölégeted magad mögött. Soha nem fogják megbocsátani a kollégák. Gondoltál már arra, hogy az itteni fizikusokkal beszélj? Te egymagadban nem tudsz nyomást gyakorolni Hallamre, de egy egész csoport...

Lamont élénken megrázta a fejét. r – Nem. Ezen az állomáson az emberek a kaméleontermészetüknek köszönhetik az életüket. Egyetlen sincs köztük, aki szembe merne szállni vele. Összefogni, hogy Hallamre nyomást gyakoroljunk? Akár ha egy tál főtt spagettit akarnál vigyázzba állítani.

Bronowski lágy arca szokatlanul elkomorult.

– Lehet, hogy igazad van.

– Tudom, hogy igazam van – mondta Lamont éppen olyan komoran.

7. fejezet

Elég sok időbe telt, míg Lamont el tudta kapni a szenátort. Fájlalta az elvesztegetett időt, annál is inkább, minthogy a paralényektől nem jött további latin betűs üzenet. Másmilyen sem, pedig Bronowski vagy féltucatot küldött, és mindegyikben gondosan kombinálta a parajeleket meg a FELELM és a FÉLELEM szót egyaránt. Lamont nem volt biztos a féltucat variáció jelentőségében, de Bronowski, úgy látszott, reménykedik.

De nem történt semmi, Lamont pedig végre Burthöz készült.

A szenátor vékony arcú, éles szemű, idős ember volt. Harminc éve vezette a Környezetvédelmi és Műszaki Bizottságot. Legalább egytucatszor bizonyította, hogy komolyan veszi a dolgát.

Most régimódi nyakkendőjét babrálta. Szerette ezt a nyakkendőt (ez is volt az ismertetőjele), és azt mondta: – Legföljebb fél órát szánhatok magára, fiam. – És a karórájára nézett.

Lamont nem izgult. Arra gondolt, felkelti ő annyira Burt szenátor érdeklődését, hogy az megfeledkezzék az időről. Nem is akarta az elején kezdeni, teljesen más szándékai voltak, mint Hallam esetében. Azt mondta: – Nem akarom matematikával untatni, szenátor úr, de feltételezem: tisztában van vele, hogy a szivattyúzással a két univerzum természeti törvényei összekeverednek.

– Összerázódnak – mondta nyugodtan a szenátor –, és az egyensúlyi állapot vagy 1030 év múlva fog bekövetkezni. Helyes értéket mondtam? – Eddig nyugodt szemöldökét felhúzta, aztán megint leeresztette, ezzel hosszúkás arca olyan kifejezést öltött, mintha állandóan meg volna lepődve.

– Igen – mondta Lamont –, de ezek az értékek azon a feltételezésen alapszanak, hogy a két univerzumba kerülő idegen törvények a fény sebességével terjednek átlépés után. De ez csak feltételezés, és én tévesnek tartom.

– Miért?

– A vegyülési sebességet kizárólag az univerzumunkba küldött plutónium 186-ban mérték. A vegyülés mértéke kezdetben rendkívül lassú (feltehetőleg azért, mert az anyag sűrű), de idővel növekszik. Ha viszont a plutónium kevésbé sűrű dologgal vegyül, ez a mérték sokkal gyorsabban nő. Néhány ilyen mérésből kiszámították, hogy az ilyen jellegű behatolás rátája vákuumban elérné a fénysebességet. Némi időbe telik, amíg az idegen törvények megtalálják útjukat az atmoszféráig; sokkal kevesebb időt vesz igénybe, hogy átkeveredjenek az atmoszféra felső rétegein, s aztán az űrben 300 000 km/másodperces sebességgel rövidesen semmivé szóródjanak.

Lamont kis szünetet tartott, hogy végiggondolja a célszerű folytatást, de a szenátor azonnal tovább ment.

– Folytassa! – sürgette annak az embernek a türelmetlenségével, aki nem akarja vesztegetni az időt.

– A föltételezés kényelmes, első hallásra értelmes is, sőt: veszélytelen. De mi van, ha nem az anyag töri meg az idegen törvények behatolását, hanem az univerzum alapszövete?

– Mi ez az alapszövet?

– Nem tudom szavakba foglalni. Van rá matematikai kifejezés, az jól reprezentálja, de szavakkal nem tudom kifejezni. Az univerzum alapszövedéke az, ami a természet törvényeit diktálja. A mi univerzumunk alapszövedéke kényszeríti rá az energiát, hogy megmaradjon. A parauniverzum alapszövedéke, amelyet, hogy úgy mondjam, más bordában szőttek, teszi az ottani nukleáris interakciót százszor erősebbé a miénknél.

– Tehát?

– Ha tehát az alapszövedékbe hatol be valami, uram, az anyag meglétének – tekintet nélkül a sűrűségre – csak másodlagos jelentősége van. A behatolás sebessége vákuumban is alig nagyobb, mint sűrű tömegben. Földi értelemben a behatolás sebessége az űr külső részein nagy lehet ugyan, de csak tört része a fénysebességnek.

– Ami azt jelenti...?

– Hogy az idegen szövedék nem oszlik szét olyan gyorsan, mint gondoljuk, hanem a Naprendszerben, hogy úgy mondjam, felhalmozódik, mégpedig sokkal nagyobb koncentrációban, mint eddig feltételeztük.

– Értem – bólintott a szenátor –, és meddig tart, amíg a Naprendszer tere egyensúlyi állapotba jut? Gondolom, kevesebb, mint 1030 évig?

– Sokkal kevesebb ideig, uram. Lényegesen kevesebb ideig, mint 1010 év, azt hiszem. Talán ötvenmilliárd évről beszélhetünk.

– Nem túl sok, de elég, nem? Nincs közvetlen ok a rémületre, ugye? – Attól tartok, uram, van. Sokkal előbb bekövetkezhet a baj, mint az egyensúlyi állapot. A szivattyúzás miatt a nukleáris interakció a mi univerzumunkban pillanatról pillanatra erősebbé válik. – Mérhetően erősebbé...

– Talán még nem, uram.

– Húszévnyi szivattyúzás után?

– Talán még nem, uram.

– Akkor miért izguljunk?

– Mert a nukleáris interakciók erejétől függ az a sebesség, amellyel a Nap belsejében magfúzió során a hidrogén héliummá alakul. Ha az interakció – bár észrevétlenül – erősödik, a Nap belsejében a hidrogénfúzió érezhetően megnövekszik. A Nap nagyon érzékeny egyensúlyt tart fenn a gravitáció és a kisugárzás között. Ha pedig ezt az egyensúlyt a sugárzás javára felbillentjük, és jelen igyekezetünk erre irányul...

– Igen?

– ...elképzelhetetlen méretű robbanás várható. A mi univerzumunk törvényei szerint egy olyan kicsi csillag, mint a Nap, nem képes szupernóvává alakulni. Megváltozott természeti törvények esetében képes lehet. Nem hiszem, hogy lesz valami előjele. A Napban létrejön a robbanás, és nyolc perccel azután mi ketten halottak vagyunk, a Föld pedig úgy elpárolog, hogy egy gőzfelhőnél több nem marad belőle.

– És semmit sem tehetünk?

– Ha máris túl késő, és megsértettük az egyensúlyi állapotot, semmit. Ha még nincs túl késő, le kell állítanunk a szivattyút. A szenátor a torkát köszörülte.

– Mielőtt beleegyeztem volna, hogy fogadom, fiatalember, érdeklődtem maga után. Hogy mi a háttere, honnan érkezik, hiszen nem ismerem személyesen. Többek között érdeklődtem dr. Hallamnél is. Ismeri, azt hiszem.

– Igen – Lamont szája széle megremegett, de a hangja nem –, jól ismerem.

– Azt mondta – folytatta a szenátor, és az asztalán fekvő papírba sandított –, hogy maga bajkeverő hülye, kétes az elmeállapota, és követeli, hogy utasítsam el.

Lamont igyekezett nyugodt hangon válaszolni. – Ezek az ő szavai, uram?

– Pontosan.

– Akkor miért egyezett bele, hogy mégis fogadjon, uram?

– Ha valakiről, akár Hallamtől is, olyan információt kapok, mint önről, általában nem fogadom az illetőt. Az időm drága, és csak Isten a megmondhatója, hány olyan kétes elmeállapotú bajkeverő hülye fordult meg nálam, akit a legmagasabb helyekről ajánlottak be. Ezúttal azonban nem tetszett Hallam "követelése". Egy szenátortól nem illik követelni. Ezt Hallam is megtanulhatná.

– Akkor segíteni fog, uram?

– Segíteni? Miben?

– Hogy megszervezzük a szivattyúk leállítását. – Nem. Egyszerûen lehetetlen.

– Miért? – kérdezte Lamont. – Ön a Környezetvédelmi és Műszaki Bizottság elnöke, és éppen az ön feladata, hogy leállíttassa a szivattyúzást vagy bármilyen más technológiai folyamatot, amely a környezet visszafordíthatatlan megkárosításával járhat. Nincs nagyobb, visszafordíthatatlanabb károsodás, mint amivel az elektronszivattyú fenyeget.

– Bizonyára. Bizonyára. Föltéve, ha magának van igaza. Azonban úgy tűnik föl, elbeszélésének az a lényege, hogy a maga kiinduló föltevése nem azonos az elfogadottal. Ki tudja megmondani, melyik föltevés helyes?

– Az a struktúra, uram, amit én fölépítettem, választ ad néhány olyan kérdésre is, amelyet az elfogadott elméletek nem tudnak megmagyarázni.

– Nos, akkor a kollégái elfogadhatták volna a módosító javaslatait, és ön aligha keresett volna fel, gondolom.

– A kollégáim, uram, nem hisznek nekem. Érdekükben áll, hogy ne higgyenek.

– Az ön érdekében meg nyilván az áll, hogy ne higgye el, ha netán téved. Az én hatalmam, fiatalember, papíron óriási, de csak akkor győzhetek, ha a közösség megengedi. Hadd adjak egy kis leckét gyakorlati politikából.

Ránézett a karórájára, hátradőlt a székében és mosolygott. Nem volt jellemző rá az efféle ajánlat, de A Föld Híreiben aznap reggel megjelent vezércikk úgy írta le őt, mint az egész Nemzetközi Kongresszus "legérettebb, legképzettebb politikusát", és még mindig ez a mondat melengette.

– Tévedés azt hinni – mondta –, hogy a közösség azt akarja, hogy megóvjuk a környezetét, megmentsük az életét, tehát hogy hálásan követne bármilyen idealista hőst, aki ilyen célokért indul harcba. A közösség a saját személyes kényelmét akarja. Pontosan tudjuk a huszadik századi környezeti krízis tanulságaiból. Nagyon jól tudták, hogy a cigaretta növeli a tüdőrák esélyét, és a magától értetődő gyógymód az, ha nem cigarettáznak többet. De inkább olyan cigarettát követeltek gyógymódként, amely nem rákkeltő. Mikor kiderült, hogy a belső égésű motorok veszélyesen károsítják az atmoszférát, a magától értetődő gyógymód az lett volna, ha lemondanak a belső égésű motorról; de inkább olyan motort követeltek gyógymódként, amely kíméli a környezetet.

Tehát ne kérje tőlem, fiatalember, hogy állíttassam le az elektronszivattyúkat! Egész bolygónk gazdasága és kényelme alapszik rajtuk. Mondja meg inkább, hogyan lehetne valahogy elintézni, hogy az elektronszivattyúk ne robbantsák fel a Napot!

– Nincsen rá mód, szenátor úr – mondta Lamont. – Annyira alapvető dologról van szó, hogy nem lehet játszani vele. Le kell állíttatni.

– Ó! Tehát azt mondja, vissza kell állnunk arra a szintre, ahol az elektronszivattyú előtt voltunk?

– Muszáj.

– Ebben az esetben önnek cáfolhatatlanul kell bizonyítania, hogy igaza van.

– A cáfolhatatlan bizonyíték az – mondta hűvösen Lamont –, hogy felrobban a Nap. Remélem, nem akarja, hogy odáig elmenjek?

– Talán nem föltétlenül. Nem tudja Hallamet meghátrálásra kényszeríteni? Miért?

– Mert kisformátumú ember létére ő lett az Elektronszivattyú Atyja. Hogyan vallaná be, hogy a gyermeke lerombolja a világot?

– Értem, mit mond, a világ szemében azonban ő mégiscsak az Elektronszivattyú Atyja, tehát e tekintetben csak az ő szava eshet kellő súllyal a latba, nem igaz?

Lamont megrázta a fejét.

– Soha nem fogja elismerni. Inkább végignézi, hogyan robban szét a Nap.

– Akkor kényszeríteni kell – mondta a szenátor. – Önnek megvan az elmélete, de egy elmélet önmagában nem ér semmit. Bizonyára van rá mód, hogy ellenőrizzük. Az uránium radioaktív lebomlása például a magjában végbemenő interakciók ütemétől függ. Változott-e ez az ütem a maga elméletének megfelelően s az elfogadottat cáfoló módon?

Lamont újra megrázta a fejét.

– A szokásos radioaktivitás gyönge nukleáris interakciók velejárója, és sajnos az ilyen jellegű kísérletek csak határesetnek számító bizonyítékokkal szolgálnak. Amire félreérthetetlen eredmény adódik, már túl késő lesz.

– Akkor mit tegyünk?

– Vannak olyan pion-interakciók, amelyek már most félreérthetetlen adatokat produkálhatnak, sőt vannak kvark-kvark kombinációk, amelyek nemrég meghökkentő eredményre vezettek; biztos vagyok benne, hogy meg tudom magyarázni...

– Na látja.

– De ahhoz, hogy hozzájussak ezekhez az adatokhoz, feltétlenül szükségem van a Holdon lévő protonszinkrotronra, amely évekre előre be van táblázva. Ellenőriztem. Hacsak valaki nem lép akcióba.

– Rám gondolt?

– Önre, szenátor űr.

– Lehetetlen, fiam, amíg dr. Hallam ezt állítja magáról – és Burt szenátor bütykös ujjával az előtte lévő papírt ütögette. – Ez nem fog menni.

– De hát a Föld léte...

– Bizonyítsa be!

– Nyúljon át Hallam feje fölött, és bebizonyítom. – Bizonyítsa be, és átnyúlok.

Lamont mély lélegzetet vett.

– Szenátor úr! Tegyük föl, csak egészen apró esély van rá, hogy igazam van. Nem lenne érdemes ezért az egészen apró esélyért is harcba szállni? Mindent kockára tettek; az egész emberiséget, az egész bolygót...

– Azt akarja, hogy a jó ügy érdekében síkra szálljak? Szeretnék. Van valami tragikus szépsége a jó ügy érdekében folytatott küzdelemnek. Minden jóérzésű politikus álmodozik róla olykor, hogy a lángok közé rohanjon, mialatt angyalok kórusa kíséri. Elég mazochizmus van bennünk. De ehhez meg kell teremteni a küzdelem valamiféle esélyét, dr. Lamont. A küzdelemhez kell valami, aminek esélye – legalább esélye – van a győzelemre. Ha maga mellé állok, semmit sem érek a puszta szavával a hőn áhított szivattyú ellenében. Megkívánhatom-e, hogy mindenki adja föl a személyes kényelmét és azt a bőséget, amit az elektronszivattyú jóvoltából már megszokott, csak mert valaki tüzet kiált, míg az összes többi tudós vele szemben foglal állást, és a tisztelt Hallam is hülyének tartja? Nem, uram, én nem rohanok semmiért a lángok közé.

– Akkor csak abban segítsen – mondta Lamont –, hogy bizonyítékokat találjak. Nem kell nyilvánosan föllépnie, ha fél.

– Én nem félek – szakította félbe Burt. – Csak gyakorlatias vagyok. Dr. Lamont, a félóra letelt. Sőt jóval több, mint fél óra.

Lamont egy pillanatig csalódottan nézett rá, de Burt arckifejezése most már áthatolhatatlanná vált. Lamont kiment.

Burt szenátor nem fogadta rögtön a következő látogatót. Percekig bámulta a bezárult ajtót, percekig játszott a nyakkendőjével. Lehetséges, hogy ennek az embernek igaza van? Van rá akár egy csöppnyi esély is? Őszinte gyönyörűséget szerzett volna neki, ha betarthat Hallamnek, ha beletaposhatja a sárba – de nem, ilyen nincs. Hallam érinthetetlen. Tíz évvel azelőtt összeakaszkodott vele. Nyilvánvalóan igaza volt, míg Hallam égbekiáltóan tévedett, mint ezt az események is igazolták. Burt mégis megalázó vereséget szenvedett, és majdnem megbukott az újraválasztáson.

Megrázta a fejét, mintegy rendre intve magát. Az újraválasztását kockára teheti egy jó ügy érdekében, de azt már nem kockáztathatja meg, hogy újra megalázzák. Kiszólt a következő látogatóért, és az arca újra nyugodt, nyájas kifejezést öltött, amikor felállt, hogy elébe siessen.

8. fejezet

Ha Lamont ekkor még mindig úgy érzi, hogy szakmailag van vesztenivalója, habozott volna. Joshua Chen egyetemesen népszerűtlen volt, ha bárki szóba állt vele, egyszerre utálni kezdték az államgépezet szinte minden zugában. Chen maga volt az egyszemélyes forradalom, aki mindenhol hallatta a hangját, mert átütő intenzitással képviselte ügyeit, és mert olyan szervezetet épített ki, amely szorosabb szálakkal volt összekötve, mint bármilyen normális politikai csapat (erre több politikus kész volt megesküdni).

Többek között ő volt az egyik oka annak is, hogy a bolygó energiaszükségleteit ilyen hamar az elektronszivattyúra bízták. A szivattyú előnyei nyilvánvalóak voltak: nem szennyezte a környezetet és nem került pénzbe; de hosszú utóvédharcokkal fenyegettek a nukleáris energia védelmezői, nem mintha a nukleáris energia jobb lett volna, hanem mert a gyermekkorukra emlékeztette őket.

De mikor Chen verni kezdte a tamtamot, a világ egy kicsit jobban odafigyelt.

Most ott ült Lamonttal szemben. Széles pofacsontja és kerek arca tanúsította, hogy háromnegyedrésit kínai lehet. Azt mondta: – Egyet tisztázzunk! Maga csak a saját nevében beszél?

– Igen – mondta keményen Lamont. – Hallam nem támogat. Sőt kijelentette, hogy bolond vagyok. Meg kell szereznie Hallam jóváhagyását, mielőtt léphetne?

– Nem kell nekem senki jóváhagyása – mondta Chen a várható arroganciával, aztán újra gondolataiba mélyedt.

– Azt mondja, a paralények előbbre tartanak a technológia terén, mint mi?

Lamont ekkora lépést tett a kompromisszum irányában. Nem mondta többé, hogy intelligensebbek. ,Előbbre tartanak a technológia terén" – ez kevésbé volt sértő, de igaz volt.

– Tiszta sor – mondta Lamont –, ha csak azt vesszük, hogy ők tudnak anyagokat küldeni nekünk az univerzumok közötti szakadékon át, míg mi nem.

– Akkor meg minek kezdtek el szivattyúzni, ha veszélyes? És miért folytatják?

Lamont megtanulta, hogy ne csak egy irányban kössön kompromisszumot. Mondhatta volna, hogy nem Chen az első, aki ezt kérdezi tőle, de ez leereszkedőnek, netán türelmetlennek hatott volna, így mást választott. Azt mondta: – Ők ugyanúgy sürgették, mint mi, hogy elindítsunk valamit, ami oly nyilvánvalóan előnyös energiaforrásnak látszott. Nem véletlenül gondolom, hogy Ekei most éppúgy aggasztja a dolog, mint engem.

– Ezt még mindig csak maga állítja. Nincsen rá határozott bizonyítéka, hogy mit gondolnak.

– Nincsen. Jelenleg nincsen. E pillanatban. – Akkor ez nem elég...

– Megkockáztathatnánk mégis...

– Nem elég, professzor. Nincs bizonyíték. Az én tekintélyem arra épül, hogy soha nem lövöldöztem vaktában. Az én rakétáim mindig célba jutottak, mert tudtam, mire vállalkozom.

– De ha meglesznek a bizonyítékaim...

– Akkor támogatni fogom. Ha a bizonyítékok elegendőek nekem, biztosítom, hogy sem Hallam, sem a kongresszus nem tud majd ennek az árnak ellenállni. Tehát szerezzen bizonyítékokat, és akkor jöjjön újra hozzám!

– De akkor már késő lesz.

Chen megvonta a vállát.

– Talán. De sokkal valószínűbb, hogy rájön: tévedett, és nincsenek is bizonyítékai.

– Nem tévedek. – Lamont mélyen beszívta a levegőt, és bizalmasabb hangon folytatta: – Chen úr! Nagyon valószínű, hogy trillió meg trillió lakott bolygó van az univerzumban, és azon milliárd meg milliárd intelligens, magasan fejlett technikájú élőlény. Ugyanez valószínű a parauniverzum esetében is. A két univerzum története során szükségképpen sok ilyen világpór adódott; kapcsolatba kerültek, és szivattyúzni kezdték az elektronokat. Legalább egy tucat, de akár száz elektronszivattyú is munkába állhatott, elszórtan két-két univerzum között.

– Spekuláció. És ha így van?

– Akkor föltehetőleg egy tucat vagy akár száz esetben is a természeti törvények keverése ott helyben olyan mértékig juthatott, hogy elég energia gyűlt össze, és a bolygó napja szétrobbant. E robbanás hatása pedig továbbterjedt. A szupernóva energiája hozzájárult a természeti törvények változásához, s így a szomszédságban további robbanásokat indított el. Ez újabb robbanásokhoz vezetett. Idővel aztán a galaxis magja vagy egyik ága teljességgel szétrobbanhatott.

– Persze mindez csak elképzelés, ugye?

– Igen? Százával találhatók kvazárok az univerzumban, amelyek néhány naprendszer apró maradványaként olyan fénnyel világítanak, mint száz teljes galaxis.

– Azt mondja, hogy a kvazárok a szivattyúzó bolygók maradványai?

– Arra gondolok. Vagy másfélszáz éve fedezték fel őket, és a csillagászok még mindig nem tudták megfejteni, honnan származik az energiájuk. Nincs semmi energiaforrás az univerzumban, amely számításba jöhetne, semmi. Nem az következik ebből...

– És mi van a parauniverzummal? Az is tele van kvazárral?

– Nem gondolnám. Ott mások a feltételek. A paraelmélet majdnem biztosan kimutatta, hogy ott könnyebben kerül sor magfúzióra, tehát az ottani csillagoknak átlagban lényegesen kisebbeknek kell lenniük, mint nálunk. Sokkal kisebb mennyiségű könnyen fuzionáló hidrogén termel annyi energiát, mint a mi Napunk. A mi Napunk hidrogénkészlete ott spontán robbanást produkálna. Ha a mi törvényeink hatolnak be a parauniverzumba, a hidrogén nehezebben hajlandó fúzióra, a paracsillagok hűlni kezdenek.

– Akkor nem olyan rossz a helyzetük – mondta Chen. – Arra használhatják az elektronszivattyút, hogy a szükséges energiával ellássák magukat. A maga spekulációi szerint is jó úton haladnak.

– Nem igazán – mondta Lamont. Mindmostanáig nem gondolta végig a paralények helyzetét. – Ha a mi oldalunk felrobban, a szivattyúzás megszűnik. Nem tudják nélkülünk fenntartani, ami annyit jelent, hogy marad egy hűlő napjuk, az elektronszivattyú energiája nélkül. Ez rosszabb, mint a mi sorsunk: mi egy fájdalommentes robbanás áldozatai leszünk, míg az ő agóniájuk hosszan elhúzódhat.

– Élénk a fantáziája, professzor – mondta Chen –, de én nem vagyok vevő rá. Nem látok semmi esélyt, hogy feladjuk az elektronszivattyút pusztán a maga képzelődése alapján. Tudja, mit jelent az elektronszivattyú az emberiségnek? Nem csak ingyenes, tiszta és bőséges energiát. Lásson messzebbre! Mindez annyit jelent, hogy az emberiségnek nem kell többé a megélhetéséért dolgoznia. Annyit jelent, hogy a történelem folyamán először az emberiség kollektív tudását más, fontosabb problémákra, saját lehetőségeinek kibontakoztatására fordíthatja.

Példának okáért, az orvostudomány több mint két és fél évszázada nem éri el, hogy az emberi életkor lényegesen meghaladja a száz esztendőt. Nemegyszer mondták a gerontológusok, hogy elméletileg semmi sem áll az emberi halhatatlanság útjában, de erre mindeddig nem fordítottak elegendő figyelmet.

– Halhatatlanság! Lázálom! – válaszolt mérgesen Lamont.

– Meglehet, hogy maga, professzor, meg tudja ítélni, mi lázálom, mi nem, de én látni akarom, hogy a halhatatlanság-kutatás megkezdődik. Ha a szivattyúzás leáll, akkor hiába. Vissza kell hátrálnunk a drága, piszkos és elégtelen energia korába. A Föld kétmilliárdnyi lakójának újra a megélhetéséért kell majd dolgoznia, és a halhatatlanság álma lázálom marad.

– Így is az marad. Senki sem lesz halhatatlan. De nem fogja elérni a várható átlagéletkorát sem.

– Ez csak a maga elmélete.

Lamont mérlegelte a lehetőségeket, és elhatározta, hogy hazárdjátékba fog.

– Mr. Chen, az imént nem akartam elmondani, mit tudok a parák lelkiállapotáról. De hadd próbáljam meg! Üzeneteket kaptunk. – Persze, de ki tudja lefordítani?

– Kaptunk egy angol szót.

Chen arca kissé elfintorodott. Aztán hirtelen zsebre vágta a kezét, rövid lábát kinyújtotta, hátradőlt a székén. – És mi ez az angol szó?

– A félelem! – Lamont nem érezte szükségesnek, hogy megemlítse a hibás helyesírást.

– Félelem! – ismételte Chen. – És mit gondol, mit jelent ez?

– Nem világos, hogy félnek a szivattyújelenségtől?

– Egyáltalán nem. Ha félnének tőle, abbahagynák. Félnek, persze, de attól félnek, hogy a mi oldalunk állítja le. Maga eljuttatta a szándékai hírét hozzájuk, és ha minket rá tud beszélni a leállításra, nekik is le kell állniok. Maga mondta: nem folytathatják nélkülünk, ez kétoldalú folyamat. Nem csodálom, hogy félnek.

Lamont csak ült és hallgatott.

– Látom – mondta Chen –, erre nem is gondolt. Nos, akkor a halhatatlanság témáját fogjuk nyomni. Azt hiszem, sokkal népszerűbb ügy lesz.

– Népszerű ügy – mondta Lamont lassan. – Nem tudhattam, mi miért fontos önnek. Hány éves is, Mr. Chen?

Chen kicsit pislogott, aztán elfordult. Ökölbe szorított kézzel, gyors léptekkel kiment a szobából.

Lamont később utánanézett az életrajzának. Chen ekkor hatvanéves volt, az apja hatvankét évesen halt meg. De nem számít.

9. fejezet

– Ügy nézem, nem jártál szerencsével – mondta Bronowski. Lamont a laboratóriumban ült, a cipője orrát nézte, lustán nyugtázva, hogy nagyon kopott. Megrázta a fejét.

– Nem.

– A nagy Chen is cserben hagyott?

– Semmire sem hajlandó. Ő is bizonyítékot akar. Mind bizonyítékokat akar, de ha bármit felajánl nekik az ember, visszautasítják. Vagy azt az átkozott szivattyút akarják igazából, vagy a tekintélyüket, vagy a történelmi helyüket. Chen halhatatlan akar lenni.

– És te mit akarsz, Pete? – kérdezte halkan Bronowski.

– Az emberiség biztonságát. – Belenézett a másik rejtélyes tekintetébe. – Nem hiszel nekem?

– Ó, hiszek én. De mit akarsz igazán?

– Nos, istenemre mondom – és tenyerével hangosan az asztalra csapott –, azt akarom, hogy igazam legyen! És joggal, mert igazam is van!

– Biztos vagy benne?

– Biztos! És nincs semmi izgulnivalóm, mert győzni akarok. Tudod, amikor eljöttem Chentől, közel álltam hozzá, hogy leköpjem magam.

– Te?

– Igen. Miért is ne? Arra gondoltam: minden lépésnél Hallam áll az utamban. Ameddig Hallam rám cáfol, mindenkinek akad valami ürügye, hogy ne higgyen nekem. Ameddig Hallam úgy áll előttem, mint egy szikla, buknom kell. Akkor miért nem rajta keresztül próbálkoztam, miért nem nyaltam neki egy kicsit, miért nem próbáltam meg úgy manipulálni, hogy támogasson, ahelyett hogy állandóan harcolni kényszeríteném?

– Azt hiszed, képes volnál rá?

– Nem, soha. De Elkeseredésemben, nos, mindenfélét gondoltam. Hogy talán el tudok jutni a Holdra. Persze mikor először fordítottam magam ellen, még nem a Föld sorsáról volt szó, de én gondosan rontottam a dolgon, mikor a kérdés főmerült. Bár, ahogy utaltál is rá, senki nem tudná a szivattyú ellen fordítani.

– De most, úgy látszik, nem akarod leköpni magad.

– Nem. Mert a Chennel folytatott diskurzusnak volt haszna is. Bebizonyította, hogy csak az időmet fecsérlem.

– Úgy tetszik.

– Igen, és haszontalanul. Nem itt a Földön van a megoldás. Elmondtam Chennek, hogy a mi Napunk felrobbanhat, de a parauniverzum napja nem. Mindez azonban nem menti meg a paralényeket, mert, ha a mi Napunknak vége, és a szivattyú innenső oldala leáll, leáll az ő oldalukon is. Nem tudják folytatni nélkülünk, érted?

– Természetesen értem.

– Akkor miért nem gondolkozunk fordítva? Mi sem folytathatjuk nélkülük ÉS abban az esetben teljesen mindegy, leállíttatjuk-e a szivattyúkat vagy sem. A paralényeknél kell elintézni, hogy ők állítsák le.

– És le fogják állítani?

– Azt üzenték: FELELM. Ami annyit jelent, hogy félnek. Chert azt mondta, tőlünk félnek, attól, hogy mi leállítjuk a szivattyúzást, de csöppet sem hiszem, hogy így volna. Ők maguk félnek. Csöndben ültem, mikor Chert közölte a feltételezését. Azt hitte, megfogott. Hát melléfogott. De nagyon. Abban a pillanatban jutott eszembe, hogy a paralényeket kell rábírni, állítsák le ők. Muszáj, Mike. Mindenkiről lemondtam, téged kivéve. Te vagy a világ reménysége. Szólj hozzájuk valahogy.

Bronowski elnevette magát. Volt valami gyermeki derű a nevetésében.

– Pete – mondta –, zseni vagy.

– Aha, észrevetted?

– De igazán. Kitalálod, mit akarok mondani, még mielőtt mondhatnám. Egyik üzenetet küldtem nekik a másik után, azokat a jeleket használtam, amelyekről azt gondoltam, hogy a szivattyút jelentik. De használtam a mi szavunkat is. És mindent elkövettem, hogy kigyűjtsem a hónapok óta bejött összes információból azokat a jeleiket, amelyekkel helytelenítenek valamit. És megint használtam egy angol szót is. Nem tudtam, eljutok-e hozzájuk, vagy tökéletesen mellétrafálok. És mivel soha nem kaptam választ, kevés reményem maradt.

– Nem mondtad, hogy ezzel próbálkozol.

– Nem, a problémának ez a része az én titkom volt. Te is várattál eleget, hogy elmagyarázd a paraelméletedet!

– Végül is mi történt?

– Az, hogy pontosan két szót küldtem nekik, a mi nyelvünkön. Azt írtam: SZIVATTYÚ ROSSZ.

– És?

– És ma reggel választ kaptam, elég egyszerű és egyenes választ. Így szól: IGEN SZIVATTYÚ ROSSZ ROSSZ ROSSZ. Nézd csak meg!

Lamont kezében reszketett a fémlemez.

– Nincs tévedés, ugye? Egyetért velünk, ugye? – Úgy látszik. Kihez forduljunk?

– Senkihez – mondta határozottan Lamont. – Nem vitatkozom többé. Azt mondanák, hogy meghamisítottam az üzenetet, azért pedig nem érdemes kiállni a golyózáporba. Állíttassuk le a paralényekkel a szivattyút, akkor a mi oldalunkon is leáll; és a világon semmit sem lehet csinálni egyoldalúan, hogy újra munkába álljon. Akkor majd az egész állomás azon lesz, hogy bebizonyítsa: nekem volt igazam, és a szivattyú veszélyes.

– Miből gondolod?

– Ez az egyetlen módjuk arra, hogy kivédjék a tömeg dühét, amely követelné a szivattyú újraindítását. Az meg lehetetlen. Nem gondolod?

– De, talán. Egy dolog azonban zavar.

– Mi az?

– Ha a paralények annyira meg vannak győződve róla, hogy a szivattyú veszélyes, miért nem állították már le? Nemrég szerét ejtettem, hogy ellenőrizzem: a szivattyú teljes gőzzel működik.

Lamont töprengő fintort vágott.

– Talán nem akarják egyoldalúan megállítani. Partnereknek tekintenek bennünket, és kölcsönös megegyezéssel szeretnék leállítani. Nem gondolod, hogy így lehet?

– Lehet így is. De lehet, hogy a kommunikáció korántsem tökéletes; nincsenek teljesen tisztában a ROSSZ szó jelentésével. Amit az ő jeleik talán összekavart felhasználásával írtam, abból azt is hihetik, hogy a ROSSZ azt jelenti, amit nálunk a JÓ.

– Ó, nem!

– Reményeink szerint nem, de a reményt ne vedd készpénznek.

– Mike, továbbra is küldd az üzeneteket! Használj annyi általuk ismert angol szót, amennyit csak lehetséges, és folyamatosan figyeld a változást! Te vagy a szakértő, a megoldás a te kezedben van. Végül elég szó birtokában lesznek, hogy valami félreérthetetlenül világosat mondjanak; és megmagyarázhatjuk nekik, hogy mi is le akarjuk állíttatni a szivattyút.

– Nem vagyunk rá feljogosítva, hogy ilyesmit kijelentsünk!

– Nem hát, de ők nem tudják. És a végén az emberiség hősei leszünk!

– Még ha előtte kivégeznek is érte?

– Még akkor is! Mike... minden a te kezedben van. Biztos vagyok benne, hogy nem tart már soká.

10. fejezet

De sokáig tartott. Két hét telt el üzenet nélkül. A feszültség nőttön-nőtt.

Bronowskin meg is látszott. Eltűnt szívéből a pillanatnyi megkönnyebbülés. Savanyú hallgatásba burkolózott, mikor belépett Lamont laboratóriumába.

Csak néztek egymásra, végül Bronowski szólalt meg: – Mindenkin látom, hogy megkaptad az útilaput.

Lamont láthatólag nem borotválkozott aznap reggel. Laboratóriumán megmutatkozott, hogy távozni készül a gazdája, és hogy átabotában már csomagol is. Lamont vállat vont.

– Akkor mi van? Nem zavar! Ami viszont zavar: hogy a Fizikai Szemle visszadobta a cikkemet!

– Azt mondtad, nem is vársz mást.

– Igen, de azt hittem, legalább megindokolják. Rámutatnak, hol csalódom, hol tévedek, hol beszélek a levegőbe. Mondhattak volna valamit, amit cáfolhatnék!

– És nem mondtak?

– Egy szót sem. A lektoraik nem ítélték a cikkemet közlésre érdemesnek. Idézőjel bezárva. A kezükbe sem vették! Ez tényleg elkeserítő, ez az univerzális ostobaság! Azt hiszem, kevés könnyet ejtenék az emberiség öngyilkossága fölött, amelyet rosszindulat és vegytiszta nemtörődömség provokál ki. Van valami átkozottul méltatlan abban a vastagnyakú ostobaságban, amellyel a vesztükbe rohannak. Mi értelme embernek lenni, ha ilyen ocsmányul kell elpusztulnunk?

– Ostobaság – mormogta Bronowski.

– Mi másnak nevezhetném? És még azt akarják, hogy nyilvánosan elsírjam, miért csúf dolog, hogy elbocsátanak, bár nagy a bűnöm, az, hogy igazam van.

– Szemlátomást mindenki tud róla, hogy konzultáltál Chennel.

– Igen. – Lamont az orrnyergére tette az ujját, majd megdörzsölte a szemét. – Nyilvánvalóan úgy feldühítettem, hogy az egészet leadta Hallamnek. És most az a vád ellenem, hogy megpróbáltam szabotálni a szivattyú fejlesztését mindenféle igazolhatatlan és minden támogatást nélkülöző ijesztgetési taktikával, tehát amatőr viselkedésem lehetetlenné teszi, hogy az állomáson alkalmazzanak.

– Könnyedén bebizonyíthatják, Pete.

– Elhiszem. Nem számít.

– Mit akarsz tenni?

– Semmit – háborgott Lamont. – Tegyék meg a tőlük telhető legrosszabbat. Majd megsegít a bürokrácia. Minden lépés napokba, hetekbe, hónapokba kerül majd, és közben te dolgozhatsz. Fogunk még a paralényekről hallani.

Bronowski szerencsétlenül nézett rá.

– Tegyük föl, Pete, hogy nem. Talán itt az ideje, hogy átgondold az egészet!

Lamont élesen visszanézett.

– Miről beszélsz?

– Mondd meg nekik, hogy tévedtél! Tarts bűnbánatot! Verjed a melled! Add föl!

– Soha! Az istenért, Mike, hát nem tudod, miben folyik a játék? A tét a Föld és az egész élővilága.

– Igen, de mit számít az neked? Nőtlen vagy, gyermeked sincs. Tudom, apád meghalt. Sohasem emlegetted az édesanyádat vagy a testvéreidet. Nem hinném, hogy akadna a Földön olyan emberi lény, akihez érzelmi szálak kötnének. Így hát menj az utadon, és a pokolba minden mással!

– És te?

– Én is ezt teszem. Elváltam, nincs gyerekem. Van egy fiatal nő, aki közel áll hozzám, ez a viszony tartson, ameddig tarthat. Élvezd az életet!

– És a holnap?

– Lesz, amilyen lesz. Gyors halál jön, ha jön.

– Én nem tudok ilyen filozófiával együttélni. Mike... Mike! Mi ez az egész? Azt akarod mondani, hogy nem sikerül végigcsinálnunk? Feladod, amit a paralényektől reméltünk?

Bronowski félrenézett. Azt mondta: – Pete, nagy sokára választ kaptam. Az éjjel. Gondoltam, várok vele még ma, végiggondolom, de minek? Itt van.

Lamont tekintete tele volt kérdéssel. Kézbe vette a fémlemezt, megnézte. Nem volt központozás: SZIVATTYÚ NEM ALL NEM ÁLL MI NEM LEÁLL SZIVATTYÚ MI NEM HALL VESZÉLY NEM HALL NEM HALL TI LEÁLL KÉREM SZÉPEN LEÁLL TI LEÁLL AKKOR MI LEÁLL KÉREM SZÉPEN TI LEÁLL VESZÉLY VESZÉLY VESZÉLY LEÁLL LEÁLL TI LEÁLL SZIVATTYÚ

– Úristen – mormogta Bronowski –, micsoda kétségbeesett üzenet!

Lamont csak bámult maga elé. Semmit sem szólt.

– Azt hiszem – mondta Bronowski –, valahol a túlsó oldalon van valaki, aki olyan, mint te, egy para-Lamont. És ő sem képes a maga para-Hallamjét megfékezni. És mialatt mi kérjük őket, hogy mentsenek meg minket, ők ugyanezt kérik tőlünk.

– És ha ezt megmutatnánk? – mondta Lamont.

– Azt mondanák, hazudsz, beugratás az egész, te agyaltad ki, hogy igazold az őrült lázálmodat.

– Rólam még mondhatnak ilyesmit, de rólad nem. Állj mellém, Mike! Ha tanúsítod, hogy te kaptad ezt az üzenetet, és elmondod, hogyan...

Bronowski elvörösödött.

– Mi jó származna belőle? Azt mondanák, hogy valahol a parauniverzumban van egy ugyanolyan dinnye, mint te, és két hülye egy pár. Azt mondanák, hogy a parauniverzum hatóságai ugyanúgy meg vannak győződve, hogy nincs veszély, mint az itteniek.

– Mike, harcold végig velem ezt a háborút!

– Nincs értelme, Pete! Te magad mondtad: ostobaság. Azok a paralények tarthatnak sokkal előbbre, mint mi, még intelligensebbek is lehetnek, de be kell látni, éppen olyan ostobák, mint mi, és ezzel vége a dalnak. Schiller jól megírta, és én hiszek neki.

– Kicsoda?

– Schiller. Német drámaíró volt három évszázaddal ezelőtt. Írt egy darabot Jeanne d'Arcról, abban áll: "Az ostobaság ellen az istenek is hiába hadakoznak." Nem vagyok isten, én nem hadakozom tovább. Hadd menjen minden a maga útján, Pete, te is járd a magad útját. Lehet, hogy a világ eltart addig, amíg mi, de ha nem, akkor sem tehetünk semmit. Sajnálom, Pete. Jó ügyért szálltál harcba, de vesztettél; és én is végeztem az egésszel.

Elment, Lamont egyedül maradt. Ült a székén, ujjai pedig céltalanul doboltak, doboltak, doboltak. Valahol a Napban pillanatonként új protonok kapaszkodtak egymásba, éppen csak egy picikét mohóbban a szokottnál; s ez a mohóság másodpercről másodpercre nő bennük, és egyszer eljön a pillanat, amikor a kényes egyensúly megbillen...

– És senki sem fogja tudni a Földön, hogy igazam volt! – kiáltott Lamont. Sűrűn pislogott, hogy a könnyeit visszatartsa.

II - ...az istenek is...

1.a fejezet

Dua baj nélkül otthagyta a többieket. Mindig azt várta, hogy baj lesz belőle, de nem lett soha. Igazi baj semmiképpen.

De miért is lett volna? Odeen ugyan helytelenítette a maga fennkölt módján. – Maradj nyugton – mondta ilyenkor. – Tudod, mennyire bosszantja Trittet. – A saját bosszúságát soha nem említette; az Ész-apák nem bosszankodnak mindenféle apróságon; igaz, Trittet majdnem olyan makacsul óvta, mint Tritt a gyerekeket.

Persze Odeen mindig enged, ha ó, Dua, eléggé csökönyös; akár még Trittnél is közbenjár. Már be is vallotta, hogy büszke az ó független akaratára... Balfelőlinek nem is rossz – gondolta Dua szórakozott jóérzéssel.

Trittel nehezebb bánni, mindig olyan savanyu képet vág, ha Dua... ha Dua úgy tesz, ahogy kedve tartja. Persze a jobbfelőliek már csak ilyenek. Tritt jobbfelőlije Duának, de Szülő-apja a gyerekeknek, és igazából mindig a gyerekek számítanak... S ez jó is, mert így Trittet egyik vagy másik gyerek miatt biztosan elszólította a kötelesség, valahányszor a helyzet kellemetlenné vált.

Dua amúgy nemigen törődött Trittel. Az összeolvadást leszámítva alig vett róla tudomást. Odeen más. Eleinte annyira izgalmas volt, hogy a puszta jelenlététől felszikráztak és elhalványultak a körvonalai. És az, hogy Ész-fiú, csak még izgalmasabbá tette. Dua nem értette ezt az izgalmat; önnön furcsaságának tulajdonította, melyet addigra szinte már meg is szokott.

Felsóhajtott.

Gyerekként, mikor még egyéniségnek, különálló lénynek tekintette magát és nem egy hármas részének, sokkal inkább tudatában volt e furcsaságnak. Sokkal inkább tudomására hozták a többiek. Akár az olyan kicsiség is, mint esténként a felszín... Esténként nagyon szerette a felszínt. A többi Érzéslány hidegnek és borongósnak találta, remegve gomolyogtak egymáshoz, ha leírta nekik. A déli melegben örömest megjelentek, nyújtózkodtak, ettek; de éppen ez tette oly unalmassá a delet. Dua nem állhatta a csicsergő déli sokadalmat.

Ennie persze neki is kellett, de enni is este szeretett, amikor ugyan kevesebb volt az étel, de egyedül ehetett a homályló mély vörösben. Azért a valóságosnál hidegebbnek és búsabbnak írta le az estét, mikor a többieket traktálta vele, de csak hogy lássa, mint húzza élesre körvonalaikat az elképzelt hűvös – már amennyire a fiatal Érzés-lányok körvonalai élesre húzhatók. Egy idő múlva össze is súgtak, majd kinevették és otthagyták.

A kis nap a horizonton állt, titokzatos vörhenyességét csak Dua nézte. Oldalvást kiterjeszkedett, hasmánt-hanyatt megsűrűsödött, úgy nyelte a vékonyka meleget. Lustán rágcsálta, hosszan ízlelgetve a hosszú hullámok kissé savanykás, anyagtalan zamatát. (Tudtával egyetlen Érzéslány sem szerette, legalábbis nem vallotta be. Ő pedig nem fejthette ki, hogy ez az íz a szabadságot jelenti neki, a magányt, mikor békén hagyják a többiek) A hűvösség, a mélyvörös homály és az egyedüllét a hármas előtti rég időkre emlékeztette, legélesebben Szülő-apjára, aki sokszor utána baktatott ide, mert örökösen féltette.

Odaadó volt és gondos, mint minden Szülőapa, és mint minden Szülőapa, a kis középsőt féltette a legjobban. Dua ezen bosszankodott is; sőt néha arról álmodozott, hogy majdcsak elmegy egyszer az öreg. Mint végül is minden Szülőapa. És hogy hiányzott, mikor egy nap csakugyan elment!

Ő maga jött el, hogy bejelentse, hogy kimondja – pedig a Szülő-apák nehezen fogalmazzák meg érzéseiket. Dua aznap elfutott előle; nem komiszságból, nem is mintha gyanította volna, mit akar mondani, csak úgy, örömében. Egészen külön helyre akadt délben, a váratlan magánytól az étvágya is megnőtt; aztán furcsa, viszketeg érzés hajtotta mozogni. A sziklákon kúszott, hagyva, hogy kiszögellései a sziklákéiba alvadjanak. Tudta, hogy a csecsemőkoron túl az ilyesmi otromba illetlenségnek számít, de izgalmas volt, és ugyanakkor hűsítette is.

És akkor a Szülő-apja utolérte, megállt vele szemben, és sokáig hallgatott; a szeme kicsi volt és sűrű, mintha a Duáról visszaverődő fényt mind be akarta volna fogadni, hogy oly erősen lássa, amint csak lehet és ameddig csak lehet.

Dua eleinte zavartan bámult vissza, hisz az öreg meglátta, hogy a sziklába dörgölőzik; szégyellte magát. De az öregen nem látott szégyenkisugárzást, tehát végül nagyon csöndesen megkérdezte: – Mi van, Apa?

– Hát, Dua, itt az idő. Tudtam, hogy itt lesz. Biztosan te is.

– Miféle idő? – Most, hogy itt volt, Dua makacsul nem vette tudomásul. Ha nem veszi tudomásul, nem is lesz mit. (Erről azóta sem tudott igazán leszokni. Odeen, ha olykor különösen eltöltötte az Ész-apák fontosságának tudata, a legfennköltebb hangján jelentette ki, hogy minden Érzés-nő ilyen.) – El kell mennem – mondta a Szülő-apja. – Nem leszek veled többé. – Azután csak állt és nézte, ő pedig nem tudott megszólalni. – Majd megmondod a többieknek.

– Miért? – Dua dacosan elfordult, körvonalai egyre halványultak, amint szerte akart foszlani. Teljesen szerte akart foszlani, de persze nem bírt. Hamarosan fájni kezdett és görcsölt mindene, és ismét megsűrűsödött. Szülő-apja még csak meg sem szidta, hogy micsoda szégyen volna, ha valaki ilyen hígan látná.

– Azokat úgysem érdekli – mondta Dua, de rögtön meg is bánta, hisz a Szülő-apjának fájhat az ilyesmi. Még mindig "kis balfelőlimnek" és "kis jobbfelőlimnek" szólította őket, pedig a kis balfelőlit már csak a tanulmányai érdekelték, a kis jobbfelőli meg egyre a hármas-alapításról beszélt. Hármuk közül csak Dua érezte... Persze ő volt a legkisebb. Mint az Érzés-lányok mindig. És velük másként vannak ezek a dolgok.

A Szülő-apja megismételte: – Úgyis megmondod nekik. – És álltak, és nézték egymást.

Dua nem akarta megmondani nekik. Már távol kerültek egymástól. Más volt kicsi korukban. Akkoriban alig tudták, melyikük a balfelőli, melyikük a jobbfelőli, melyikük a középső. Három kis füstfoszlány, folyton összeakaszkodtak, egymásba gabalyodtak, bujkáltak a falban.

És senki sem bánta, amíg kicsik voltak, egyik felnőtt sem. De aztán a fiúk megsűrűsödtek, kijózanodtak és elhúzódtak. És ha ő panaszkodott a Szülő-apjának, az csak annyit mondott szelíden: – Már neked sem illik vékonykodnod, Dua; nagy kislány vagy.

Ő próbált nem hallgatni rá, de a balfelőli bátyja mindig elhúzódott tőle: – Ne bujkálj hozzám, nincs rád időm. – A jobbfelőli pedig majdnem mindig sűrű volt, kemény, és egyre mogorvábban szótlan. Ő nemigen értette a dolgot, és Apa sem tudta megmagyarázni. Időről időre elismételte, mint valami hajdan bemagolt leckét: – A balfelőliek Ész-fiúk, Dua. A jobbfelőliek meg Szülő-fiúk. A maguk módján kell felnőniük.

Dua nem állhatta az ő módjukat. Kinőttek a gyerekkorból, ő meg nem; így aztán a többi Érzés-lányhoz sodródott. Akik mind ugyanúgy panaszkodtak a bátyáikra. És mind a majdani hármasukról beszéltek. És kiterjeszkedtek a napon és ettek. És egyre egyformábbá váltak, és nap nap után ugyanazt mondták.

Dua pedig, ahogy nőtt, úgy vetette meg őket egyre jobban; félrevonult, ahányszor csak lehetett; a többiek sem szívesen voltak vele, és "Balfelőlinek" csúfolták. (Jó ideje nem hallotta már a csúfnevét, de ha eszébe jutott, élesen fülébe csengett a lányok éles rikoltozása, mely féleszű makacssággal szajkózta a nyomában ugyanazt, tudván, hogy fáj.) De a Szülő-apja akkor is figyelt rá, amikor joggal érezhette úgy, hogy mindenki más kineveti a lányát. A maga ügyetlen módján próbálta védelmezni a többiektől. Néha még a felszínre is kiment utána – pedig utálta azt a környéket –, csak hogy a szemét rajta tartsa.

Dua egyszer úgy akadt rá, hogy egy Keményanyagúval beszélt. Nehéz egy Szülő-apának a Keményanyagúakkal beszélni, ennyit gyerekfejjel is tudott. A Keményanyagúak csak az Ész-fiúkkal beszélnek szívesen.

Meg is ijedt, hamar elfüstölt, de annyi így is megütötte a fülét, hogy a Szülő-apja azt mondja: – Gondját viselem a kislánynak, Keményanyagú uram.

Az a Keményanyagú őfelőle kérdezősködött volna? Talán a furcsasága miatt. De a Szülőapa hangja nem volt bocsánatkérő. Még a Keményanyagú előtt is a lánya iránti figyelméről beszélt. Duát homályos büszkeség töltötte el.

De most elmegy az öreg, a kedves függetlenség pedig, melyet Dua annyira várt, egyre csúfabbnak látszik, már olyan kemény és éles, mint a szikla – a magány sziklája.

– De miért kell elmenned?

– Kell, drága kis középsőm.

Kell. Ennyit Dua is tud. Előbb-utóbb mindenkinek el kell mennie. Eljön a nap, mikor ő, Dua is felsóhajt és azt mondja: – Kell.

– De miből tudod, mikor kell elmenned? Ha te választod meg az idejét, miért nem választasz más időt, miért nem maradsz még?

– A balfelőli apád eldöntötte. És a hármas azt teszi, amit ő mond.

– Miért teszitek, amit ő mond? – Dua alig látta a balfelőli apját meg az Érzés-anyját. Már nem is érdekelték. Csak a jobbfelőli apja, a Szülő-apja, Apa, aki ott állt zömöken, mint egy kocka. Lapos volt minden felülete, nem lágyan domborodó, mint az Ész-apáké, nem borzongatóan egyenetlen, mint az Érzés-anyáké; és Dua mindig tudta, mit fog mondani. Majdnem mindig.

Most biztosra vette, hagy ez következik: – Ezt az én kis Érzés-lányomnak úgysem tudom megmagyarázni.

Ez következett.

Duából kitört a bánat: – Hiányozni fogsz. Tudom, azt hiszed, sosem figyelek rád, és nem is szeretlek, mert folyton azt mondod, hogy ezt ne csináljam, azt ne csináljam. De jobb volna, ha mondanád, és én legföljebb nem szívesen hallgatnám, mint hogy itt se légy, és sose mondj semmit.

Apa csak állt ott. Mit kezdett volna az efféle érzelemkitöréssel? Aztán közelebb jött, és nagy nehezen odanyújtotta a kezét. Látható erőfeszítésébe került, de odanyújtotta; a kéz kicsit reszketett, körvonalai enyhén felpuhultak.

– Ó, Apa – mondta Dua, és beburkolta apja kezét a magáéval, amitől az párásan csillámlott az ő anyaga alatt; de vigyázott, nehogy hozzáérjen, mert attól Apa nagyon zavarba jött volna.

Akkor Apa visszahúzta a kezét, üresen hagyva a lányáét, és azt mondta: – Ne feledkezz meg a Keményanyagúakról, Dua. Ők majd segítenek. Én... én megyek.

Elment, Dua soha többé nem látta.

És most, lám, Dua itt ül, a naplementéről régi dolgok jutnak az eszébe, és dacosan arra gondol, hogy Tritt nemsokára elkezd zsémbelni a távolléte miatt, és majd Odeent is nyúzza.

Odeen pedig előadást tart az anyai kötelességről.

Nem számít.

1.b fejezet

Odeen nagyjából tudta, hogy Dua kint van a felszínen. Szinte gondolkodás nélkül tudta, milyen irányban és körülbelül milyen messzire. Ha belegondolt volna, talán bántja is, mert az egymás-tudási érzéke jó ideje állandóan gyöngült, s emiatt – anélkül, hogy az okát tudta volna – egyfajta befejezettség-érzet gyűlt benne. Hiszen így kellett történnie; ez is jelezte, hogy a test a korral állandóan változik.

Tritt egymás-tudási érzéke nem gyöngült, csak egyre inkább a gyerekek felé fordult. Ez hasznos fejlődési irány; persze a Szülőapa szerepe, bármily fontos is, bizonyos értelemben egyszerű. Az Ész-apáé sokkal bonyolultabb – gondolta Odeen némi zordon elégtétellel.

Az igazi rejtély persze Dua. Annyira más, mint a többi Érzésanya. Ettől Tritt zavarba jött, elkeseredett, és még nyilvánvalóbban szótlanná vált. Zavarban volt Odeen is, néha el is keseredett, de közben jól tudta, milyen végtelen életörömet képes kelteni Dua, s ez a képessége nyilván összefügg azzal, hogy más. Olykor keserűséget okozott, de igen csekély ára volt ez a keserűség a legmélyebb boldogságnak.

És talán Dua fura életmódja is része annak, aminek történnie kell. A Keményanyagúak is jelét adták, hogy érdeklődnek iránta, pedig rendszerint csak az Ész-apákat méltatták figyelmükre.

Odeen büszke volt erre: annál jobb a hármasnak, ha még az Érzésanya is figyelemre méltó benne.

A dolgok úgy történnek, ahogy történniük kell. Ez a lényeg, és erre a tudatra vágyott Odeen a legjobban, mindvégig. Egy nap azt is fogja tudni, hogy el kell mennie, és akkor ezt akarni is fogja. A Keményanyagúak efelől megnyugtatták, mint minden Ész-apát; de neki azt is megmondták, hogy a saját belső" tudata jelzi majd az időpontot, félreérthetetlenül, nem pedig valami kívülről jött tanács.

– Majd ha te mondod magadnak – magyarázta Losten tisztán, tagoltan, ahogy a Keményanyagúak (mintha erőfeszítésükbe kerülne, hogy megértessék magukat) mindig is szólnak a Lágyanyagúakhoz –, hogy tudod, miért kell elmenned, akkor elmégy, és veled az egész hármasod.

– Nem mondhatnám, hogy most el kívánnék menni, Keményanyagú uram – mondta erre Odeen. – Rengeteg a tanulnivalóm.

– Természetesen, kedves balfelőli. Azért érzed így, mert még nem állsz készen.

Odeen ekkor azt gondolta: Hogyan állnék készen valaha is, mikor soha nem érezhetem, hogy már nincs tanulnivalóm?

De nem szólt semmit. Biztosra vette, hogy majd eljön az idő, és akkor megérti.

Végignézett a testén, majdnem előrelökte az egyik szemét, úgy megfeledkezett magáról – a legokosabb, legfelnőttebb Ész-apában is élnek ilyen gyermeteg kívánságok. Persze fölösleges lett volna. Érzékei akkor is jól működtek, ha szilárdan a helyén ült a szeme. Kellőképpen szilárdnak tudta magát, lágy, kecsesen egymásba illeszkedő tojásdad idomai kellemesen éles körvonalat rajzoltak ki.

Testéből hiányzott Dua furcsán vonzó derengése, Tritt megbízható zömöksége. Mindkettejüket szerette, de a testét egyikükével sem cserélte volna el. Persze a szellemét sem. Ezt soha ki nem mondta volna, nehogy megbántsa őket, de szakadatlan hálát érzett, hogy nem Tritt korlátolt vagy (ami még rosszabb) Dua szeszélyes elméje jutott neki. Bár úgy érezte, őket nem zavarja, hisz másfajta szellemről nem is tudnak.

Halványan megint tudatára ébredt Duának, de elcsitította az érzést. Egyelőre nincs rá szüksége. Nem mintha kevésbé kedvelte volna: csak egyre inkább másra vágyott. Az Ész-apa fokozatos éréséhez tartozik, hogy egyre több örömet találjon önnön elméjének működésében, ehhez pedig vagy magány kell, vagy a Keményanyagúak társasága.

Mindinkább hozzászokott a Keményanyagúakhoz; egyre jobban kedvelte őket. Ész-apa lévén illőnek és helyesnek érezte ezt, hisz bizonyos értelemben a Keményanyagúak fölöttes Ész-apák. (Ezt egyszer el is mondta a legbarátságosabb és – halványan úgy érezte – legifjabb Keményanyagúnak. Losten egy kis vidámságot sugárzott ki, de nem szólt. Tehát nem tagadta a dolgot.) Odeen kisgyerekkori emlékei is már Keményanyagúakkal voltak tele. Szülő-apja a legkisebb gyerekre, az Érzés-csecsemőre fordította minden figyelmét. Egészen természetesen. Tritt is ezt tenné, ha megjönne az utolsó gyerek – ha ugyan megjön valaha is. (Ez utóbbi megjegyzés Trittől származott, aki folyton így tett szemrehányást Duának.) De így volt jó. Szülő-apja annyira elfoglalt lévén, Odeen korábban kezdhette meg tanulmányait. Leszokott gyerekes dolgairól, és már igen sokat tanult, mire Trittel találkozott.

Ezt a találkozást, tudta, soha nem felejti el. Mintha tegnap történt volna, nem pedig fél életnyi idővel azelőtt. Persze sok, vele egyívású Szülő-fiút ismert, akik – messze járván még a gyermekeit kiköltő, igazi Szülőapa kortól – szinte jelét sem mutatták majdani jellegzetes egykedvűségüknek. Kisgyerekként eleget játszott a jobbfelőli öccsével, és alig tapasztalt intellektuális különbséget kettejük között (bár most visszagondolva, megvolt az a különbség akkor is).

Halványan sejtett valamit a Szülőapa hármasbeli szerepéről. És már gyerekként hallott sutyorogni az összeolvadásról.

De amint Tritt megjelent, amint Odeen meglátta, minden megváltozott. Odeen, életében először, melegséget érzett belül, és először ötlött eszébe, hogy olyasmit is kívánhat, aminek a gondolkodáshoz igazán semmi köze. Máig emlékszik, milyen zavarba jött ettől a gondolattól.

Tritt persze nem volt zavarban. A Szülő-fiúkat sohasem hozza zavarba a hármas működése, az Érzés-lányok pedig szinte nem is tudnak zavarba jönni. Csak az Ész-fiúk bajlódnak ilyesmivel.

– Túl sokat gondolkodol – mondta az egyik Keményanyagú, mikor Odeen efelől kérdezte; s a fiú igen elégedetlen volt a válasszal. Már hogy lehetne "túl sokat" gondolkodni?

Természetesen Tritt is gyerek volt, mikor találkoztak. Annyira bizonytalanul gyerekes, annyira nehézkes észjárású, hogy kínosan nyilvánvaló módon elárulta magát. Egészen áttetszővé váltak az élei.

Odeen habozva szólalt meg: – Még nem láttuk egymást, ugye, jobbfelőli barátom?

Mire Tritt: – Én még nem voltam itt. Úgy hoztak ide.

Mindketten tudták pedig, mi történt. Valaki (egy Szülőapa, gondolta akkoriban Odeen; azóta tudja, hogy egy Keményanyagú) megszervezte a találkozásukat, úgy gondolván, hogy összevalók, s ebben nem is tévedett.

Szellemi kapcsolat persze nem volt kettejük között. Hogyan is lett volna? Odeenban mindennél erősebben élt a tudásvágy, csak a hármas szoríthatta háttérbe; Trittből viszont a tanulás fogalma is hiányzott. Amit Trittnek tudnia kellett, az túl van a megtanulhatón és az elfelejthetőn.

Odeent annyira izgatta a világ és a Nap, a történelem és az életműködések, az egész világegyetem titkainak fürkészése, hogy (az első együtt töltött hajdani napokban) önkéntelenül fecsegett minderről Trittnek is.

Tritt nyájasan hallgatta, nyilvánvalóan nem értett az egészből egy szót sem, de örült, hogy beszélnek hozzá; Odeen pedig, bár egy szavát sem fogták fel, ugyanolyan nyilvánvalóan örült, hogy beszélhet.

Trittet a saját különleges ösztöne hajtotta, tehát ő kezdeményezett. Odeen az aznapi tananyagról fecsegett – a sebtében bekapott ebéd után. (A fiúk sűrűbb anyaga oly gyorsan elnyelte az élelmet, hogy egy séta közbeni rövid napozás elegendő volt rá; az Érzés-lányok viszont órákig napoztak, közben elvékonyodtak, fodrozódtak, mintha szántszándékkal nyújtanák a feladatukra szánt időt.) Odeen, aki tudomást sem vett az Érzés-lányokról, élvezte, hogy beszélhet. Tritt, aki nap nap után szótlanul bámulta őket, szemlátomást alig bírt magával.

Váratlanul közelebb ment Odeenhoz, és olyan sietséggel formált önmagából egy függeléktagot, hogy már azzal is sértette a másik formaösztönét. Odeen testének felső, tojásdad részén kis derengés nyílt a csemegeként kóstolgatott meleg légáramnak; Tritt rátette a függeléktagját, látható erőfeszítéssel vékonyított rajta, majd belefúrta a másik bőrébe. Odeen iszonyatos zavarban ugrott arrébb.

Csecsemőkorában persze csinált ilyesmit, de serdülőkora óta soha.

– Ezt ne csináld, Tritt! – szólt rá élesen. Tritt függeléktagja még mindig őt tapogatta. – De ha egyszer akarom!

Odeen olyan tömören tartotta magát, ahogyan csak bírta, különösen a felszínét igyekezett megkeményíteni. – Én nem akarom.

– Miért nem? – sürgetőzött Tritt. – Nincs abban semmi rossz.

– Fáj. – Odeen hamarjában mondta, ami eszébe jutott. (Pedig nem fájt. Fizikailag legalábbis nem. De a Keményanyagúak mindig kerülték a Lágyanyagúak érintését. Nekik csakugyan fájt a véletlen behatolás is, de ők másképpen, nagyon is másképpen voltak szerkesztve.) Trittet nem lehetett bolonddá tenni. Tudta, hogy ezen a téren nem vezeti félre az ösztöne: – Nem is fáj.

– Akkor sem ez a módja. Egy Érzéslány is kell hozzá.

Tritt erre csak annyit tudott mondani, makacsul: – Én akkor is akarom. – A dolog szükségképpen megismétlődött, és Odeennak be kellett adnia a derekát Így is történt; a legöntudatosabb Ész-fiúval is így kell történnie. Ahogy a régi mondás tartja: Aki nem vallja be, az csak letagadja.

Ezután, ha találkoztak, Tritt le nem ment a nyakáról; ha nem toldaléktaggal próbálkozott, akkor a szegélyek egymásba dörzsölésével. Végül aztán Odeen is elcsábult, segített, majd megpróbált ragyogni is. És sokkal szebben ragyogott, mint Tritt. Amaz határtalan mohóságában csak fújtatott, erőlködött, de alig derengett föl rajta itt-ott egy foltnyi egyenetlen ragyogás.

Odeennak viszont az egész felülete áttetszővé vált, ha leküzdötte zavarát és megadóan nekilebegett Trittnek. A bőrük mélyéig hatoltak egymásba, Odeen érezte, hogyan lüktet Tritt bőre alatt a kemény testfelület. De a gyönyörűséget bűntudat keserítette.

Tritt legtöbbször fáradt volt, és zavarosan dühös, mire végeztek. Odeen ezért azt mondta: – Nézd, Tritt, megmondtam, hogy kell egy Érzéslány is, ha rendesen akarjuk csinálni. Nem lehetsz dühös valamire, ami egyszerűen csak van.

– Akkor szerezzünk egy Érzéslányt! – válaszolta erre Tritt.

Szerezzünk egy Érzéslányt! Tritt egyszerű ösztönei mindig azonnali cselekvést diktáltak. Odeen nem volt biztos benne, hogy meg tudja magyarázni neki az élet bonyolult rejtelmeit.

– Nem olyan könnyű ám, kedves jobbfelőlim – kezdte kedveskedve.

– A Keményanyagúak el tudják intézni – vágott közbe Tritt. – Te barátkozol velük. Szólj nekik!

Odeen rémülten tiltakozott: – Én nem szólhatok. Nincs még itt az ideje – lassan átcsúszott a tanáros hanghordozásba –, hiszen ha itt volna, biztosan tudnám. Addig pedig...

Tritt oda sem figyelt.

– Akkor szólok én.

– Nem! – kiáltott Odeen. – Te csak maradj ki ebből. Mondom, hogy nincs itt az ideje. Nekem a tanulmányaimmal kell törődnöm. A Szülő-apának könnyű, nem kell tudnia semmit, de...

Amint kimondta, meg is bánta; ráadásul még csak nem is igaz. Hiszen csak attól irtózik, hogy megsértse a Keményanyagúakat, hogy bármi módon háborítsa a velük kialakult hasznos kapcsolatait. Tritt azonban szemlátomást nem bántódott meg, mert – mint Odeen hamar rájött – semmiféle értelmét nem látta, hogy megtanuljon bármit is, amit nem tud; s e tény megállapítását miért tartotta volna sértésnek.

De az Érzéslány gondja újra meg újra előjött. Ők ketten néha már behatolni is megpróbáltak egymásba. És az ösztön egyre követelőzőbb lett bennünk. De a dolog nem volt az igazi, bár szerzett örömet is; és Tritt minden alkalommal újra követelte az Érzéslányt. Odeen pedig egyre mélyebbre ásta magát a tanulmányaiban, mintegy védekezésül.

Ám néha már-már kísértésbe jött, hogy megemlítse a dolgot Lostennak.

Lostent ismerte a legjobban a Keményanyagúak közül; ő tanúsította iránta a legszemélyesebb érdeklődést. A Keményanyagúakat valami halálos önazonosság jellemzi: nem változnak, soha nem változnak, szilárd az alakjuk. A szemük mindig ugyanott van, és mindegyiknek azonos helyen. A bőrük nem kimondottan kemény, de mindig átlátszatlan, soha nem fénylik, soha nem halványul, soha nem hatolhat bele a másik magafajta bőre.

Úgy szemre nem nagyobbak a Lágyanyagúaknál, de súlyosabbak. Anyaguk sokkal sűrűbb, ezért óvatosan kell kezelniük a Lágyanyagúak lazább szövetét.

Kiskorában egyszer, igazán kicsi korában, mikor a teste majdnem ugyanolyan folyékony volt, mint a húgáé, meg akarta nézni egy Keményanyagú. Máig sem tudja, melyik, de azóta megtanulta, hogy az Ész-csecsemőkre mindegyik kíváncsi. Odeen pedig hozzányúlt a Keményanyagúhoz, puszta kíváncsiságból. A Keményanyagú elugrott tőle, és később Odeent jól összeszidta a Szülő-apja, amiért meg akart érinteni egy Keményanyagút.

A szidás eléggé goromba volt, hisz Odeen azóta sem felejtette el. Pár évvel később megtanulta, hogy a Keményanyagúak sűrűn sorakozó atomokból épült szövetei fájdalmat éreznek, ha más erőszakkal beléjük hatol. Odeent érdekelte, érez-e ilyenkor fájdalmat a Lágyanyagú is. Egy másik Ész-fiú egyszer azt mesélte, hogy beleszaladt egy Keményanyagúba, az hétrét görnyedt kínjában, míg ő nem is érzett semmit – de Odeen nem tudhatta, nem puszta dicsekvő hőzöngés-e az egész.

Más tilos dolgok is voltak. Szeretett beledörgölőzni a barlang falába. Kellemes melegséget adott a szikla, ahogy beléeresztette magát. A csecsemők még naphosszat ezt játszották, de azután egyre nehezebben ment. Ő nagyobbacska gyerekként is képes volt rá, bár csak a bőre mélyéig, élvezte is, de a Szülő-apja egyszer rajtakapta, és megszidta. Ő azzal védekezett, hogy a húga mást sem csinál, látta nemegyszer.

– Az más – mondta a Szülő-apja. – Ő Érzéslány.

Egy másik alkalommal, mikor Odeen épp egy hangfelvételt szívott magába – már kiskamaszként –, lustálkodva két függeléktagot formált, s a végüket oly hegyesre alakította, hogy egyiket a másikba tudta dugni. Aztán kezdte rendszeresen csinálni hanghallgatás közben. Kellemesen csiklandós érzést keltett benne, megkönnyítette a tanulást, és utána mindig jól aludt.

De a Szülő-apja rajtakapta ezen is, és úgy legorombította, hogy Odeen még mindig viszolyogva emlékszik vissza a dologra.

Akkoriban igazából senki sem beszélt neki az összeolvadásról. Tudománnyal táplálták, tanítatták mindenfélére, csak a hármas ügyeire nem. Igaz, Trittet sem, de Tritt Szülő, úgyhogy okítás nélkül is tudta. Persze, mikor Dua végre megérkezett, minden világossá vált, pedig ő látszatra még annyit sem tudott a dologról, mint Odeen.

De Dua nem Odeen érdeméből került hozzájuk. Tritt vetette föl a dolgot, Tritt, aki amúgy néma félelemben kerülte a Keményanyagúakat; Tritt, akiből – ezt az egy területet leszámítva – hiányzott Odeen magabiztossága; Tritt, akit e téren csak az ösztön vezérelt; Tritt... Tritt... Tritt...

Odeen felsóhajtott. Tritt azért árasztja el a gondolatait, mert jön. Érezte Tritt nyers, követelőző, állandóan követelőző lényét. Pedig oly kevés az ideje önmagára mostanában, és éppen most, amikor annyi mindent kellene végiggondolnia, annyi gondolatát rendbe szednie...

– Igen, Tritt – mondta.

1.c fejezet

Tritt tudta, hogy zömök. És nem érezte csúnyának a zömökségét. Nem is gondolt rá. Ha gondolt volna, szépnek találta volna. Teste egy bizonyos célra szerkesztődött, és arra jól szolgált.

– Odeen, hol van Dua? – kérdezte.

– Kint valahol – motyogta Odeen, mintha nem érdekelné. Trittet bosszantotta, hogy ilyen kevésbe veszi a hármast. Dua nehéz természetű, és ez Odeent nem is érdekli.

– Miért engedted el?

– Hogyan tartottam volna vissza, Tritt? Különben is, mi bajt csinál vele?

– Tudod, mi bajt. Két csecsemőnk van. Kell egy harmadik. Épp elég nehéz egy kis középsőt összehozni manapság. Ahhoz Duának jól kellene táplálkoznia. Ő pedig megint csak a naplementében mászkál. Hogy tudna jól táplálkozni naplementekor?

– Nem nagyevő.

– Nekünk pedig nincs meg a kis középsőnk. Odeen – Tritt hangja kedveskedővé vált –, hogy szeresselek rendesen Dua nélkül?

– Ejnye, no – motyogta Odeen, és Trittet újra meghökkentette, hogyan hozhatja ennyire zavarba egy ilyen egyszerű ténymegállapítás.

– Emlékezz csak – mondta Tritt –, Duát is én szereztem. – Vajon emlékszik-e Odeen? Gondol-e egyáltalán a hármasra és a hármas értelmére? Tritt néha olyan csalódást érzett, hogy meg tudta volna... meg tudta volna... Valójában nem tudta, mit csinálhatna, csak azt, hogy mennyire csalódott. Akár annak idején, mikor annyira akarta az Érzéslányt, és Odeen mozdulni sem volt hajlandó az ügyben.

Tritt tudta, hogy nem ismeri a hosszú, cirkalmas mondatok fortélyát. De ha a Szülők nem beszélnek is, gondolkodnak. És fontos dolgokon gondolkodnak. Odeen folyton atomokról meg energiáról beszél. Kit érdekelnek az atomok meg az energia? Tritt a hármason gondolkodik, és a hármas gyermekein.

Odeen egyszer azt mondta, hogy lassanként egyre kevesebb a Lágyanyagú. Mégsem érdekli? És a Keményanyagúakat sem? Csak a Szülő-apák törődnek azzal, ami fontos?

Csak kétfajta élet van a világon: a Lágyanyagúaké és a Kemény-anyagúaké. És van az élelem, ami lesüt rájuk.

Odeen egyszer azt mondta, hogy kihűl a Nap. Kevesebb az élelem, kevesebb az ember. Tritt nem hitt neki. A Nap nem hűvösebb, mint csecsemőkorában volt. Csak az emberek nem törődnek eléggé a hármassal. Túl sok a szórakozott Ész-apa, túl sok az ostoba Érzésanya.

A Lágyanyagúaknak az a dolguk, hogy az élet fontos részére figyeljenek. Tritt arra figyelt. Gondját viselte a hármasnak. Meglett a balfelőli baba, és meglett a jobbfelőli. Nőnek, erősödnek. De kell egy középső baba is. És azt a legnehezebb elindítani; középső baba nélkül pedig nem lesz új hármas.

Mitől olyan Dua, amilyen? Mindig nehéz természete volt, de most csak még rosszabb.

Tritt Odeenra is haragudott, afféle kusza haraggal. Odeen folyton mondja azokat a hosszú szavait. Dua meg hallgatja. Odeen a végtelenségig tudna beszélni Duának, mintha csak két Ész-apát hallgatna az ember. Ez a hármasnak csak árt.

Odeennak több esze is lehetne.

Mindig Trittnek kellett a lényeggel törődnie. Mindig Trittnek kellett megtennie, amit mindenképpen meg kellett tenni. Odeon barátkozott a Keményanyagúakkal, mégsem szólt nekik. Pedig szükségük volt egy Érzés-lányra, Odeen mégsem mert szólni. Az energiáról beszélt velük, nem arról, hogy mi kell a hármashoz.

Végül aztán Tritt állt a sarkára. Büszkén gondolt vissza erre. Látta, hogy Odeen egy Keményanyagúval beszélget, és odament. Még csak nem is remegett a hangja, amikor közbeszólt: – Szükségünk van egy Érzés-lányra.

A Keményanyagú elfordult, ránézett. Tritt még sohasem látott Keményanyagút ilyen közelről. Egy darabból volt. Az egésznek fordulnia kellett, hogy egy része fordulhasson. Voltak függeléktagjai, mozogtak is, de a formájuk nem változott. Lebegni nem tudott, szabálytalan volt és visszatetsző. És nem volt szabad hozzányúlni.

– Csakugyan, Odeen? – mondta a Keményanyagú. Tritthez nem szólt.

Odeen lelapult. Egészen a talajhoz lapult, Tritt sohasem látta ilyen laposnak. Aztán így szólt: – A jobbfelőli barátom túlbuzgó. A jobbfelőli barátom... az... – Hebegett, szuszogott, elakadt a szava.

De Tritté nem.

– Érzéslány nélkül nem lehet összeolvadni.

Tritt tudta, hogy Odeen a kínos zavartól nem bír megszólalni, de nem érdekelte. Eljött az idő.

– Nos, kedves balfelőli – mondta a Keményanyagú Odeennak –, te is így vélekedet? – A Keményanyagúak ugyanúgy beszéltek, mint a Lágyanyagúak, csak keményebben, kevesebb felhanggal. Kellemetlen volt a szavukat hallgatni. Legalábbis Tritt úgy találta, bár Odeen szemlátomást nem. Ő már megszokta.

– Igen – nyögte ki végül Odeen.

A Keményanyagú most Tritthez fordult: – Emlékeztess csak, ifjú jobbfelőli: mióta is vagytok együtt Odeennal?

– Elég régóta ahhoz – felelte Tritt –, hogy kiérdemeljünk egy Érzéslányt. – Szilárdan, sarkosan tartotta a formáját. Nem hagyta megijeszteni magát. Fontos volt ez is. – A nevem pedig Tritt.

A Keményanyagú láthatóan jól mulatott.

– Igen, jó a választás. Te és Odeen jól összeilletek; de épp ezért nehéz mellétek Érzéslányt választani. Bár kis híján már döntöttünk. Én legalábbis jó ideje döntöttem, de még meg kell győznöm a többieket. Türelem, Tritt.

– A türelmet már unom.

– Tudom, de akkor is: türelem. – Már megint jól mulatott. Mikor aztán elment, Odeen fölemelkedett, és egészen elvékonyodott mérgében.

– Hogy tehettél ilyet, Tritt? Tudod, ki ez? – Keményanyagú.

– A tanítóm. Losten. Nem akarom, hogy haragudnia kelljen rám. – Miért kellene? Udvarias voltam.

– Akkor rá se ránts. – Odeen visszatelepedett a rendes formájába. Tehát már nem volt dühös. (Tritt ettől jócskán megkönnyebbült, bár igyekezett nem mutatni.) – Nagyon kínos ám, hogy idejön a kuka jobbfelőlim, és megszólítja a Keményanyagú tanítómat.

– Miért nem szóltál neki te?

– Arról nem hallottál, hogy van megfelelő idő is? – Neked a sohanapja a megfelelő idő.

De aztán egymásba dörgölték a bőrüket, és nem vitáztak többé; hamarosan Dua is megérkezett.

Losten hozta el. Tritt nem is tudta, ki; nem nézte a Keményanyagút. Csak Duát nézte. De Odeen utóbb elmondta, hogy Losten hozta el Duát.

– Látod? – mondta Tritt. – Én beszéltem vele. Ezért hozta el az Érzéslányt.

– nem – felelte Odeen. – Itt volt az ideje. Akkor is elhozta volna, ha egyikünk sem szól egy szót sem.

Tritt nem hitt neki. Egészen biztos volt benne, hogy csakis őmiatta van itt Dua.

Olyan, mint Dua, csakugyan nem volt több a világon. Tritt már sok Érzéslányt látott. Csinos volt mind. Bármelyiküket elfogadta volna egy rendes összeolvadásra. De mihelyt Duát meglátta, tudta: senki más nem felelt volna meg. Csak Dua. Csakis Dua.

És Dua pontosan tudta, mi a teendő. Pontosan. Pedig, mint később elmesélte, soha senki nem mutatta neki. Senki nem magyarázta. Még a többi Érzéslány sem, mert azokat kerülte.

De amikor ők hárman összekerültek, mindegyikük tudta, mi a dolga.

Dua megritkult. Jobban megritkult, mint Tritt tapasztalata szerint bárki megritkulhatott. Jobban megritkult, mint Tritt elképzelhetőnek tartotta volna. Színes füstféle vált belőle, betöltötte a szobát, és elkápráztatta Trittet. Ő pedig észre sem vette, és már mozdult is. Belemerült a levegőbe, amely Dua teste volt.

Nem érezte, hogy behatolna valamibe: sem ellenállást, sem súrlódást nem tapasztalt. Csak belső lebegést érzett, és gyors lüktetést. Duának felelve ő is ritkulni kezdett; de a ritkuláshoz most nem kellett a megszokott görcsös erőlködés. Most, hagy eltelt Duával, könnyedén sűrű füstté ritkult ő maga is. Mintha nem is ritkult, hanem lebegett volna valami hatalmas, lágy örvényben.

A túloldalról, Dua baljáról felködlött előtte Odeen alakja. Ő is ritkult már.

Azután elérte Odeent, és várta az ütközés fájdalmát. De nem volt ütközés. Csak öntudatlan érzés, öntudatlan tudás. Beleáramlott Odeenba, amint Odeen őbelé. Ki tudja, ő burkolta-e be Odeent, vagy Odeen őt, vagy mindketten egymást.

Csak a gyönyör létezett.

Ahogy a gyönyör fokozódott, úgy hunytak ki az érzékei, és mikor úgy érezte, nem bír többet elviselni, elvesztette az öntudatát.

Végül különváltak, és csak nézték egymást. Összeolvadásuk napokon át tartott. Az összeolvadás persze mindig időbe telik. És minél tovább tart, annál jobb; bár utólag egyetlen pillanatnak tetszik, és egyikük sem emlékszik semmire. Későbbi életükben is ritkán sikerült hosszabbra, mint akkor először.

– Csodálatos volt – mondta Odeen.

Tritt csak nézte Duát, akinek mindezt köszönhették.

Dua kavargott, örvénylett, reszketett. Ő volt a legdúltabb hármójuk között.

– Majd csináljuk megint – mondta sietősen –, de ne most, később. Most inkább elmegyek.

És elrohant. Nem tartóztatták; túlságosan meg voltak hatva. De azóta is mindig így történt. Dua minden összeolvadás után eltűnt. Sikerült, nem sikerült – ő távozott. Valami vágyott benne a magányra.

Es ez zavarta Trittet. Lassan kiderült, hogy Dua mindenben más, mint a többi Érzésanya. Helytelen.

Odeen másképpen gondolta. Sokszor elmondta: – Miért nem hagyod békén, Tritt? Ha más, mint a többi, akkor nyilván jobb, mint azok. Az összeolvadás sem volna olyan jó vele, ha ugyanolyan volna. Valamit valamiért.

Ez utóbbit Tritt nemigen értette. Csak azt tudta, hogy Duának meg kell tennie, amit meg kell tenni.

– Azt akarom, hogy megtegye, amit illik.

– Tudom, Tritt, tudom. De azért csak hagyd békén!

Odeen gyakran megszidta Duát a furcsaságai miatt, de sohasem hagyta, hogy Tritt is megszidja.

– Benned nincs elegendő tapintat – mondogatta. Hogy pontosan mi a tapintat, azt Tritt nemigen tudta.

Most meg... Mennyi idő eltelt az első összeolvadás óta, és még mindig sehol sincs az Érzés-baba. Meddig várjon még? Máris túl sok idő telt el. Dua pedig, ha lehet, még többet van egyedül, ahogy az idő telik.

– Nem eszik eleget – mondta Tritt.

– Ha eljön az ideje... – kezdte Odeen.

– Folyton ezt mondod, hogy eljön, meg nem jön el. Amikor Duát akartam, akkor is ezt mondtad. Most meg annak nem jött el az ideje, hogy az Érzés-baba meglegyen. Duának kötelessége...

De Odeen hátat fordított neki.

– Odakint van, Tritt. Ha akarod, eredj ki érte és hozd be, mintha a Szülő-apja volnál és nem a jobbfelőlije. De én azt mondom, inkább hagyd békén.

Tritt elódalgott. Lett volna mondanivalója bőven, de nem tudta, hogy fogjon hozzá.

2.a fejezet

Dua – távoli, homályos módon – érezte, hogy a jobbfelőlije miatta idegeskedik, és csak nőttön-nőtt benne a dac.

Ha egyikük vagy másikuk kijön érte, netán mind a kettő, a dolog nyilván összeolvadásba torkollik; már a gondolat is dühítette. Ennyit tud Tritt – persze a gyerekekhez ért; ennyit akar Tritt – persze ezt is a harmadik, utolsó gyerekért; az egész a gyerekek és a még hiányzó gyerek körül forog. És valahányszor Tritt akarta az összeolvadást, meglett.

Ha Tritt megmakacsolja magát, uralkodik a hármason. Támad valami egészen egyszerű ötlete, ahhoz aztán ragaszkodik, erőlteti, mígnem Odeen és Dua is beadja a derekát. Bár ő most nem adja be a derekát, most az egyszer nem...

Még csak nem is érezte árulásnak. Tudta, hogy sem Odeen, sem Tritt iránt nem érezheti azt a gyötrő vágyakozást, amit ők ketten egymás iránt. Ő egyedül is összeolvadhat bármivel; ők ketten csak általa olvadhatnak össze (akkor meg miért nem becsülik jobban?). Természetesen nagy gyönyörűsége telik a hármas összeolvadásban, ostobaság volna tagadni; de ez ugyanaz a fajta gyönyörűség, amit ő a sziklafalon átbújva érez – titokban kipróbálta néha. Tritt és Odeen viszont másképpen nem juthat ilyen erejű gyönyörűséghez, még ehhez foghatóhoz sem.

Bár várjunk csak. Odeennak ott a tanulás gyönyörűsége, amit ő intellektuális fejlődésnek hív. Ebből néha Dua is megérzett valamit; annyit föltétlenül, hogy tudja, miről van szó; és bár a dolog más, mint az összeolvadás, pótszerként megteszi, legalábbis annyi időre, amíg Odeen olykor kibírja összeolvadás nélkül.

Hanem Tritt. Neki csak az összeolvadás marad, meg a gyerekek. Kizárólag. És ha abba a kis eszébe komolyan beleveszi, akkor Odeen is beadja a derekát, és azután ő is kénytelen lesz...

Egyszer megpróbált fellázadni.

– De mi történik, amikor összeolvadunk? Órákba, néha napokba telik, amíg kijövünk belőle. Mi történik azalatt? Tritt rögtön megsértődött.

– Mindig így van. Így kell lennie.

– Nem szeretem azt, hogy kell. Tudjam, miért!

Odeen zavarba jött. A fele élete azzal telik, hogy zavarban van. – Nézd, Dua, komolyan így kell lennie. A... gyerekek végett. – Görcsösen pulzált, ahogy kimondta.

– Ne pulzálj már! – szólt rá Dua. – Felnőttek vagyunk, mit tudom én, hányszor összeolvadtunk, jól tudjuk, hogy a gyerekek végett van, ahogy van. Kimondhatod nyugodtan. Csak azt kérdem: miért tart annyi ideig?

– Mert bonyolult folyamat. – Odeen még mindig pulzált. – Mert energiát igényel. Hosszú időbe telik, Dua, amíg egy gyereket elindítunk, és ha rászánjuk azt a hosszú időt, akkor sem mindig indul el belőle a gyerek. És a helyzet romlik... Nemcsak minálunk – tette hozzá gyorsan.

– Romlik? – aggodalmaskodott Tritt, de Odeen nem szólt többet.

Aztán lett gyerekük, egy Ész-fiúcska, egy kis balfelőli, aki oly édesen ritkult és röpködött, hogy mind a hárman el voltak ragadtatva, és még Odeen is fölvette, hogy a baba a karjában változtatgassa az alakját, ha Tritt megengedte neki. Mert természetesen Tritt költötte ki a hosszú előalakítási szakaszban; Tritt választotta el önnön testétől, mikor a baba önálló életre kelt; és Tritt viselte gondját éjjel-nappal.

Ezután Tritt gyakran nem volt velük, s ennek Dua fura módon örült. Tritt megszállottsága bosszantotta; de Odeené – fura módon – megörvendeztette. Lassan ráébredt, hogy Odeen fontos neki. Az Ész-apa azért az, ami, hogy kérdésekre feleljen, és ő, Dua, egyre több kérdést tett föl. Ő pedig szívesebben válaszolgatott, ha Tritt nem volt ott.

– Miért tart annyi ideig, Odeen? Nem szeretem, hogy összeolvadáskor napokig nem tudunk magunkról.

– Teljes biztonságban vagyunk, Dua – mondta Odeen komolyan. – Nekünk sem történik soha semmi bajunk, igaz? És hírét sem hallottad, hogy bárki más hármasnak valaha is baja esett volna, igaz? Meg aztán nem volna szabad ennyit kérdezősködnöd.

– Mert Érzésanya vagyok? És mert a többi Érzésanya nem kérdezősködik? Ki nem állhatom a többi Érzés-anyát, ha tudni akarod, viszont szeretek kérdezősködni.

Jól tudta, hogy Odeen úgy nézi, mint aki nála vonzóbbat soha nem látott, és ha Tritt ott volna, azonnal elkezdenének összeolvadni. Hígult is kissé, nem erőltetetten, de láthatóan – szántszándékkal kacérkodott.

– De talán nem érted, mi van a dolog mögött, Dua. Igen sok energia kell, hogy az új élet szikrája megszülessék – mondta Odeen.

– Sokat emlegeted az energiát. Mi az? De pontosan.

– Hát amit eszünk.

– Akkor miért nem azt mondod, hogy élelem?

– Mert az energia és az élelem nem teljesen ugyanaz. Az élelmünk a Napból jön, mint egyfajta energia, de másfajta, élelemként nem hasznosítható energiák is vannak. Amikor eszünk, kiterjeszkedünk, és elnyeljük a fényt. A legnehezebb az Érzés-nőknek, mert sokkal áttetszőbbek; tehát a fény könnyen áthatol rajtuk anélkül, hogy elnyelődnék...

Csodálatos, ahogy így elmagyarázza, gondolta Dua. Amit hallott, tulajdonképpen tudta; de nem ismerte a megfelelő szavakat, a nehéz, tudományos szavakat, amelyeket Odeen. És a magyarázattól minden élesebbé és jelentőségtelibbé vált.

Mostanában, hogy felnőttként nem kellett a gyerekes csúfolódástól tartania, hogy az Odeen-hármas tekintélye övezte, olykor csatlakozott a többi Érzésanya gyülekezetéhez, és próbálta elviselni a fecsegő csődületet. Hiszen néha neki is jólesett egy, a szokottnál kiadósabb ebéd, ami elősegíti az összeolvadást. Egyszer-kétszer már-már a többiek gyönyörűségét is megízlelte, volt valami kellemes abban, ahogy a ritka test ügyesen libegve kitárja magát a Napnak; ahogy élvetegen összehúzódva és megsűrűsödve minél több finom meleget gyűjt magába.

De Dua hamar jóllakott, míg a többiek mintha soha nem bírtak volna eleget enni. Azt a telhetetlenül zabáló tekergőzésüket Dua sem utánozni, sem elviselni nem tudta.

Ezért jártak az Ész-apák meg a Szülő-apák oly keveset a felszínen. Sűrű anyaguknak hála, hamar jóllaktak, és mehettek a dolgukra. Az Érzésanyák viszont órákig fetrengtek a napon, mert bár lassabban ettek, több energiára volt szükségük – legalábbis az összeolvadáshoz.

Az Érzésanyák adják az energiát – magyarázta Odeen (és közben olyan görcsösen pulzált, hogy a jeleit alig lehetett érteni) –, az Ész-apák a magot, a Szülő-apák a kiköltést.

Mikor Dua felfogta a dolgok értelmét, már nemcsak ellenérzéssel, hanem némi kajánsággal is figyelte, hogyan szürcsöli-csámcsogja a többi Érzésanya a vöröses napsugarat. Minthogy sohasem kérdezősködnek, nyilván fogalmuk sincs, miért viselkednek így, és nyilván nem is sejtik, hogy van valami obszcén reszkető összesűrűsödéseikben meg abban, ahogy végül vihorászva távoznak a felszínről, hogy egy jót olvadjanak, hisz csak úgy feszül bennük az energia.

Tritt bosszúságát is könnyebben viselte ezután, ha a jóllakottság jellegzetesen átlátszatlan örvénylése nélkül tért haza. Bár miért kellene panaszkodniuk? A karcsúság mozgékonyabbá teszi az összeolvadást. Így talán nem olyan ragacsos, mint a többi hármasé, de sokkal éteribb, és igazából ez a fontos. És a kis balfelőli meg a kis jobbfelőli is meglett, nem?

Persze az Érzés-baba, a kis középső a döntő. Ahhoz kell a legtöbb energia, amiből Duában soha nincs elég. Már Odeen is kezdte emlegetni: – Nem veszel magadhoz elegendő napfényt, Dua. – De igen! – vágta rá ő.

– Genia hármasa – mondta Odeen – most indította el az Érzésbabát.

Dua ki nem állhatta Geniát. Soha. Még a többi Érzés-anyához képest is hígvelejűnek tartotta. Fennkölten tehát annyit mondott: – Gondolom, henceg is vele. Hisz minden finomság hiányzik belőle. Biztosan be nem áll a szája: "Tudod, kedvesem, el nem hinnéd, hogy az én kis jobbfelőlim meg balfelőlim erre is, arra is, ezt is, azt is..." – Gyilkos pontossággal utánozta Genia kenetes hangjelzéseit; Odeen mulatott rajta.

De azután azt mondta: – Lehet, hogy Genia ostoba, de elindította a hármasuk Érzésbabáját, és Tritt most nagyon ideges. Mi sokkal régebben próbálkozunk...

Dua elfordult.

– Annyi napfényt veszek magamhoz, amennyit bírok. Annyit eszem, hogy már mozogni is alig tudok. Nem értem, mi bajotok van.

– Ne mérgelődj, megígértem Trittnek, hogy beszélek veled. Azt hiszi, rám még hallgatsz...

– Áh, Tritt azt is furcsállja, hogy tudományos dolgokat magyarázol nekem. Nem érti... Olyan kis középsőt akartok, amilyen az összes többi?

– Nem – mondta Odeen komolyan. – Te más vagy, és én örülök neki. Ha pedig az Ész-apák beszéde érdekel, elmagyarázhatok valamit: A Nap nem ad annyi élelmet, mint a régi időkben. Kevesebb a fényenergia, hosszabb ideig kell befogadni. Időtlen idők óta csökken a születési arányszám; a világ népessége puszta töredéke a hajdaninak.

– Ezen én nem segíthetek – dacoskodott Dua.

– Talán majd a Keményanyagúak. Ők is kevesebben vannak...

– Ők is elmennek? – Dua hirtelen kíváncsi lett. Eddig azt hitte, halhatatlanok valamiképpen; nem születnek, nem halnak meg. Ki látott, mondjuk, Keményanyagú babát? Nincs babájuk. Nem olvadnak össze. Nem esznek.

Odeen elgondolkodott: – Úgy hiszem, elmennek. Előttem sosem beszélnek önmagukról. Azt sem igen tudom, hogyan esznek, bár valahogyan nyilván táplálkoznak. Születniük is kell valahogyan. Most például van egy új, bár én még nem láttam... De hagyjuk. A lényeg most az, hogy kikísérletezték a mesterséges élelmet...

– Tudom – mondta Dua –, megkóstoltam.

– Nahát! Nem is tudtam!

– Ott tárgyalták az Érzésanyák. Hogy egy Keményanyagú önkéntes kóstolókat kér. És a sok kis buta mind félt. Hogy véglegesen megszilárdítja őket, és majd nem tudnak összeolvadni.

– Micsoda bolondság – heveskedett Odeen.

– Tudom. Így aztán jelentkeztem. Erre befogták a szájukat. Nehéz ám kibírni őket.

– És milyen az az étel?

– Rémes – mondta Dua indulatosan. – Nyers, keserű. Persze az Érzés-anyáknak nem mondtam.

– Én is megkóstoltam. Annyira azért nem rossz – mondta Odeen.

– Az Ész-apákat és a Szülő-apákat nem érdeklik az ízek.

– Az még csak kísérleti étel volt – vitázott Odeen. – A Keményanyagúak komolyan dolgoznak rajta, hogy javítsák. Különösen Estwald – akit az előbb említettem, az új, akit még nem láttam –, ő nagyon dolgozik rajta. Losten beszél róla néha, szerinte különleges valaki, nagyon nagy tudós.

– Hogyhogy nem láttad?

– Lágyanyagú vagyok. Csak nem képzeled, hogy mindent elmesélnek, mindent megmutatnak? Majd valamikor nyilván láthatom. Kifejlesztett egy új energiaforrást, amely mindnyájunkat megmenthet...

– Nekem mesterséges élelem nem kell – mondta Dua, és otthagyta Odeent.

Mindez nemrég játszódott le köztük, Odeen azóta nem említette Estwaldot, de Dua tudta, hogy majd szóba hozza; ezen tűnődött a naplementében.

Akkor látta azt a mesterséges élelmet, a Keményanyagúak fölszerelte különleges barlangban: izzó fénygömb, mint egy parányi Nap. Még most is érezte a keserű ízét.

Vajon javítanak-e rajta? Hogy jobb legyen az íze. Netán finom. Ki tudja, akkor azt kell majd ennie, míg úgy el nem telik vele, hogy szinte leküzdhetetlen vágy űzi összeolvadni.

Félt ettől az önmagát szülő vágytól. Más az, ha a balfelőli és a jobbfelőli lázas, közös ösztönzésére ébred a vágy. De ha önmagát szüli, akkor azt jelenti, hogy ő, Dua, megérett a kis középső elindítására. Ezt pedig – nem akarta.

Sok időbe telt, míg bevallotta önmagának az igazságot. Nem akarja az Érzésbabát elindítani! Hisz a három gyerek születése után érkezik el szükségképpen az elmenés ideje, ő pedig nem akart elmenni. Nem felejti a napot, mikor az ő Szülő-apja ment el örökre; ővele ez így nem történhetik meg. Ezt keményen elhatározta.

A többi Érzés-anyát nem érdekli, túl üresek, hogy az eszükbe jusson, de ő más. Ő a furcsa Dua, a "Balfelőli" – ahogyan csúfolták; hát más is lesz. Amíg a harmadik gyerek nincs meg, addig ő nem kényszerül elmenni; élhet.

Tehát nem indítja el a harmadik gyereket. Soha. Soha!

De hogyan védi ki? És hogyan védi ki azt, hogy Odeen rájöjjön? És ha Odeen rájön?

2.b fejezet

Odeen várta, mit csinál Tritt. Eléggé ésszerű volt, hogy ne menjen föl a felszínre Dua után. Hisz akkor ott kellene hagynia a gyerekeket, s ez mindig nehezére esett. Tritt szótlanul állt egy darabig, majd elindult – a gyerekek fülkéje felé.

Odeen szinte örült, hogy elmegy. Nem igazán persze, hisz Tritt mérges volt és zárkózott, így gyöngült közöttük a személyes kapcsolat és erősödött a visszatetszés. Emiatt Odeen csak szomorkodhatott. Mintha az életritmusa lassult volna le.

Néha eltöprengett, Tritt is érzi-e... De a kérdés nem becsületes. Trittet különleges kapcsolat fűzi a gyerekekhez.

És Dua? Ki tudja, mit érez Dua? Ki tudja, mit érez egy Érzésanya? Annyira mások, hogy hozzájuk képest a balfelőli és a jobbfelőli szinte egyforma – az elméjüket leszámítva. De még ha számításba vesszük az Érzésanyák szeszélyes szellemét, akkor is ki tudja, mit érez éppen Dua?

Ezért tudott Odeen szinte örülni, mikor Tritt elment: mert Dua a kérdés. A harmadik gyerek elindítása most már csakugyan túlságosan sokat késik, év Dua egyre kevésbé hallgat a szóra. Odeenban is nőtt valami homályos nyugtalanság; Lostennal meg kell majd beszélnie.

A Keményanyagúak barlangjai felé indult. Siettében már-már folyamatosan úszott, ami mégis sokkal kevésbé méltatlan, mint az Érzésanyák furcsán izgató, megtorpanásokkal tarkított rohanása vagy a Szülő-apák mulatságosan egykedvű súlyáthelyezése...

(Éles Gondolatkép villant belé. Tritt az Ész-baba nyomában zötyög, aki persze ilyen kicsi korában majdnem olyan csúszós, mint egy Érzés-baba; végül is Dua kénytelen elkapni és visszavinni; Tritt pedig kotyog neki és habozik, hogy most jól megrázza-e a kis élőlényt vagy inkább beburkolja a maga anyagába. Tritt kezdettől jobban kiritkult a gyerekek, mint Odeen kedvéért; és amikor Odeen emiatt ugratni kezdte, nagy komolyan annyit válaszolt, mert persze e tárgyban nem ismert tréfát: – De hát a gyerekeknek nagyobb szükségük van rá.) Odeennak hiú módon tetszett a vaját úszása: kecsesnek és méltóságtelinek érezte. Említette is Lostennak, a Keményanyagú tanítójának, aki minden gondolatát ismerte. Losten azt mondta: – Nem gondolod, hogy egy Érzésanya vagy egy Szülőapa ugyanezt gondolja a maga sietős mozgásáról? Ha mindegyikőtök másképpen Gondolkodik és cselekszik, szükségszerűen mást is talál szépnek, nem? Ne felejtsd el, a hármas azért nem zárja ki az egyéniséget!

Odeen az egyéniség dolgát nem értette tisztán. Egyedüllétet jelent? A Keményanyagúak persze egyedül vannak. Nem alkotnak hármast. Vajon hogy bírják ki?

Odeen gyerek volt, mikor a kérdés megfogalmazódott benne. Kapcsolata a Keményanyagúakkal még csak alakulóban volt; év hirtelen eszébe jutott: nem is tudja, van-e hármasuk vagy nincs. Az, hogy nincs, állandó szóbeszéd tárgya a Lágyanyagúak között, de igaz-e? Odeen eltöprengett, és arra jutott, hogy meg kell kérdeznie, szóbeszédre nem adhat. Tehát azt mondta: – Te jobb-vagy balfelőli vagy, uram? – (Azóta Odeen, ha csak eszébe ötlik a kérdés, pulzálni kezd. Micsoda hihetetlen naivitás ilyesmit kérdezni; sovány vigasz, hogy minden Ész-fiúcska megkérdi valamelyik Keményanyagútól így vagy úgy, előbb vagy később – általában inkább előbb.) Losten meglehetős nyugodtan válaszolt: – Egyik sem, kis balfelőli. A Keményanyagúak között nincsenek sem jobb-, sem balfelőliek.

– Sem közé... Érzésanyák?

– Középsők? – A Keményanyagú állandó érzékelőterülete megváltozott; ezt a jellegzetes változást Odeen később a jókedvvel, illetve az örömmel társította. – Nem. Középsők sincsenek. Csak egyetlen fajta Keményanyagú.

Odeen nem tudta nem megkérdezni. Akaratlanul kottyantotta ki, pedig nem is szerette volna: – És hogyan bírjátok ki?

– Nálunk ez másképpen van, kis balfelőli. Megszoktuk.

Megszokhatná-e Odeen? Egész addigi életét a Szülő-hármas töltötte be, és az a biztos tudat, hogy a nem túlságosan távoli jövőben ő maga is hármast alapít. Mi az élet enélkül? Erről néha komolyan eltöprengett. Bármi merült föl benne, persze kemény igyekezettel töprengett rajta. Olykor egy pillanatra sikerült elkapnia a jelentését. A Keményanyagúaknak senkijük sincs, csak önmaguk: sem balfelőli, sem jobbfelőli fivérük, sem középső húguk, sem az összeolvadás, sem a hármas. Csak az elme; az univerzum vizsgálata.

Ez talán elég is nekik. Amint Odeen idősödött, a vizsgálódás öröméből is el-elkapott egy-egy jelentésszeletkés. Ez az öröm majdnem elég... majdnem elegendő... aztán eszébe jutott Tritt és Dua, és úgy döntött, hogy az univerzum minden titka sem igazán elég.

Hacsak... Furcsa: néha úgy látta, jöhet még idő, helyzet, föltételek együttese, mikor... De aztán mindig eltűnt a megpillantott jelentés – a jelentésszeletke megpillantott képe –, nyomtalanul eltűnt. Bár idővel vissza is tért, sőt újabban – úgy érezte – erősödik is, és egyszer majd eléggé sokáig jelen marad ahhoz, hogy egészen felfogja.

De ezzel az egésszel most nem szabad foglalkozni. Most Dua ügyében kell eljárnia. Gyorsan haladt a jól ismert úton, melyen annak idején a Szülő-apja vezette először (ahogy hamarosan Tritt vezeti majd az ő Ész-fiúcskájukat, a balfelőli kicsit).

És persze rögtón eszébe jutott minden.

Rémületes volt. Sok más Ész-fiúcska is ott volt, mind pulzált, csillámlott, az alakját változtatta, hiába jeleztek körös-körül a Szülő-apák, hogy tessék szilárdan, gömbölydeden állni, ne maradjon szégyenben a hármas. Odeen egyik játszótársa, egy balfelőli fiúcska, tökéletesen összelapult, mint egy csecsemő, és hiába győzködte rémes zavarban a Szülő-apja, nem volt hajlandó fölegyenesedni. (Azóta tökéletesen normális diák vált belőle... Bár nem egy Odeen – mint Odeen eléggé önelégülten nyugtázta.) Azon az első iskolai napon jó néhány Keményanyagút láttak. Ezek mindegyiküknél megálltak, hogy az Ész-fiak rezgésmintáit többféle különleges módon rögzítsék, és így eldöntsék, jöhetnek-e tanulni, vagy még várniuk kell a következő időpontig; és ha jöhetnek, mit tanuljanak.

Odeen kétségbeesett erőfeszítés árán gömbölydedre húzta magát, és szilárdan megállt, mikor egy Keményanyagú közelebb jött hozzá.

A Keményanyagú azt mondta (hangjának furcsa színe majdnem romba döntötte Odeen tanulási szándékát): – Milyen jó tartású Ész-fiú. Hogyan azonosítod magadat, balfelőli?

Odeent életében először hívták "balfelőlinek" mindenféle kedveskedő kicsinyítés nélkül; és soha szilárdabbnak nem érezte magát, mint mikor kinyögte: – Odeen, Keményanyagú uram – udvariasan megadva a válasz módját, ahogy a Szülő-apja tanította.

Halványan emlékezett még, hogyan vezették végig a Keményanyagúak barlangjain, hányféle fölszerelést, gépezetet, könyvtárat, homályos jelentésű, egymásra zsúfolt dolgot látott-hallott. Illegve az érzékeltekre alig emlékezett, a saját kétségbeesésére annál inkább. Mit csinálnak ott vele?

A Szülő-apja azt mondta, tanulni fog, de Odeen nem tudta, mi az, hogy "tanulni", és mikor az öreget megkérdezte, kiderült, ő sem tudja.

Időbe telt, amíg rájött, hogy a szó kellemes élményt takar. Kellemeset, igen, de olykor aggasztót is.

Az a Keményanyagú lett az első tanítója, aki "balfelőlinek" szólította. Ő tanította meg a rezgésfölvételek megfejtésére, úgyhogy ami addig érthetetlen rejtélynek látszott, ugyanolyan világos beszéddé alakult, mint a saját hangrezgései.

De azután ez az első nem mutatkozott többé, egy másik Keményanyagú állt a helyére. Odeen eleinte észre sem vette. Akkoriban nem volt könnyű megkülönböztetnie egyik Keményanyagú alakját, hangszínét a másikétól. De azután érzékelte a dolgot. Egyre inkább megbizonyosodott róla, és megrettentette a változás, melynek nem foghatta fel az értelmét.

Végül összeszedte a bátorságát és megkérdezte: – Hol a tanítóm, Keményanyagú uram?

– Gamaldan?... Nem foglalkozik többet veled, balfelőli. Odeen hallgatott egy darabig. Majd azt mondta: – De hát a Keményanyagúak nem mennek... – Nem fejezte be a mondatot, a többi bennszakadt.

Az új Keményanyagú nem szólt semmit, meg sem próbált válaszolni.

Odeen később rájött: mindig így van. Önmagukról sohasem beszélnek. Bármi másról nagy kedvvel értekeznek. Önmagukról soha semmit.

Tucatnyi apró bizonyítékból Odeen kénytelen volt arra következtetni, hogy a Keményanyagúak igenis elmennek, tehát nem halhatatlanok (mint ezt oly sok Lágyanyagú készpénznek veszi). De ilyet Keményanyagútól nem hallott. Odeen és a többi Ész-diák néha beszélt róla, habozva, szorongva. Egymás után hozták fel az apró érveket, melyek könyörtelenül jelezték a Keményanyagúak halandó voltát; de csak töprengtek, a nyilvánvaló következtetést nem akarták levonni; aztán elejtették a fonalat.

A Keményanyagúakat szemlátomást nem zavarta halandóságuknak az a néhány jele. Eszük ágában sem volt, hogy titkolják. De nem is beszéltek róla. És ha valaki kerek perec megkérdezte (szűkcégképpen. előfordult néha), soha nem feleltek; sem igent, sem nemet.

De ha elmennek, akkor születniük is kell; persze, arról sem beszéltek, és Odeen soha nem látott gyermek Keményanyagút.

Odeen úgy hitte, hogy a Keményanyagúak nem a Napból, hanem a sziklából nyerik energiaszükségletüket; vagyis hogy porított fekete sziklát építenek be a testükbe. Több diák úgy hitte. Mások eléggé hevesen vitatták e föltételezést. De e tárgyban sem jutottak dűlőre, hisz a Keményanyagúakat soha senki sem látta enni, és persze erről sem beszéltek.

Végül Odeen elfogadta a hallgatásukat – ilyenek. Talán az egyéniségük miatt, gondolta, hisz hármast sem alapítanak. Ezért épül köréjük a burok.

Másrészt Odeen olyan nagy horderejű dolgokat tanult már, hogy a Keményanyagúak magánélete ostoba semmiségnek tűnt föl mellettük. Megtanulta például, hogy a világ egyre zsugorodik, fogy...

Losten, az új tanára mondta el neki.

Odeen a világ belsejében vég nélkül sorakozó lakatlan barlangokról kérdezte, s ez Lostennak láthatólag tetszett. – Félsz erről kérdezősködni, Odeen?

(Odeen. Nem valami általános utalás a balfelőli mivoltára. Mindig büszkeséget érzett, ha valamelyik Keményanyagú a személyes nevén szólította. És sokan szólították Odeennak. Csodálatosan éles volt az esze, ezt ismerték el azzal, hogy a nevén szólították. Losten nemegyszer kijelentette, mennyire elégedett, hogy ilyen tanítványa van.) Odeen csakugyan félt, és rövid habozás után be is vallotta. Sokkal könnyebben vallotta meg hibáit a Keményanyagúaknak, mint Ész-társainak vagy Trittnek – elképzelhetetlen lett volna, hogy Trittnek bármely hibáját beismerje... Mindez nem sokkal Dua jövetele előtt történt.

– Akkor miért kérdeztél mégis?

Odeen ismét habozott. Majd lassan azt mondta: – Azért félek a lakatlan barlangoktól, mert kiskoromban úgy hallottam, mindenféle szörnyűséget tartanak bennük. De erről nincs közvetlen tudomásom; csak azt tudom, amit a többi kisgyerek mondott, akiknek szintén nem lehetett róla közvetlen tudomásuk.

Meg akarom tudni az igazságot, és ez az akarás addig nőtt bennem, amíg a kíváncsiságot erősebbé tette a félelemnél. Losten láthatólag örült.

– Helyes! A kíváncsiság hasznos, a félelem haszontalan. Kitűnően alakul a belső fejlődésed, Odeen, és ne feledd, igazából csak a belső fejlődésed a fontos. Amit mi segítünk, az mellékes. Mivel pedig tudni akarod, egyszerűen megmondhatom: a lakatlan barlangok csakugyan lakatlanok. Üresek. Nincs bennünk semmi, legföljebb amit az elmúlt idők során otthagytak.

– Otthagytak? Kik, Keményanyagú uram? – Odeennak mindig szájára szaladt a tisztelgő megszólítás, ha tudatlanként szorongatóan nagy tudással találkozott.

– Akik az elmúlt idők során ott laktak. Sok ezer ciklussal ezelőtt ezernyi és ezernyi Keményanyagú, milliónyi és milliónyi Lágyanyagú létezett. Most viszont kevesebben vagyunk, mint voltunk, Odeon. Jelenleg nem egészen háromszáz Keményanyagú és alig tízezer Lágyanyagú él e világon.

– De miért? – hökkent meg Odeen. (Nem egészen háromszáz Keményanyagú maradt. Nyilvánvaló beismerése annak, hogy a Keményanyagúak is elmennek. De most ezen nem lehet töprengeni.) – Mert fogy az energia. Hűl a Nap. Ciklusról ciklusra nehezebb élni és életet adni.

(Ezek szerint a Keményanyagúak is szülnek? Ezek szerint a Keményanyagúak is a Naptól várják az élelmüket, nem a sziklától? Odeen elraktározta a gondolatot, hogy egyelőre ne kelljen törődnie vele.) – És ez folytatódik? – kérdezte.

– A Nap végül szükségképpen elenyészik, és akkor képtelen tesz táplálékot adni.

– Ez azt jelenti, hogy akkor Keményanyagúak és Lágyanyagúak, mind elmegyünk?

– Mi mást jelentene?

– De hát nem mehetünk eI mind. Ha energiára van szükségünk, és a Nap elenyészik, akkor más energiaforrást kell találnunk. Más csillagokat.

– Igen, Odeen, de a csillagok is mind elenyésznek. Maga az univerzum enyészik el.

– És ha a csillagok elenyésznek, nincs másutt élelem? Energiaforrás?

– Nincs. Az univerzum minden energiaforrása elenyészik.

Odeen lázongva töprengett, majd megszólalt: – Akkor másik univerzum kell. Nem adhatjuk fel, csak mert az univerzumunk feladja. – Hevesen lüktetett. Szinte megbocsáthatatlanul otromba felindultságában áttetszővé vált, és a Keményanyagúnál jóval nagyobbra dagadt.

De Losten csak végtelen örömének adott kifejezést: – Csodálatos, kedves balfelőlim. Ha ezt meghallják a többiek!

Odeen a rendes méretére laffadt zavart örömében. Hogy őt "kedves balfelőlimnek" nevezik! Senki sem hívta így – persze Tritt igen.

Nem sokkal ezután történt, hogy Losten elhozta nekik Duát. Odeen lustán elgondolta, hátha emiatt; de egy idő múlva elfeledkezett róla. Tritt annyiszor elismételte, hogy az ő Losten előtti fellépésének köszönhetik Duát, hogy Odeen nem töprengett többé a dologról. Csak zavarba jött volna tőle.

De lám, most megint Lostenhoz igyekszik. Hosszú idő telt el azóta, hogy megtudta: az univerzum lassan elenyészik, a Keményanyagúak pedig (mint kiderült) elszántan munkálkodnak életük továbbvitelén. Ő azóta több tudományterület értője lett; Losten be is vallotta, hogy fizikából már aligha tudná olyasmire tanítani, aminek egy Lágyanyagú egyáltalán hasznát veheti. És új Ész-ifjakat kellett munkába venni; úgyhogy Losten meg ő korántsem találkoztak oly gyakran, mint valaha.

Odeen a sugárzási teremben találta Lostent két Ész-kamasz társaságában. Losten rögtön észrevette az üvegablakon át, és gondosan betéve maga mögött az ajtót, kijött hozzá.

– Kedves balfelőlim! – tárta ki tagjait barátságosan (úgyhogy Odeen, mint rég annyiszor; perverz vágyat érzett, hogy megérintse, de persze úrrá lett rajta). – Hogy vagy?

– Nem akartalak megzavarni, Losten uram.

– Megzavarni? Azok ketten kitűnően elboldogulnak nélkülem egy darabig. Valószínűleg örülnek is, hogy elmegyek, hisz a sok beszédemmel nyilván agyonfárasztom őket.

– Ugyan – mondta Odeen. – Én mindig izgalommal hallgattalak, és biztosra veszem, ők is.

– No, no. De kedves, hogy ezt mondod. Gyakran látlak a könyvtárban, többektől is hallom, milyen jól szerepelsz a felsőfokú tanfolyamokon; ilyenkor hiányzol is, hisz a legjobb diákom voltál.

Hogy van Tritt? Még mindig olyan csökönyös Szülőapa?

– Napról napra csökönyösebb. Ő adja a hármasunk erejét. – És Dua?

– Dua? Azért is jöttem... Tudod, nagyon szokatlan.

– Igen, tudom – bólintott Losten. Jellegzetes kifejezését Odeen már régóta a szomorúsággal hozta kapcsolatba.

Kis ideig várt, majd elhatározta, hogy egyenesen belevág.

– Losten uram, azért jött Dua épp mihozzánk, Tritthez és énhozzám, mert szokatlan?

– Meglepne? Te is igen szokatlan vagy, Odeen, és nemegyszer mondtad, hogy Tritt is az – válaszolta Losten.

– Igen – mondta mély meggyőződéssel Odeen. – Az.

– Akkor nem egy szokatlan Érzésanya illik a hármasotokba?

– Sokféle módon lehet valaki szokatlan – töprengett Odeen.

– És Dua bizonyos furcsaságai bántják Trittet, és aggasztanak engem. Kikérhetem a véleményedet?

– Mint mindig.

– Nem szeret... összeolvadni.

Losten komoly volt, nem szólt. De láthatólag nem jött zavarba.

Odeen folytatta: – Szeret összeolvadni, ha már ott tartunk az összeolvadásnál, de nem mindig könnyű rávenni.

– Mit jelent az összeolvadás Tritt számára? Úgy értem, az aktus közvetlen gyönyörűségén túl? – kérdezte Losten.

– A gyerekeket, természetesen – mondta Odeen. – Én is szeretem őket, Dua is, de Tritt a Szülő-apjuk. Érted? – (Odeennak eszébe ötlött, hogy Losten talán nem is értheti a hármas életének finom árnyalatait.) – Próbálom megérteni – felelte Losten. – Ezek szerint, úgy érzem, Tritt többet kap az összeolvadástól, mint magát az összeolvadást. És te? Mit kapsz a gyönyörűségen túl? Odeen végiggondolta.

– Azt hiszem, tudod. Egyfajta szellemi serkentést.

– Tudom, igen, de látni akartam, te tudod-e. Nem felejtetted-e el? Gyakran mesélted, hogy egy-egy összeolvadási időszak után – megvallom, ilyenkor néha meglehetősen hosszú ideig nem láttalak –, a furcsán elvesztett órák-napok után úgy találod, sok mindent hirtelen felfogsz, ami addig homályosnak látszott.

– Mintha a szellemem közben is tovább működött volna – mondta Odeen. – Mintha az az idő – melynek múlását nem észlelhettem, saját létezésemről sem tudván – nagyon is kellett volna, hisz múlása közben mélyebben és élesebben gondolkodtam, mert nem vonta el figyelmemet az élet kevésbé intellektuális része.

– Igen – helyeselt Losten –, és visszatérvén mintha ugrásszerű fejlődés ment volna végbe felfogásodban. Ez általános nálatok, Ész-apáknál, de meg kell vallanom, soha senki sem fejlődött akkora ugrásokkal, mint te. Komolyan úgy gondolom: soha a történelem folyamán.

– Igazán? – kérdezte Odeen, palástolni próbálva lelkesedését.

– Persze lehet, hogy tévedek – Losten láthatólag mulatott kicsit a másik hirtelen elhomályosulásán –, de az sem baj. A lényeg az, hogy akárcsak Tritt, te is többet kapsz az összeolvadástól, mint magát az összeolvadást.

– Igen. Bizonyosan.

– És mit kap Dua az összeolvadáson túl? Hosszú szünet következett.

– Nem tudom – mondta Odeen.

– Megkérdezted tőle?

– Nem.

– Akkor hát – mondta Losten –, ha az összeolvadástól csak az összeolvadást kapja, te meg Tritt viszont még valami többletet is, miért vágyna rá ugyanolyan mohón, mint ti?

– Más Érzés-anyáknak mintha nem volna szükségük... – kezdte Odeen védekezőleg.

– Más Érzésanyák nem olyanok, mint Dua. Elégszer mondtad, és azt hiszem, mindig örömmel.

– Azt hittem, másról van szó – szégyellte el magát Odeen. – Miről?

– Nehéz megmagyarázni. Mi ismerjük egymást a hármasban; érzékeljük egymást; bizonyos értelemben mindhárman egyetlen egyéniség részei vagyunk. Egy homályos egyéniség részei, amely hol jelen van, hol nincs. És többnyire nem tudatos. Ha túlságos erővel gondolunk rá, eltűnik, tehát képtelenek vagyunk igazán kitapintani. Mi... – Odeen reményvesztetten abbahagyta. – Nehéz megmagyarázni a hármast olyasvalakinek...

– Azért én próbállak megérteni. Úgy érzed, kilested Dua belső világának egy darabját; kilestél valamit, amit ő szeretne titokban tartani, ugye?

– Nem biztos. A benyomásom egészen halvány, csak a szellemem csücske érzi, néha-néha.

– Nos?

– Néha úgy érzem, Dua nem akarja az Érzésbabát. Losten komolyan nézett rá.

– Eddig csak két gyereketek lett, úgy tudom. Egy kis balfelőli és egy kis jobbfelőli.

– Igen, csak kettő. Az Érzésbabát eléggé nehéz elindítani, mint tudod.

– Tudom.

– És Dua nem törekszik, hogy elegendő energiát nyeljen el. Meg sem próbálja. Mindenféle indokot felhoz, de egyiket sem vagyok képes elhinni. Úgy érzem, valamiért egyszerűen nem akarja az Érzésbabát. A magam részéről – ha csakugyan nem akarná egy ideig még –, hát, ráhagynám. De Tritt Szülőapa, és akarja a harmadik gyereket; szüksége van rá; és én valahogy még Dua kedvéért sem tudnék csalódást okozni neki.

– Ha Duának ésszerű oka lenne rá, hogy ne akarja elindítani az Érzés-gyereket, figyelembe vennéd?

– Én igen, de Tritt nem. Ő nem érti ezeket a dolgokat. – De igyekeznél, hogy türelemmel legyen?

– Igen, ameddig csak lehet.

– Eszedbe jutott-e, hogy alig akad Lágyanyagú, aki a gyerekek születése előtt – Losten sokáig kereste a szót, mielőtt a megszokottnál maradt volna – elmenne: amíg meg nincs mindhárom gyerek, utolsóként az Érzés-baba.

– Igen, tudom. – Odeen nem értette, hogyan hiheti Losten ennyire tudatlannak, hisz ez egészen elemi dolog.

– Ezek szerint az Érzés-baba születése egyben azt is jelzi, hogy közeledik az idő, amikor el kell menni.

– Általában csak akkor, ha már az Érzéslány is elég idős...

– De az idő mindenképpen közeledik. Nem lehet, hogy Dua egyszerűen nem akar elmenni?

– Hogyan lehetne, Losten? Az elmenés ideje ugyanolyan, mint az összeolvadás ideje. Hogyan lehetne nem akarni? – (A Keményanyagúak nem olvadnak össze – talán ezért nem értik.) – Tegyük föl: Dua egyáltalán nem akar elmenni. Erre mit mondanál?

– Azt, hogy végül is csak el kell mennünk. Ha Dua pusztán késleltetni akarja a harmadik gyereket, legyen igaza, talán még Trittet is rábeszélem, hogy tűrje el a szeszélyeit. De ha azt akarja, hogy soha ne szülessék meg – az egyszerűen megengedhetetlen.

– Miért?

Odeen eltöprengett a válaszon.

– Nem tudom, Losten uram, de azt tudom, hogy el kell mennünk. Ciklusról ciklusra jobban tudom, jobban érzem, és néha már-már azt hiszem, értem is, miért.

– Néha az az érzésem, Odeen, hogy filozófus vagy – mondta Losten szárazon. – Gondolkodjunk hát. Amire a harmadik gyerek megszületik és felnő, Trittnek meglesz a három gyereke, és egy teljes élet végén nézhet szembe az elmenéssel. Benned meglesz a tanulás és a tudás elégtétele, tehát te is egy teljes élet végén tekintesz az elmenés elébe. De Dua?

– Nem tudom – mondta keservesen Odeen. – Más Érzésanyák egész életükben összejárnak, és láthatólag gyönyörűségüket lelik a közös fecsegésben. Duának viszont ehhez sincs semmi kedve.

– Persze, hiszen más. Semmi sincs, amit szeretne?

– Ha a munkámról beszélek, azt szívesen hallgatja – motyogott Odeen.

– Ne szégyelld! Minden Ész-apa beszél a munkájáról a jobbfelőlijének meg a középsőjének. Úgy csináltok, mintha nem így volna, de így van.

– De Dua oda is figyel, Losten uram.

– Biztosra vettem. Más Érzés-anyákkal ellentétben. És nem tapasztaltál olyasmit, hogy összeolvadás után sokkal jobban megért?

– De, néha észleltem. Csak nem figyeltem föl rá, habár...

– Mert úgy tudod, hogy az Érzésanyák ezeket a dolgokat úgysem értik valójában. Csakhogy Duában, úgy látom, az Ész-lényből is van valamennyi, nem is kevés.

(Odeen hirtelen szörnyülködve nézett föl Lostenra. Dua egyszer mesélt neki gyermekkora boldogtalanságáról, egyetlenegyszer: a többi Érzéslány rikoltozása; az undorító csúfnév, amivel illették – "Balfelőli"... Losten erről is hallott volna? De nem, nyugodtan nézte Odeent.) – Néha gondoltam erre. – Majd kifakadt: – Én emiatt is büszke vagyok rá!

– Nincs is abban semmi rossz – mondta Losten. – Akár meg is mondhatnád neki. És ha dédelgeti magában az Ész-lényt, miért ne? Tanítgasd arra, amit te mélyebben tudsz! Válaszold meg a kérdéseit! Talán bizony szégyent hozol a hármasodra, ha megteszed?

– Mit érdekel az engem... Különben is, miért volna szégyen? Tritt persze időpocsékolásnak fogja tartani, de majd beszélek vele.

– Magyarázd meg neki: ha Dua többet kap az élettől, ha megkapja a kiteljesedés érzését, akkor eltűnik belőle az elmenéstől való félelem, és könnyebben hajlandó rá, hogy elindítsa az Érzésbabát.

Odeen úgy megkönnyebbült, mintha fenyegető csapást távolítottak volna el a feje felől. Sietve mondta: – Igazad van. Érzem, hogy igazad van. Losten uram, mennyi mindent megértesz! Ha te vezeted a Keményanyagúakat, hogy is ne sikerülne a másik univerzummal kapcsolatos tervünk?

– Én? – mulatott Losten. – Elfelejted, hogy most már Estwald vezérel bennünket. A tervnek is d az igazi hőse. Nélküle sehol sem tartanánk.

– Aha. – Odeen egy pillanatra zavarba jött. Még soha nem látta Estwaldot. Sőt, nem találkozott még Lágyanyagúval, aki színről színre látta volna, bár egyesek állították, hogy ekkor vagy amakkor látták – távolról. Estwald új Keményanyagú, legalábbis abban az értelemben, hogy Odeen ifjabb korában a nevét sem hallotta. Nem azt jelenti-e mindez, hogy Estwald a fiatalabb Keményanyagúak közé tartozik, és ugyanakkor volt gyermek Keményanyagú, amikor Odeen gyermek Lágyanyagú?

De most ez sem számított. Odeen minél hamarabb haza akart érni. Persze nem érhetett Lostenhoz hálája jeléül, de ismételten megköszönte segítségét, majd örömteli szívvel elsietett.

Örömét némi önzés is erősítette. Az a tudat, hogy az Érzés-baba egyszer mégiscsak meglesz, és Tritt mennyire örül majd neki. Meg az, hogy Dua élete is kiteljesedhet. De Odeennak pillanatnyilag a hamarosan várható öröm volt a legfontosabb. Hiszen taníthat. Senki más Ész-apa nem élvezheti a tanítás gyönyörűségét, ezt biztosan tudta, hisz senki más Ész-apának nem lehet a hármasában olyan Érzésanya, mint Dua.

Csodálatos lesz, ha Tritt is belátja valahogy, mekkora szükség van rá. Beszélnie kell Trittel, valahogy türelmet kell öntenie belé.

2.c fejezet

Tritt soha türelmetlenebb nem volt. Nem akart úgy tenni, mintha értené: miért olyan Dua, amilyen. Meg sem próbálta. Nem érdekelte. Amúgy sem tudta, miért olyanok az Érzésanyák, amilyenek. Ráadásul Dua más, mint a többi.

Nem törődik a fontos dolgokkal. Rá sem néz a Napra. És ha igen, úgy elvékonyítja magát, hogy csak átszalad rajta a fény meg az étel. És erre azt mondja, hogy szép. Pedig a szépség egyáltalán nem fontos. Az evés a fontos. Mi a szép abban, hogy eszünk? És mi az, hogy szép?

Mindig másképpen akar összeolvadni is. Egyszer azt mondta: Beszélgessünk előtte. Sosem beszélgetünk róla. Sosem gondolkodunk róla.

Odeen mindig azt válaszolja ilyenkor: – Legyen úgy, ahogy ő akarja, Tritt. Akkor nekünk is jobb.

Odeen mindig türelmes. Mindig úgy gondolja, hogy a dolgok jobban alakulnak, ha várunk. Vagy ha végiggondoljuk őket.

Tritt nem tudta pontosan, mit ért Odeen "végiggondoláson". Úgy érezte, pusztán azt, hogy semmit se kelljen csinálnia.

Duát is hogyan kapták me& annak idején? Odeen még most is a végiggondolásnál tartana. O, Tritt, odament és szólt. Hisz így kellett lennie.

Odeen most megint csak semmit sem akar csinálni Dua dolgában. De akkor mi lesz az Érzés-babával, ami pedig fontos? Hát majd ő, Tritt tesz valamit az ügyben, ha már Odeen nem.

Voltaképpen máris csinálta azt a valamit. Ott oldalazott a hosszú folyosón, miközben mindez átgomolygott az agyán. Nem is vette észre, mennyit haladt. Talán ez a "végiggondolás"? Akárhogy is, ő nem hagyja magát megijeszteni. Ő nem fog meghátrálni.

Egykedvűen nézett körül. Erre kell menni a Keményanyagúak barlangjaihoz. Tudta, hogy nemsokára erre viszi majd a kis balfelőlijét. Az utat még Odeen mutatta meg neki.

Ezúttal nem tudta, mit csinál majd, ha odaér. De semmi félelmet nem érzett. Érzésbabát akar. Joga van az Érzés-babához. Ennél semmi sem fontosabb. Majd a Keményanyagúak elintézik, hogy megkapja. Nem elhozták Duát is, mikor megkérte őket?

De kit kér meg most? Bármelyik Keményanyagút? Felködlött benne az elhatározás, hogy semmiképpen sem akármelyiket. Egy bizonyos Keményanyagút fog megkeresni. És ővele beszél a dologról.

Tudja a nevét Még azt is tudja, mikor hallotta először. Akkor, amikor a kis balfelőlijük elérte a kort, hogy tetszése szerint változtassa a formáját. (Micsoda nap volt! – Gyere gyorsan, Odeen! Annis tojásdad lett, és egészen szilárd. És magától, Dua, nézd meg! – Mindhárman besiettek.) Akkor Annis volt az egyetlen gyerekük. A másodikra is mennyit kellett várni. Tehát besiettek, Annis meg ott feküdt kábán a sarokban. Ott gomolygott a pihenőhelyén, folyósan, mint a lágy anyag. Odeen kiment, dolga volt. De Dua azt mondta: – Ó, majd megcsinálja újra, Tritt. – Órákig lesték, hiába.

Trittnek rosszulesett, hogy Odeen nem vár velük. Meg is szidta volna, ha nem látja, mennyire fáradt. Tojásdad formája csupa ránc volt. És meg sem próbált kisimulni.

– Valami baj van, Odeen? – kérdezte Tritt aggódva.

– Nehéz napom volt, és nem hiszem, hogy a következő összeolvadás előtt meg tudom érteni a differenciálást. – (Tritt nemigen emlékezett az ilyen nehéz szavakra. Valami ilyesféle lehetett. Odeen mindig ilyen nehéz szavakat használt.) – Akarsz most összeolvadni?

– Nem, nem. Dua most indult a felszín felé, és tudod, milyen, ha nem engedjük el. Semmi sietség, igazán. Meg aztán van egy új Keményanyagú is.

– Egy új Keményanyagú? – Tritt hangjából hiányzott minden érdeklődés. Odeent borzasztóan érdekelte a Keményanyagúakkal való összejárás, Tritt jobban örült volna, ha nem érdekli ennyire. Odeen többet törődött azzal, amit a tanulmányainak hívott, mint bármelyik Ész-apa a környéken. Nem szép dolog. Szinte csak a munkájának élt. Dua meg szinte csak annak, hogy egyedül mászkáljon a felszínen. Senkit sem érdekelt igazán a hármas, csak őt, Trittet.

– Estwaldnak hívják – mondta Odeen.

– Estwaldnak? – Erre Trittben is fellobbant az érdeklődés. Talán mert annyira figyelte, mit érez Odeen.

– Én még nem láttam, de mindenki róla beszél. – Odeen szeme egészen ellapult, mint mindig, ha magába mélyedt. – Ó a felelőse annak az új dolognak, amit csinálnak.

– Miféle új dolognak?

– A pozitronszi... De úgysem értenéd, Tritt. Új dolog, most kezdtek bele. Az egész világot forradalmasítani fogja. – Forradalmasítani? Az mi?

– Minden más lesz.

Tritt rögtön megrémült.

– Nem szabad, hogy minden más legyen.

– Minden jobb lesz. Ami más, az nem mindig rosszabb. Akárhogy is, Estwald a dolog felelőse. Ragyogó elme. Az az érzésem.

– Akkor miért nem szereted?

– Nem mondtam, hogy nem szeretem.

– Érzem rajtad.

– Ó, igazán nem, Tritt, szó sincs róla. Csak valahogy... valahogy... – Odeen elnevette magát. – Féltékeny vagyok rá. A Keményanyagúak annyira intelligensek, hogy egy Lágyanyagú fel sem ér hozzájuk, de én ezt nem vettem észre, mert Losten folyton azt mondja, milyen ragyogó eszem van – gondolom, ahhoz képest, hogy Lágyanyagú vagyok. Hanem most itt ez az Estwald, és még Losten is csak őt csodálja, én meg csakugyan egy nagy semmi vagyok mellette.

Tritt kipocakosította az elülső síkját, hogy kicsit megérintse vele Odeent, az ránézett, elmosolyodott.

– De ez csak az én butaságom. Kit érdekel, milyen agyafúrtak a Keményanyagúak? Trittje egyiknek sincs.

Azután mégiscsak elmentek Dua után. Csodálatosképpen befejezte az aznapi kóborlást, és éppen lefelé jött. Az összeolvadás nagyon jól sikerült, bár csak egy napig tartott, nagyjából. Akkoriban Trittet minden összeolvadás aggasztotta. Annis kicsi volt, s rövidebb távollét is bajjal járhatott, bár a többi Szülőapa úgyis gondjaiba vette a gazdátlan kicsiket.

Odeen később is meg-megemlítette Estwaldot. Jó idő elteltével is úgy hívta: "az új". És még mindig nem látta.

– Azt hiszem, kerülöm – mondta egyszer, mikor Dua is ott volt –, mert annyira sokat tud az új dologról. Én meg nem akarok egyszerre rájönni. Nagyobb móka, ha magam tanulom meg.

– A pozitronszivattyút? – kérdezte Dua.

Ez is furcsa Duában – gondolta Tritt. És bosszankodott. Dua majdnem ugyanolyan ügyesen mondja ki a nehéz szavakat, mint Odeen. S ez mégsem illik egy Érzés-anyához.

Így aztán Tritt elhatározta, hogy Estwaldot keresi meg, mert Odeen azt mondta róla, hogy agyafúrt. És mert Odeen sem látta soha. Tehát Estwald nem mondhatja, hogy "Megbeszéltem Odeennal, Tritt, nem szabad aggodalmaskodnod."

Mindenki úgy gondolja, hogy ha beszél az Ész-apával, az egész hármassal beszélt. A Szülő-apákra oda sem figyel senki. De majd most kénytelenek lesznek.

Tritt a Keményanyagúak barlangjaihoz ért. Mintha más lett volna minden. Semmi sem volt, amire azonnal ráismerhetett volna. Csupa rossz, ijesztő dolog vette körül. De annyira akart Estwalddal beszélni, hogy igazából nem volt hajlandó megijedni. – A kis középsőmet akarom – mondogatta magában. És ettől elég szilárdnak érezte magát, hogy továbbmenjen.

Végül meglátott egy Keményanyagút. Csak ez az egy volt ott; csinált valamit; odahajolt a munkája fölé; csinálta. Odeen egyszer elmesélte, hogy a Keményanyagúak mindig dolgoznak... az akármijükön. Tritt nem emlékezett rá, mijükön, és nem is érdekelte.

Lágyan odagördült, megállt.

– Keményanyagú uram! – mondta.

A Keményanyagú fölnézett rá, s a levegő úgy vibrált körülötte, mintha – Odeen mesélte – egy másik Keményanyagúval beszélne. Aztán a Keményanyagú mintha csakugyan észrevette volna Trittet: – Nocsak, egy jobbfelőli. Mit keresel itt? A kis balfelőlidet hoztad? Ma kezdődik az új tanév?

Tritt oda sem figyelt.

– Hol találom Estwaldot, uram? – kérdezte. – Kicsodát?

– Estwaldot.

A Keményanyagú hallgatott egy ideig. Majd azt mondta: – Mi dolgod van Estwalddal, jobbfelőli? Tritt megmakacsolta magát: – Nagyon fontos, hogy beszéljek vele. Te vagy Estwald, Keményanyagú uram?

– Nem, nem... Mi a neved, jobbfelőli?

– Tritt, Keményanyagú uram.

– Értem. Odeen hármasának vagy a jobbfelőlije, igaz? – Igen.

A Keményanyagú hangja mintha meglágyult volna.

– Sajnos, pillanatnyilag nem beszélhetsz Estwalddal. Nincs itt. Ha bárki más a segítségedre lehet...

Tritt nem tudta, mit mondjon. Csak álldogált.

– Menj haza szépen! – mondta a Keményanyagú. – Beszélj Odeennal! Majd ő segít. Jó? Menj haza, indulj!

A Keményanyagú hátat fordított neki. Láthatólag más ügyek foglalkoztatták, mint Tritt, aki habozva állt mögötte, majd halkan, zajtalan gördüléssel elindult egy másik részleg felé. A Keményanyagú föl sem nézett.

Tritt kezdetben nem sejtette, miért megy éppen arra. Eleinte csak azt érezte, hogy kedve van arra menni. Azután rájött. Az élelem vékonyka melege vette körül, s ő kedvére majszolt belőle.

Nem is tudta, hogy éhes, de most jóízűen evett.

A Nap sehol. Ösztönösen fölnézett, de persze csak a barlang tetejét látta. Az élelem viszont jobban ízlett, mint a felszínen valaha is. Töprengve nézett körül. Elsősorban azon kellett eltöprengenie, hogy egyáltalán töpreng.

Nemegyszer volt türelmetlen Odeennal, ha az valami lényegtelen dolgon töprengett. Hányféle dolgon tudott Odeen töprengeni? És lám, most ő, Tritt töpreng. De amin ő töpreng, az fontos. Hirtelen átlátta, mennyire fontos. Szinte vakító fénnyel villant át rajta, hogy nem is töprengene, ha valami odabent nem mondaná neki, mennyire fontos az, amin töpreng.

Gyorsan cselekedett, és szinte meghökkent önnön bátorságától. Majd egy idő múlva elindult ugyanazon az úton visszafelé. Odaért ahhoz a Keményanyagúhoz, akivel az imént beszélt.

– Akkor hazamegyek, Keményanyagú uram – mondta.

A Keményanyagú motyogott pár szót. Még mindig csinált valamit, odahajolt valami munkája fölé, még mindig csinálta a maga buta dolgát, amitől a fontos dolgot észre sem vette.

Ha annyira nagyok és hatalmasak és agyafúrtak a Keményanyagúak – gondolta Tritt –, hogy lehetnek ilyen buták?

3.a fejezet

Dua azon kapta magát, hogy a Keményanyagúak barlangjai felé sodródik. Részben azért, hogy csináljon valamit naplemente után, hogy még egy darabig ne kelljen hazamennie és Tritt nyaggatózását meg Odeen csüggedt-zavart ajánlkozását hallgatnia. Részben, mert ezek a barlangok amúgy is vonzották.

Régóta érezte ezt a vonzódást, tulajdonképpen kicsi kora óta, és elhatározta, hogy most már legalább önmaga előtt nem titkolja. Egy Érzés-anyának nem illett ilyesféle vonzódást éreznie. Kicsi Érzés-lánykákkal előfordult néha – Dua eleget élt és tapasztalt, hogy tudja –, de hamar elhalványult bennük, illetve hamar letörték, ha nem halványult el idejében.

Bár ő maga, gyerekként, makacsul kíváncsi maradt. Kíváncsi a világra, a Napra, a többi barlangra, bármire – míg a Szülő-apja azt nem mondta neki: – Furcsa vagy te, Dua, kedvesem. Fura kis középső. Mi lesz így belőled?

Eleinte fogalma sem volt, mi a furcsa, mi a szokatlan abban, hogy tudni akar valamit. Hamarosan rájött, hogy a Szülő-apja nem tud megfelelni a kérdéseire. Egyszer megpróbálkozott a balfelőli apjával, de éppenséggel nem a Szülőapa szelíd zavara fogadta. – Ezt miért kérdezed, Dua? – csattant fel az Ész-apja, és élesen fürkésző tekintetet vetett rá.

Dua rémülten elrohant, és nem kérdezte többé.

De azután egy nap egy vele egyidős Érzéslány felvisított: – Balfelőli! –, mikor ő, Dua, azt mondta... ki tudja már, mit... valamit, amit akkoriban egészen természetesnek érzett. Dua valahogy elröstellte magát, majd megkérdezte a jóval idősebb balfelőli bátyját, miért mondták őrá, Duára, hogy balfelőli. A bátyja elhúzódott tőle, és zavartan – nyilvánvaló nagy zavarban – azt motyogta: – Nem tudom. – Pedig szemlátomást tudta.

Némi töprengés után Dua odament a Szülő-apjához, és megkérdezte: – Apa, én balfelőli vagyok?

Az meg visszakérdezett.

– Ki csúfolt így, Dua? Csúnya dolog egy Érzés-lányra ilyet mondani.

Ő odahullámzott a Szülő-apja szemközti sarkához, kicsit elgondolkodott, és azt mondta: – Rosszaság?

– Majd kinövöd – mondta a Szülő-apja, és hirtelen kidomborodott, hogy Duát kilökje és megremegtesse – ezt a játékot mindketten nagyon szerették. De Dua most valahogy nem örült neki, hisz világosan látta, hogy a Szülő-apja igazából nem felel a kérdésére. Töprengve húzódott félre. Az öreg azt mondta: – Majd kinövöd. – Tehát egyelőre benne volt az a valami, de micsoda?

Már akkor kevés igazi barátnője volt a többi Érzéslány között. Csak sutyorogni szerettek, meg vihogni; ő viszont a málló sziklákat szerette, ott lebegett fölöttük, élvezte durva érintésüket. Azért akadt néhány a többinél kevésbé kibírhatatlan, sőt barátságos középső is. Köztük Doral, aki aligha volt okosabb a többinél, de néha mulatságosan fecsegett. (Felnővén, Doral Dua jobbfelőli bátyjával és egy másik barlangrendszerbeli, nem különösebben rokonszenves ifjú balfelőlivel alapított hármast. Doral gyorsan egymás után elindította a balfelőli és a jobbfelőli babát, majd nem sokkal később a középsőt is. És közben úgy besűrűsödött, hogy a hármasban mintha két Szülőapa lett volna; Dua eltöprengett, tudnak-e még egyáltalán összeolvadni... Ettől függetlenül Tritt folyton arra célozgatott, milyen remek hármast segített Doral fölépíteni.) Együtt üldögélt Dorallal egy nap, és odasúgta neki: – Doral, tudod, mi az, ha egy Érzés-lánynak azt mondják, hogy Balfelőli?

Doral vihogott, összehúzta magát, mintha el akarna bújni, és azt mondta: – Hát ha az az Érzéslány úgy csinál, mintha Ész-fiú volna, érted, mintha balfelőli volna. Érted?

Persze hogy értette. Amint magyarázatot kapott rá. Maga is rájött volna, ha képes efféle módon gondolkodni. Meg is kérdezte: – Honnan tudod?

– A nagyobb lányok mondták. – Doral anyaga megkavarodott; Duának nemigen tetszett a mozdulata. – Disznóság – mondta Doral.

– Miért?

– Mert disznó dolog. Egy Érzéslány ne csináljon úgy, mintha Ész-fiú volna!

Duának meg sem fordult a fejében a lehetőség, de most belegondolt: – Miért ne?

– Csak! Tudok más disznóságot is. Érdekel? Hiába, Duát izgatta a dolog.

– Mit?

Doral nem szólt, de teste egy részét hirtelen kilökte, és nekidörgölte a gyanútlan Duának, aki nem tudott idejében elhúzódni. Kellemetlen volt. Dua arrébb libbent, és azt mondta: – Ezt ne csináld!

– Tudod, milyen disznóság van még? Bele lehet mászni a sziklába.

– Dehogy lehet – mondta Dua. Ami butaság volt, hisz gyakran nekidörzsölte magát a szikla külső rétegének, és örömét lelte benne. De Doral vihogását hallgatva undorodni kezdett, és legszívesebben önmaga előtt is letagadta volna az egészet.

– Dehogynem. Sziklasmárnak hívják. Az Érzés-lányok könnyen csinálják. A balfelőliek meg a jobbfelőliek csak kisbabakorukban. Ha megnőnek, akkor már egymással.

– Nem hiszem. Most találtad ki.

– Csinálják bizony! Én mondom! Ismered Dimitet? – Nem.

– Biztosan ismered. Az a lány a C barlangból, akinek az a sűrű sarka van.

– Aki olyan furcsán libeg?

– Az. A sűrű sarka miatt. Az az. Egyszer egészen belemászott a sziklába – csak a sűrű sarka maradt kinn. A balfelőli bátyjának megengedte, hogy nézze, az meg beköpte a Szülő-apjuknak. Hogy az a lány mit kapott! Soha többé nem csinálta.

Dua elment. Fel volt zaklatva. Jó ideig nem szólt Doralhoz, és soha többé nem bízott meg benne; de a kíváncsisága csak fölébredt.

A kíváncsisága? Miért nem mindjárt a balfelőlisége?

Egy nap, mikor biztosra vette, hogy a Szülő-apja nincs a közelben, lassan, óvatosan beleolvadt kissé a sziklába. Pici kora óta először próbálta, de mikor elővonta magát, úgy érezte, bárki meglátja rajta, mit csinált, mintha a szikla összepiszkolta volna.

Olykorolykor később is megpróbálta, és immár bátrabban élvezte. De persze soha nem merült bele a sziklába igazán mélyen.

Egyszer aztán rajtakapta a Szülő-apja, és igen helytelenítőleg kotkodácsolt. Attól fogva Dua jobban ügyelt. Idősebb is volt már, és biztosan tudta, hogy – hiába vihogott úgy Doral – a dolog korántsem ritka. Gyakorlatilag minden Érzéslány csinálja, olykorolykor, és még olyan is akad, aki nyíltan bevallja.

Ahogy felnőtté vált, Dua egyre ritkábban csinálta; és nemigen hitte, hogy bármelyik ismerős Érzésanyával előfordulna a hármas megalapítása, a rendes összeolvadások elkezdése után. Neki legbensőbb titkai közé tartozott (soha senkinek nem beszélt róla), hogy nem szokott le róla, s egyszer-kétszer még a hármasalapítós után is megpróbálta. (Nem sokszor; és mindannyiszor arra gondolt, mi lesz, ha Tritt rájön... Ez valahogy borzalmas következményeket sejtetett, és el is rontotta az örömét.) Zavarában az egészért azt a kínszenvedést okolta – önmaga előtt –, amit a többiek okoztak neki. A ,,Balfelőli" csatakiáltásként harsant fel a nyomában, s ez a különös nyilvános megaláztatás mindenüvé követte. Volt életének egy szakasza, mikor már-már remetei magányba kergették. Ha eleve kedvelte a magányt, hát most az egyetlen menedékévé tették. És magányában persze a szikla vigasztalta. A sziklasmárolás, akár disznóság, akár nem, mindenképpen megköveteli a magányt, abban pedig – a többiek jóvoltából – volt része.

Legalábbis így magyarázta önmagának.

Egyszer megpróbált visszalőni. Hangosan rákiáltott a csúfolódó lányokra: – Ti meg csupa Jobbfelőli vagytok, disznó Jobbfelőli banda!

De csak nevettek, és Dua zavartan, szégyenkezve menekült. Pedig azok voltak. A hármasalapítós idejéhez érve szinte minden Érzéslány elkezdett a kicsik iránt érdeklődni, a Szülő-apákat majmolva rajongták körül őket, s ezt Dua undorítónak találta. Ő soha nem érezte ezt a viharos érdeklődést. A csecsemők csecsemők, és kész; a jobbfelőliek dolga, hogy törődjenek velük.

Amint Dua felnőtt, a csúfolódás abbamaradt. Sokat számított, hogy megőrizte lányosan ritka szerkezetét, és göndörödő füstodorként úgy lebegett, hogy sehol párja nem akadt. Mikor pedig a jobb-és balfelőliek egyre inkább fölfigyeltek rá, a többi Érzés-lánynak torkára forrt a csúfolódás.

Mégis... mégis... most, hogy már senki sem mert volna tiszteletlen megjegyzést tenni rá (hisz minden barlangban köztudott volt, hogy Odeen az egész nemzedék legkiválóbb Ész-apja, Dua pedig az ő középső társa), Dua rájött, hogy menthetetlenül Balfelőli.

Nem tartotta disznó dolognak... valójában nem... de néha azon kapta magát, hogy szeretne Ész-apa lenni, és ilyenkor kínos zavart érzett. Vajon más Érzésanyák szeretnének-e... legalább néha... és vajon emiatt van-e... részben emiatt... hogy nem kell neki az Érzés-baba... mert ő sem igazi Érzésanya... és ezért képtelen betölteni a hármasban neki szánt szerepet...

Odeent nem zavarja, hogy ő, Dua, Balfelőli. Soha nem csúfolja annak... és örül, ha Duát érdekli az ő élete... örül a kérdéseinek, szívesen magyaráz, és szereti, hogy Dua megérti. Meg is védi, ha Tritt féltékenykedni kezd... bár nem féltékenykedik igazából... csak a maga makacs, korlátolt módján érezteti, hogy ez így nem illik.

Odeen néha a Keményanyagúak barlangjaiba is elviszi, hisz annyira szeret villogni Dua előtt, és oly nyíltan örül, hogy ez tetszik Duának. És Duának tetszik is, bár nem annyira Odeen nyilvánvaló tudása és intelligenciája, hanem inkább az, hogy nem átallja mindezt megosztani vele. (Soha nem felejti el, milyen gorombán csattant fel a balfelőli apja, akkor egyetlenegyszer, mikor kérdezett tőle valamit.) Akkor szereti legjobban Odeent, mikor az megosztja vele a maga életét – de talán ez is az ő balfelőliségére vall.

Talán (ez újra meg újra eszébe jutott) a balfelőlisége miatt kerül egyre közelebb Odeenhoz és egyre távolabb Trittől, és ezért taszítja annyira Tritt nyaggatózása. Odeen soha nem jelzett ilyesmit, de talán Tritt halványan érzi, bár egészében felfogni képtelen, de mégis érzi annyira, hogy boldogtalan legyen miatta, még ha nem tudja is, miért.

Mikor először járt a Keményanyagúak egyik barlangjában, két Keményanyagú éppen beszélgetett. Ő persze nem tudta, hogy beszélgetnek. A nagyon sebes, nagyon változékony levegőrezgés kellemetlen, zúgó érzést keltett benne. Ki kellett ritkulnia, hogy átengedje magán.

– Beszélgetnek – mondta Odeen. Majd, az ellenvetést megelőzendő, gyorsan hozzátette: – A maguk módján. Ők megértik egymást.

Dua felfogta a közlés értelmét. Annál inkább örült, hogy gyors a felfogása, mert ez Odeennak is kedvére volt. (Odeen egyszer azt mondta: – Csak olyan Ész-apákat ismerek, akiknek üresfejű Érzés-társuk van. Igazán szerencsés vagyok. – Mire ő: – De a többi Ész-apa szemlátomást az üresfejűeket kedveli. Te miért vagy más, mint ők, Odeen? – Odeen nem is tagadta, hogy a többi Ész-apa az üresfejűeket kedveli. Csak annyit mondott: – Soha nem gondoltam végig, és azt hiszem, nem is fontos, hogy végiggondoljam. Örülök, hogy vagy, és az örömömnek is örülök.) – Te érted a Keményanyagúak beszédét? – kérdezte Odeent.

– Nemigen – felelte Odeen. – Nem tudok elég gyorsan váltani. Néha megérzem, mit mondanak, ha nem értem is, különösen összeolvadás után. De csak néha. Az efféle megérzés igazából az Érzésanyák fortélya, de persze ha egy Érzésanya megérez valamit, képtelen értelmezni. Bár te talán képes lennél.

– Félek. Biztosan nem örülnének neki – aggodalmaskodott Dua.

– Ugyan már. Kíváncsi vagyok. Próbáld meg, érted-e, miről beszélnek!

– Megpróbáljam? Igazán?

– Rajta! Ha észreveszik és bosszankodnak, majd azt mondom, én parancsoltam rád.

– Megígéred?

– Meg.

Dua eléggé izgatottan hangolta át magát a Keményanyagúakra; teljes passzivitásba süppedt, hogy szabadon áramolhassanak belé a megérzések.

– Izgatottak! – mondta. – Izgatottak. Valaki új. – Talán Estwald – mondta Odeen.

Dua először hallotta ezt a nevet.

– Vicces – mondta.

– Mi vicces?

– Egy nagy napot érzek. Egy óriási napot. Odeen eltöprengett.

– Lehet, hogy arról is beszélnek.

– De hát az nem lehet.

Épp ekkor fürkészték ki őket a Keményanyagúak. Barátságosan odajöttek, és a Lágyanyagúak nyelvén köszöntek. Dua borzalmas zavarba jött; nem tudta, rájöttek-e, hogy megérezte a gondolataikat. De ha rájöttek is, nem mondták.

(Odeen utána elmesélte, micsoda ritkaság olyan Keményanyagúakra akadni, akik a maguk módján beszélgetnek. Szinte mindig rögtön alkalmazkodtak a Lágyanyagúakhoz; és szinte mindig abbahagyták a munkájukat a Lágyanyagúak jelenlétében. – Annyira szeretnek minket – mondta Odeen. – Annyira kedvesek.) Odeen nagy néha viszi el a Keményanyagúak barlangjaiba – rendszerint olyankor, ha Trittet teljesen lefoglalják a gyerekek. Nem is köti Tritt orrára, hol járt Duával. Hisz Tritt bizonyosan előállna valami olyasmivel, hogy ez a kényeztetés is csak arra ösztönzi Duát, hogy ne akarjon rendesen napozni, és így meddővé tegye az összeolvadásaikat... Nehéz öt percnél tovább úgy beszélgetni Trittel, hogy az összeolvadás szóba ne kerüljön.

Egyszer-kétszer egyedül is lejött. Mindig félve indult, pedig a Keményanyagúak barátságosan fogadták, mindig "annyira kedvesek" voltak, mint Odeen mondta. De láthatólag nem vették komolyan. Örültek neki, de valahogy meg is mosolyogták – határozottan érezte –, ha kérdezni próbált. És annyira leegyszerűsített válaszokat adtak, hogy alig maradt bennük értelem. – Csak egy gép, Dua – efféléket mondtak. – Odeen majd biztosan megmagyarázza.

Vajon találkozott-e már Estwalddal? Sosem merte megkérdezni a Keményanyagúaktól a nevüket (Losten kivétel, neki Odeen mutatta be, és addigra már sokat hallott róla). Néha úgy érezte, ez vagy az a Keményanyagú akár Estwald is lehet. Odeen nagy tisztelettel és kissé sértetten beszélt róla.

Tudta, hogy Estwaldot túlságosan elfoglalják a mélységesen fontos munkái, semhogy a barlangban a Lágyanyagúak rendelkezésére álljon.

Apránként összerakta, amit Odeen mesélt, és rájött, hogy a világnak iszonyú szüksége van élelemre. Bár Odeen nemigen hívta "élelemnek". Inkább "energiát" mondott, azzal, hogy a Keményanyagúak is úgy hívják.

A Nap halványul, haldoklik, de Estwald fölfedezte, hogyan juthatunk energiához, valahol messze túl a Napon, messze túl a sötét éji égbolton fénylő hét csillagon. (Odeen szerint az a hét csillag hét igen távoli nap, és sok még annál is távolabbi csillag létezik, amelyek annyira halványan pislognak, hogy nem is látni őket. Tritt is hallgatta, majd megkérdezte, miért léteznének olyan csillagok, amelyeket nem lehet látni, s mint értelmetlenséget az egészet nem volt hajlandó elhinni. – Jó, Tritt, jó – mondta Odeen türelmesen. Duának is a nyelvén volt valami, a Trittéhez igen hasonló mondandó, de visszanyelte.) Most úgy látszik, lesz elég energia mindörökre, lesz elég élelem – legalábbis mihelyt Estwald és a többi Keményanyagú rájön, hogyan kell az új energiát ehetővé ízesíteni.

Éppen pár napja mondta Odeennak: – Emlékszel, mikor egyszer, régen elvittél a Keményanyagúak barlangjába, és megéreztem, miről beszélnek? Egy nagy napot éreztem.

Odeen értetlenül nézett rá: – Nem is tudom. De mondd csak, Dua, mire gondolsz!

– Arra gondoltam, hogy talán a nagy nap az új energia forrása.

– Remek, Dua! – kiáltott fel boldogan Odeen. – Nem tökéletesen helyes, de Érzésanya létedre nagyszerű az intuíciód.

Töprengés közben Dua lassan, szeszélyesen sodródott előre. Anélkül, hogy különösebben figyelt volna idő és tér változására, a Keményanyagúak barlangjaiban találta magát, és már azon tűnődött, megfelelő ideje késlekedik-e, indulhat-e haza, Tritt elkerülhetetlen bosszúsága elébe, mikor – mintha csak az idézné elő, hogy Trittre gondol – megérezte Tritt jelenlétét.

Az érzés oly erős volt, hogy Dua csak egy zavart pillanatig hitte: az otthoni barlangban maradt Tritt érzései jutottak el hozzá. Nem! Tritt itt van, a Keményanyagúaknál, ahol ő, Dua.

De mit csinál vajon? Őt kergeti? Itt akar vele veszekedni? Bolond módjára a Keményanyagúaknál akarja bepanaszolni? Dua úgy érezte, ezt nem bírná elviselni...

Ekkor eltűnt a jeges rémület, és csodálkozás lépett a helyébe. Tritt egyáltalán nem őrá, Duára gondol. Nyilván nem is tudja, hogy itt van. Csak azt lehetett érezni, hogy Trittet valamiféle elsöprő erejű elszántság hajtja, mely a következmények miatti félelemmel és rossz előérzettel keveredik.

Dua továbbmehetett volna a barlangban, hogy legalább valamit kilessen Tritt terveiből, tettének okaiból, de esze ágában sem volt. Miután Tritt nem tudta, hogy ő a közelében van, egyetlen dolgot akart: hogy továbbra se tudja meg.

Ekkor, szinte reflexszerűen, olyasmit csinált, ami – egy perccel azelőtt megesküdött volna rá – álmában sem jutott volna eszébe, semmilyen körülmények között.

Talán (gondolta később) a Dorallal történt kislánykori beszélgetés vagy a sziklasmárolás tunya emléke okozta. (Volt a sziklasmárolásra egy bonyolult, felnőtt szó is, de azt sokkal kellemetlenebbnek érezte, mint a minden gyerek száján forgó durvaságot.) Akár ezért, akár másért, anélkül hogy tudta volna, mit csinál – sőt még utána is kis ideig, hogy mit csinált –, sietve belebújt a mellette lévő sziklafalba.

Bele! Az utolsó porcikájáig!

A tett rémületességét mérsékelte tökéletes célszerűsége. Tritt szinte érintésnyire haladt el mellette, mégsem támadt sejtelme sem, hogy itt és itt csak ki kellene nyúlnia, és a középső társára tapintana rá.

De addigra Duának már nem volt kedve azon töprengeni, mit kereshet Tritt a Keményanyagúaknál, ha egyszer nem őt kergeti. Teljesen megfeledkezett Trittről.

Eltöltötte a helyzetén érzett csodálkozás. Hisz gyerekként sem merült el teljesen a sziklában soha, nem is ismert senkit, aki ilyesmit bevallott volna (bár untig ismerte a meséket egyesekről, akik megpróbálták). És biztos, hogy soha egyetlen Érzésanya sem tett ilyet, nem is tehetett volna. Dua még az Érzésanyák között is szokatlanul ritka szerkezetű volt (mint Odeen szívesen mondogatta), és étvágytalansága ezt csak még feltűnőbbé tette (mint Tritt gyakran felpanaszolta).

Amit most elkövetett, az pontosabban minősítette ritka szerkezetét, mint jobbfelőli társának bármilyen feddése; és Dua egy pillanatig szégyenkezve sajnálta Trittet.

Azután még mélyebb szégyen öntötte el. Mi lesz, ha rajtakapják? Felnőtt létére...

Ha erre jön egy Keményanyagú, és épp itt áll meg... Képtelen volna bárki szeme láttára előszivárogni; de meddig bírja ki a sziklában, és mi lesz, ha rájönnek, hogy odabent van?

Épp mikor gondolatban idáig jutott, Keményanyagúakat érzett meg, de valahogy azt is érezte, hogy eléggé messze vannak.

Elengedte magát, igyekezett megnyugodni. A szikla, mely áthatotta és körülvette, valamiképpen elszürkítette érzékelését, de korántsem homályosította el. Sőt még élesebbé tette. Tisztán érezte Tritt nyugodt haladását, akárha közvetlen közelről nézné; és tisztán érzékelte a Keményanyagúakat, akik pedig egy barlangrendszerrel arrébb tartózkodtak. Látta a Keményanyagúakat, mindegyiket a maga helyén, teljes egészében érzékelte beszédrezgéseiket, sőt olykorolykor értette is.

Olyan tisztán érzékelt, mint még soha; fogalma sem volt róla, hogy ilyen tiszta érzékelésre képes.

Így hát, bár nyugodtan otthagyhatta volna a sziklát, hisz biztosan tudta, hogy egyedül van, senki sem figyeli, benne maradt; részint döbbenetében, részint mert különös mámorral töltötte el, mennyi mindent ért, és erről nem volt kedve lemondani.

Annyira érzékennyé vált, hogy azt is tudta, mitől. Odeen gyakran emlegette, milyen jól megért egy-egy összeolvadás után olyasmit, amit előtte képtelen volt. Volt valami az összeolvadás állapotában, ami hallatlanul megnövelte az érzékenységet; a tudat többet fogadott be, és jobban is hasznosította. Odeen megmondta: ennek az összeolvadáskor fellépő nagyobb atomsűrűség az oka.

Bár Dua nem értette pontosan, mi az a "nagyobb atomsűrűség", tudta, hogy az összeolvadás miatt jön létre, és talán nem hasonlít ez a helyzet az összeolvadáshoz? Nem olvadt össze ő, Dua, a sziklával?

A hármas összeolvadásakor az egész érzékenységet Odeen kapta. Ész-apa lévén, magába fogadta, megértést nyert belőle, s ezt a megértést akkor is megtartotta, ha már szétváltak. De ebben az összeolvadásban csak Dua tudatos lény. Csak ő van jelen, meg a szikla. Létrejön a "nagyobb atomsűrűség" (nyilván!), és csak ő hasznosítja.

(Talán ezért tartják disznóságnak a sziklasmárolást? Ezért szoktatják le róla az Érzés-lányokat? Vagy csak ő, Dua, képes rá, mert ennyire ritka szerkezetű? Vagy, mert Balfelőli?) Dua felhagyott a töprengéssel, pusztán érzékelt. Izgalmas volt. Éppen csak észlelte, hogy Tritt visszatér, elhalad mellette, el, arra, amerről jött. És éppen csak észlelte – alig lepődött meg rajta –, hogy Odeen is a Keményanyagúaktól távozik. A Keményanyagúakra hangolódott, csak rájuk, hogy minél többet értelmezhessen abból, amit érez, hogy a lehető legtöbbet értelmezhesse.

Jó időbe telt, mire elszakadt a sziklától és előszivárgott. Addigra már nem érdekelte, észreveszik-e. Megbízott az érzékelőképességében: tudta, hogy nem veszik észre.

Mélyen a gondolataiba merülve tért haza.

3.b fejezet

Mikor Odeen hazaért, Tritt már várta, de Dua még nem volt otthon. Trittet ez, úgy látszik, nem zavarta. Illetve zavarta valami, de nem ez. Érzelmei éppen eléggé erősek voltak, hogy Odeen is érzékelje őket; ám Odeen most nem volt kíváncsi rájuk. Dua távolléte aggasztotta, de annyira, hogy rájött: bosszantja Tritt jelenléte, pusztán mert Tritt nem Dua.

Ez meg is lepte. Hisz maga sem tagadta, hogy két társa közül Tritt a kedvesebb. Az eszményi hármas mindhárom tagja egy, és mindegyik egyenlőként köteles bánni a másik kettővel – önmagával is, egymással is egyenlőként. De Odeen még sohasem látott hármast, melyben a dolog így állt volna; legkevésbé azokban a hármasokban, amelyek hangosan hirdették eszményi összhangjukat. A három közül az egyik mindig háttérbe szorult, és ezt általában tudta is.

Bár az Érzésanya igen ritkán szorult háttérbe. Az Érzésanyák úgy összetartottak, ahogy az Ész-apák meg a Szülő-apák soha. A közmondás is úgy tartja: az Ész-apának ott a tanítója, a Szülő-apának ott vannak a gyerekei – de az Érzésanya az összes többi Érzés-anyára számíthat.

Az Érzésanyák folyton egyeztették tapasztalataikat, és ha bármelyikük elhanyagoltságról panaszkodott, vagy efféle panaszt lehetett kihúzni belőle, azt kórusban csicsergett józanácsok özönével küldték haza: állj a sarkadra! Keményen! És mivel az összeolvadás elsősorban az Érzésanya kedvétől függött, rendszerint a jobbfelőli és a balfelőli társa egyaránt őt kényeztette.

De Dua annyira nem jellegzetes Érzésanya! Láthatólag nem bántja Odeen és Tritt meghitt viszonya, és miután a többi Érzésanyával nem barátkozik, azok sem figyelmeztetik rá, hogy bánthatná. Persze: hisz annyira nem jellegzetes Érzésanya.

Odeen szerette, hogy Duát annyira érdekli a munkája; szerette, hogy annyira figyel rá és olyan hamar megérti; de ez intellektuális szeretet. A mélyebb érzelmeket az állhatatos, buta Tritt kapta, aki oly jól tudta, hol a helye, és aki oly kevéssé tudott mást adni, mint a legfontosabbat: a jól bejáratott rutin biztonságát.

Most Odeen mégis zsémbeskedett: – Tudsz valamit Duáról, Tritt?

Tritt nem a kérdésre válaszolt: – Dolgom van. Majd később beszélünk. Intéztem ezt-azt.

– Hol vannak a gyerekek? Te is el voltál? Olyan "el voltam" érzés vesz körül.

Tritt hangjában félreérthetetlen bosszúság csengett: – A gyerekek jól vannak szoktatva. Tudják, mikor kell a közösség gondjára bízni magukat. Komolyan, Odeen, már igazán nem kisbabák. – De nem is tagadta az "el voltam" rezgését, mely halványan sugárzott belőle.

– Bocsáss meg. Csak szeretném látni Duát.

– Gyakrabban is szerethetnéd látni – mondta Tritt. – Mindig azt mondod, hagyjam békén. Akkor most keresd meg te. – És már indult is a hátsó fülkék felé.

Odeen kissé meglepetten nézett jobbfelőli társa után. Más esetben szinte bizonyosan utánamegy, és megpróbálja kiszedni belőle, mi az a szokatlan szorongás, ami nyilvánvalóan átüt a Szülőapa eredendő egykedvűségén. Mit csinálhatott ez a Tritt?

De most Duát várta, percről percre nyugtalanabbul, tehát hagyta Trittet, menjen a dolgára.

Az aggodalom mozgósította Odeen érzékenységét. Az Ész-apák szinte torz módon büszkék rá, mennyire szegényes az érzékenységük. Hisz az érzékenység nem a szellemé; elsősorban az Érzésanyákat jellemzi. Odeen az Ész-apák között is az okosságára és nem az érzéseire büszke Ész-lény volt, most mégis kibocsátotta kissé tökéletlen érzelmi érzékelésének hálóját, amilyen messzire csak bírta; s azt kívánta, bár Érzésanya lehetne legalább pár pillanatig, hogy jobb hálót bocsáthatna ki és messzebbre.

De végül ez is megfelelt a célnak. Szokatlanul messziről megérezte Dua közeledtét, és elébe sietett. És mivel szokatlanul messziről látta meg, jobban a szemébe ötlött, mint valaha, mennyire ritka a szerkezete. Finom ködpára volt, semmi több.

Trittnek igaza van – gondolta Odeen, és belehasított az aggodalom. Duának ennie kell, és örülnie az összeolvadásnak. Fel kell támasztani benne az élet iránti érdeklődést.

Annyira eltöltötte sürgős feladata, hogy mikor Dua egy lebbenéssel ráborult, és szinte elnyelte, tudomást sem véve róla, hogy nem magukban vannak, hanem a világ szeme előtt, és azt motyogta: – Odeen, tudnom kell... annyi mindent kell tudnom mindezt úgy fogta fel, mint önnön aggodalmainak igazolását, és még csak nem is furcsállotta.

Óvatosan arrébb csusszant, hogy illendőbben történjék a találkozás, de Dua se hihesse, hogy lerázza magáról.

– Gyere! – mondta. – Már vártalak. Meséld el, mit akarsz tudni. Amit tudok, megmagyarázom.

Gyorsan közeledtek hazafelé; Odeen nagy igyekezettel alkalmazkodott az Érzésanyák jellegzetesen neki-nekilendülő lebegéséhez.

– Mesélj a másik univerzumról! – mondta Dua. – Miért mások? Miben mások? Mondj el mindent!

Duának meg sem fordult a fejében, hogy túlságosan sokat kér.

Odeennak igen. Áradni készült belőle a meghökkentően gazdag tudás, és már-már megkérdezte: Egyáltalán honnan tudsz annyit a másik univerzumról, hogy tovább akarsz kérdezősködni?

De magába fojtotta a kérdést. Dua a Keményanyagúak barlangjai felöl jött. Talán Losten mesélt neki ezt-azt, mert föltételezi, hogy biztatása ellenére Odeen túlságosan büszke, semhogy segítené a középső társát.

Pedig nem – gondolta Odeen komolyan. – És nem állok neki vallatni. Csak magyarázni fogok.

Tritt nagy munkában sürgött-forgott, mikor hazaértek.

– Ha beszélgetni akartok, menjetek be Dua szobájába, nekem itt kint van dolgom. A gyerekeknek is el kell végezniük a tisztálkodást és a testgyakorlatot. Nincs időm összeolvadni. Szóba sem jöhet.

Sem Odeen, sem Dua nem gondolt rá, hogy éppen most kellene összeolvadniuk, még kevésbé jutott eszükbe, hogy a parancsnak ellentmondjanak. A Szülő-apának otthona a vára. Az Ész-apának ott vannak a Keményanyagúak barlangjai odalent, az Érzés-anyának a napozóhelyek odafönt. A Szülő-apának csak az otthona van.

Odeen tehát azt mondta: – Persze, Tritt. Nem leszünk láb alatt.

Dua pedig odalibbentette teste egy részét, és szeretettel azt mondta: – Örülök, hogy látlak, kedves jobbfelölim. – (Nincs ebben némi megkönnyebbülés, amiért senki sem sürgeti az összeolvadást? – gondolta Odeen. – Tritt kissé túlzásba viszi a dolgot, mint általában a Szülő-apák; bár ő még annál is jobban.) A szobájába érve Dua tekintete megállt a saját külön étkezőjén. Rendszerint észre sem vette.

Odeen ötlete volt. Tudta, hogy a dolog megvalósítható, és – mint Trittnek elmagyarázta – ha Dua nem szeret a többi Érzésanyával a napon nyüzsögni, miért ne vezetnék le a barlangjukba a napenergiát, hadd egyen Dua otthon.

Tritt egészen elborzadt. Nem illik. Mindenki rajtuk fog nevetni. Szégyen az egész hármasra. Miért nem tud Dua úgy viselkedni, ahogy illik?

– Jó, jó, Tritt – mondta Odeen –, de ha egyszer nem úgy viselkedik, ahogy illenék, miért ne alkalmazkodnánk hozzá mi?

Végül Tritt rábólintott, sőt még Dua is, némi vita után, csak azt kötötte ki, hogy a készülék egyszerű kivitelű legyen. Úgyhogy nem is volt más, mint a két elektródrúd és köztük a Duának szánt hely.

Dua ritkán élt a készülékkel, de most rápillantott, és azt mondta: – Tritt kidíszítette... Hacsak nem te voltál, Odeen. – Én? Ugyan.

Mindkét elektród alját színes mintába rendezett agyaggyurma ékesítette.

– Gondolom, így akarja jelezni, hogy szeretné, ha használnám – mondta Dua –, és most éhes is vagyok. Amellett, ha eszem, Trittnek aligha jut eszébe, hogy megzavarjon, igaz?

– Bizony – mondta Odeen komolyan. – Tritt a világot is megállítaná, ha úgy érezné, hogy a mozgása zavar az evésben.

– Hát, éhes vagyok – mondta Dua.

Odeen mintha árnyalatnyi bűntudatot érzett volna a hangjában. Tritt miatt? Az éhsége miatt? Miért volna Duának bűntudata, ha éhes? Vagy olyasmit csinált, ami sok energiáját vette igénybe, és most...

Szinte erőszakkal vágta el a gondolatmenetet. Az Ész-apák néha túlzottan is Ész-lények, képesek minden gondolatot annyira végigrágni, hogy éppen az vallja kárát, ami fontos volna. Most pedig az a fontos, hogy Duával beszéljen.

Dua leült a két elektród közé, és ekkor még fájdalmasabban szembeötlött, mennyire kicsi. Odeen is megéhezett; abból vette észre, hogy mennyivel szebben ragyognak az elektródok, mint általában; és a szoba túlsó végéből is érezte az étel izét, méghozzá igen finomnak érezte. Aki éhes, mindig hamarabb és messzebbről megérzi az étel szagát... De majd eszik később.

– Ne hallgass, kedves balfelőlim – mondta Dua –, mesélj! Tanulni szeretnék. – És az Ész-apák tojásdad formájára gömbölyödött (önkéntelenül?), mintha ezzel is jelezni akarná, hogy szeretné, ha Ész-lénynek tekintenék.

– Az egészet nem tudom elmagyarázni – mondta Odeen. – Mármint a teljes tudományos hátterét, mert nincs meg hozzá a képzettséged. Megpróbálom egyszerűen elmondani, te csak figyelj. Azután majd megmondod, mit nem értettél, és akkor tovább magyarázom. Azt kell először értened, hogy minden apró részecskékből áll, melyeket atomoknak hívnak, és hogy ezek az atomok még apróbb részekből állnak össze.

– Igen, igen – mondta Dua. – Ezért tudunk összeolvadni.

– Pontosan. Mert tulajdonképpen az üres tér a legtöbb bennünk. A részecskék távol esnek egymástól, s a te részecskéid, meg az enyémek, meg Trittéi azért olvadhatnak össze, mert mindegyikünk beleillik a másik üres tereibe. Hogy miért nem röpül szanaszét az anyag? Azért, mert az apró részecskék valahogy az üres téren át is összetartanak. Különféle vonzóerők tartják össze őket, melyek közül a legerősebbet magerőnek nevezzük. Ez a magerő tartja össze, igen-igen szorosan, az atomok alkotórészeit; az egymástól igen távol eső atomokat azután más, gyöngébb erők tartják össze. Ezt érted?

– Kicsit – mondta Dua.

– Nem érdekes, később visszatérhetünk rá... Az anyag különféle állapotokban létezhet. Lehet különlegesen ritka is, mint bennetek, Érzés-anyákban, mint benned, Dua. Valamivel kevésbé ritka, mint az Ész-apákban és a Szülő-apákban. Még kevésbé ritka, mint a sziklában. És lehet nagyon sűrű, illetve vastag, mint a Keményanyagúakban. Azért olyan kemények. Sűrűn tele vannak részecskékkel.

– Úgy érted, nincs bennük üres tér.

– Nem, nem egészen úgy értem – mondta Odeen, közben zavartan töprengett, hogyan magyarázhatná világosabban. – Van bennük éppen elég üres tér, de nem annyi, mint bennünk. A részecskék megkövetelnek bizonyos mennyiségű üres teret, és ha pusztán annyit kapnak, akkor nem lehet más részecskéket közéjük erőltetni. Ha mégis részecskék furakodnak közéjük, fájdalomérzet támad. Ezért nem akarják a Keményanyagúak, hogy hozzájuk nyúljunk. Mibennünk, Lágyanyagúakban több a tér a részecskék között, mint föltétlenül szükséges, ezért más részecskék is közénk illeszthetők.

Dua kissé bizonytalanul nézett.

Odeen sietve folytatta: – A másik univerzumban mások a szabályok. A magerő nem annyira erős, mint minálunk. Ezért a részecskék több teret követelnek.

– Miért?

Odeen a fejét csóválta.

– Mert... mert... a részecskék a hullámminőségüket erősebben kiterjesztik. Ennél jobban nem tudom megmagyarázni. Ha gyöngébb a magerő, a részecskéknek több helyre van szükségük, és két anyagtömeg nem olvad össze olyan könnyen, mint a mi univerzumunkban.

– Megláthatjuk a másik univerzumot?

– Nem, nem. Lehetetlen. Az alapvető törvényszerűségeiből levezethetjük, milyen természetű. Persze a Keményanyagúak sok mindent meg tudnak csinálni. Át tudunk küldeni anyagot hozzájuk, és át tudunk venni anyagot tőlük. Tanulmányozni tudjuk az anyaguk fölépítését, érted? És meg tudjuk alkotni a pozitronszivattyút. Erről tudsz, ugye?

– Hát, mondtad, hogy abból kapjuk az energiát. De nem tudtam, hogy ebben egy másik univerzum is szerepet játszik... Milyen az a másik univerzum? Nekik is vannak csillagaik meg világaik, mint minekünk?

– Kitűnő kérdés, Dua. – Odeen minden eddiginél jobban élvezte tanári szerepét, most, hogy hivatalos biztatást is kapott rá. (Eddig folyton úgy érezte, van valami alattomos perverzió abban, hogy egy Érzés-anyának próbál mindenfélét megmagyarázni.) – Nem látjuk a másik univerzumot, de a törvényeiből kikövetkeztethetjük, milyen – mondta. – Tudod, a csillagok azért ragyognak, mert egyszerű részecskekombinációk fokozatosan bonyolultabbakká épülnek össze bennünk. Ezt magfúziónak nevezzük.

– Van ilyen a másik univerzumban is?

– Igen, de mivel a magerő gyöngébb, a fúzió is sokkal lassúbb. Ez azt jelenti, hogy a másik univerzumban a csillagok szükségképpen sokkalsokkal nagyobbak, különben nem zajlana bennük elég fúzió ahhoz, hogy ragyoghassanak. Ha a másik univerzumban a csillagok csak akkorák volnának, minta mi Napunk, hideg és halott volna mind. Másrészt, ha a mi univerzumunkban a csillagok nagyobbak volnának, mint amekkorák, oly erős fúzió jönne létre bennük, hogy felrobbannának. Ami azt jelenti, hogy a mi univerzumunkban ezerszer annyi kis csillagnak kell lenni, mint ahány nagy csillag az övékében van...

– De nálunk csak hét... – kezdte Dua. Majd azt mondta: – Elfelejtettem, bocsáss meg.

Odeen elnézően mosolygott. Igazán könnyű megfeledkezni arról a megszámlálhatatlanul sok csillagról, melyeket csak különleges műszerrel látni.

– Semmi baj. Nem untatlak?

– Nem untatsz – mondta Dua. – Imádom, amit magyarázol. Még az étel is jobban ízlik tőle. – És gyönyörűségtől remegve fészkelődött kicsit a két elektród között.

Odeen, akinek füle hallatára Dua még soha nem dicsért ételt, egészen felbátorodott.

– Persze a mi univerzumunk nem is olyan hosszú életű, mint az övéké. Nálunk a fúzió olyan sebesen halad, hogy egymillió életidő múlva minden részecske egybeépül majd.

– De hát annyi a csillag!

– Igen ám, de mind egyszerre dolgozik. Az egész univerzum elhal lassan. A másik univerzumban, ahol sokkal kevesebb és sokkal nagyobb a csillag, a fúzió olyan lassan zajlik, hogy a csillagok ezerszer, milliószor tovább élnek, mint a mieink. Nehéz az összehasonlítás, mert lehet, hogy a két univerzumban más az idő sebessége. – Kissé vonakodva tette hozzá: – Ezt a részt én sem értem. Ez az Estwald-elmélet része, és mostanáig nemigen jutottam el a lényegéig.

– Ezt az egészet Estwald dolgozta k)?

– Jó részét.

– Ezek szerint csodálatos, hogy a másik univerzumból szerezzük az élelmet – mondta Dua. – Úgy értem, ezek szerint nem számít, ha kihal is a mi Napunk. Akármennyi élelemre van szükségünk, megszerezzük a másik univerzumból.

– Így igaz.

– De nem történik közben valami rossz? Van egy olyan... érzésem, hogy valami rossz történik közben.

– Nos hát – mondta Odeen –, ide-oda küldjük az anyagot, hogy a pozitronszivattyú működhessen, és ezáltal a két univerzum kissé össze is keveredik. A magerő nálunk egy picikét gyöngül, úgyhogy a Napunkban kissé lelassul a fúzió, tehát egy kicsit gyorsabban hűl le... De éppen csak egy kicsit, és különben sincs már szükségünk rá.

– Nem ettől van az a "valami-rossz" érzésem. De ha a magerő egy picikét gyöngül, az atomok több helyet foglalnak el – igaz? – és akkor mi lesz az összeolvadással?

– Egy picivel nehezebbé válik, de sok millió életidőbe telne, amíg érezhetően megnehezednék. De ha egy nap lehetetlenné válna az összeolvadás, és minden Lágyanyagú kihalna, az is sokkalsokkal később következne be, mint mindnyájunk éhhalála, ha nem használnánk a másik univerzumot.

– Nem is ettől van az a "valami-rossz" érzésem. – Dua szavai vontatottá váltak. Ahogy elnyújtózott az elektródok között, sokkal nagyobbnak és tömörebbnek látszott. Legalábbis Odeen hálás tekintete úgy látta. Mintha nemcsak az élelem, hanem a szavai is táplálták volna.

Lostennak igaza van! A tanulás sokkal tartalmasabbá teszi Dua életét; Odeen olyasféle érzéki örömet észlelt középső társában, amilyet addig szinte soha.

– Olyan kedves tőled, hogy elmagyaráztad, Odeen. Derék balfelőlim vagy.

– Folytassam? Akarod? – kérdezte Odeen, és majd kettérepedt büszkeségében. – Van még valami, amiről ki akarsz faggatni?

– Rengeteg minden, Odeen, de... most nem. Most nem, Odeen. Jaj, Odeen, tudod, mit szeretnék most?

Odeen rögtön kitalálta, de nem akarta óvatlanul kimondani. Dua annyira ritkán kezdeményezett, hogy e becses pillanatokat a legféltőbb gonddal kellett óvni. Kétségbeesetten fohászkodott, nehogy Tritt túlságosan elfoglalta légyen magát a gyerekekkel, mert akkor hiába az egész.

De Tritt már ott is állt a szobában. Kint várt az ajtó előtt? Nem számít. Nincs idő töprengeni.

Dua kilebegett az elektródok közül, és szépsége csordultig töltötte Odeen érzékeit. Már ott gomolygott kettejük között, egyre kevésbé takarva a csillámló Trittet, akinek élei hihetetlen színekben lángoltak.

Soha ilyen jó még nem volt. Soha.

Odeen kétségbeesett erőfeszítéssel fogta vissza magát, saját anyagát szinte csak atomonként engedte átfolyni Duába és Trittbe; minden erejével ellene szegült Dua győzedelmes behatolásának; nem adta meg magát az önkívületnek, csak elkeseredett harc árán; az utolsó lehetséges pillanatig őrizve öntudatát, hogy azután oly hirtelen tűnjön el a végső mámorban, mintha felrobbant volna, s e robbanás visszhangzó hullámait egész életében érezze.

A hármas életében még soha nem tartott ilyen sokáig az összeolvadást kísérő eszméletlenség.

3.c fejezet

Tritt elégedett volt. Az összeolvadás remekül sikerült. Minden korábbi silánynak, üresnek tűnt föl mellette. Trittet végtelen örömmel töltötte el, ami történt. De hallgatott; helyesebbnek érezte, ha nem szól.

Odeen és Dua is boldog volt. Tritt tudta. Még a gyerekek is szinte ragyogtak.

De mindnyájuk közt Tritt volt a legboldogabb. Természetesen.

Odafülelt, mint beszél Odeen és Dua. Egy szót sem értett belőle, de nem számít. Hadd örüljenek egymásnak. Neki, Trittnek is megvan a maga öröme: boldogan hallja, ha másnak is.

– És csakugyan próbálnak kommunikálni velünk? – kérdezte egyszer Dua.

(Tritt soha nem értette tisztán, kik lehetnek azok, akik próbálnak. Arra rájött, hogy "kommunikálni" ugyanaz, mint "beszélni", csak előkelőbb. De akkor miért nem azt mondják, hogy ,beszélni"? Néha megfordult a fejében, hogy közbeszól. De ha ő kérdezett valamit, Odeen csak annyit mondott rá: – Jól van, Tritt. – Dua pedig fortyogott türelmetlenségében.) – Hogyne – mondta Odeen –, a Keményanyagúak biztosra veszik. A nekünk küldött anyag néha összevissza van húzgálva, és azt mondják, az efféle rovátkák tökéletesen alkalmas eszközei a kommunikációnak. Sőt jó idővel ezelőtt ők maguk is alkalmazták ezt a huzigálást, mikor meg kellett magyarázniuk azoknak a máslényeknek, hogyan csinálják meg a pozitronszivattyú rájuk eső részét.

– Kíváncsi vagyok, milyenek lehetnek a máslények. Mit gondolsz, milyenek?

– A törvényeikből kiszámíthatjuk a csillagok természetét, egyszerű dolog. De hogyan számíthatnánk ki a lények természetét? Fogalmunk sincs.

– Nem kommunikálhatnának róla, milyenek?

– Ha értenénk, amit közölni akarnak, talán arról is megtudnánk valamit. De nem értjük.

Dua elszontyolodott: – A Keményanyagúak sem értik?

– Nem tudom. Ha értik is, nekem nem szóltak. Losten egyszer azt mondta, nem számít, milyenek, amíg a pozitronszivattyú működik, sőt fejleszthető is.

– Talán csak nem akarta, hogy piszkáld.

– Nem piszkálom – mondta sértetten Odeen.

– Jaj, tudod, hogy értem. Egyszerűen nem akart a részletekbe belemászni.

Addigra Tritt már képtelen volt figyelni. Ők ketten még jó ideig vitatkoztak, hogy megmutathatnák-e a Keményanyagúak a húzgálásokat Duának, vagy sem. Dua azt mondta, talán megérezné, mit akarnak mondani a máslények.

Ettől Tritt kissé méregbe jött. Végül is Dua csak Lágyanyagú és még csak nem is Ész-apa. Töprengeni kezdett, jól teszi-e Odeen, hogy annyi mindent elmesél neki. Ettől Duának csak mindenféle ötletei támadnak...

Dua látta, hogy Odeen is méregbe gurul. Előbb csak nevetett. Azután kifejtette, hogy egy Érzésanya úgysem bírna ilyen komplikált dolgokkal. Végül közölte, hogy nem hajlandó beszélni. Duának sok kedveskedésébe került, mire megbékítette.

Egyszer viszont Dua dühödött meg – de nagyon.

Pedig csöndesen kezdődött a dolog. Sőt még a két gyerek is ott volt velük. Odeen hagyta, hadd játsszanak rajta. Még azt sem bánta, hogy Torun, a kis jobbfelőli, elkezdi tépkedni. Sőt: eléggé méltatlan módon elengedte magát. Mintha észre sem venné, mennyire kirángatják a formájából. Nyilvánvalóan jó kedve volt. Tritt az egyik sarokban pihent, örömmel szemlélte a jelenetet.

Dua elnevette magát, mikor látta, mennyire formátlan Odeen. Kacéran odaérintette a maga anyagát Odeen egyik búbjához. Pedig tudta (Tritt is tudta), hogy a balfelőliek felülete – ha nem őrzi tojásdad alakját – mennyire érzékeny.

– Arra gondoltam, Odeen... – kezdte Dua. – Ha a másik univerzum egy kicsit átkeveri a törvényeit a mieinkbe a pozitronszivattyú révén, nem keverjük-e át mi is a mi törvényeinket az övékébe egy kicsit?

Odeen feljajdult Dua érintésétől, és próbált kitérni előle, de vigyáznia kellett, nehogy fellökje a kicsiket.

– Nem tudok válaszolni – zihálta –, amíg békén nem hagysz, nyavalyás kis középső.

Dua visszahúzódott, Odeen pedig azt mondta: – Remek gondolat, Dua. Csodálatos teremtmény vagy. Természetesen úgy igaz, ahogy mondod. A keveredés mindkét irányban érvényesül... Tritt, vidd ki a kicsiket, kérlek.

De a kicsik maguktól kisurrantak. Nem is voltak már olyan kicsik. Már szinte nagyok lettek. Annis hamarosan megkezdi tanulmányait, Torun pedig máris Szülő-fiú formán szögletes.

Tritt bent maradt, és arra gondolt, milyen szép Dua, mikor Odeen így beszél vele.

– Ha a másikak törvényei lelassítják és lehűtik a mi Napunkat – mondta Dua –, a mi törvényeink nem gyorsítják fel, nem fűtik fel az ő napjaikat?

– De, pontosan így van, Dua. Egy Ész-apa sem mondhatta volna szebben.

– És mennyire forrósodnak fel a napjaik?

– Á, nem nagyon; csak egy kicsit, egészen kicsikét.

– Mégis ettől van az a "valami-rossz" érzésem.

– Hát, az a baj, hogy az ő napjaik annyira óriásiak. Ha a mi kis napjaink még egy kicsit lehűlnek, nem számít. Még ha teljesen kihunynának is, az sem számít, amíg működik a pozitronszivattyú. Hanem az óriási nagy csillagok esetében egy kis felforrósodás is zavart okozhat. Egy-egy olyan csillagban annyi rengeteg anyag van, hogy a magfúzió akár csak kis gyorsulásától is felrobbanhat.

– Felrobbanhat? De akkor mi lesz az emberekkel?

– Miféle emberekkel?

– Azokkal, akik a másik univerzumban laknak.

Odeen egy pillanatig kifejezéstelenül nézett, majd azt mondta: – Nem tudom.

– Mi történne, ha a mi Napunk robbanna fel? – Az nem robbanhat fel.

(Tritt nem értette, mi ez a nagy izgalom. Hogyan robbanhatna fel egy Nap? Dua mintha egyre mérgesebb volna, Odeen meg egyre zavartabb.) – De ha mégis felrobbanna? – mondta Dua. – Nagy forróság lenne?

– Gondolom, igen.

– És mindnyájunkat elpusztítana?

Odeen némi habozás után nyilvánvaló bosszúsággal mondta: – Mit számít, Dua? A mi Napunk nem robban fel, tehát fölösleges butaságokat kérdezned.

– Te mondtad, hogy kérdezzek, Odeen, és igenis számít, mert a pozitronszivattyúnak mindkét irányban működnie kell. Az ő oldalukra ugyanolyan szükségünk van, mint a magunkéra.

Odeen rámeredt: – Ilyet én neked sosem mondtam.

– Érzem.

– Sok mindent érzel, Dua...

De Dua most már kiabált. Egészen magánkívül volt. Tritt még sohasem látta ilyennek.

– Ne térj el a témától, Odeen! És ne zárkózz be, mintha futóbolond volnék – ugyanolyan Érzésanya, mint a többi! Azt mondtad, majdnem olyan vagyok, mint egy Ész-apa, és éppen eléggé olyan is vagyok, hogy felfogjam: a pozitronszivattyú nem működhetne a máslények nélkül. Ha a másik univerzumban lakó emberek elpusztulnak, a pozitronszivattyú leáll, a mi Napunk kihűl, mi pedig mind éhenhalunk. Gondolod, hogy ez nem fontos? Most már Odeen is kiabált: – Ez mutatja, mit tudsz te. Azért kell a segítségük, mert az energiakoncentráció kicsi, tehát cserélnünk kell az anyagot. Ha a másik univerzumban felrobban a nap, hatalmas energiafolyam szabadul fel; olyan óriási energiafolyam, mely millió életidőre elegendő. Annyi rengeteg energia, hogy közvetlenül is megcsapolhatjuk, nem kell az anyagot cserélgetnünk; tehát minekünk őrájuk semmi szükségünk sincs, és nem számít, mi történik...

Már majdnem egymáshoz értek. Tritt elrémült. Mondani kellene valamit, szét kellene választani őket, beszélni. De semmi sem jutott az eszébe. Azután kiderült, hogy erre nincs is szükség.

A barlang előtt ott állt egy Keményanyagú. Nem is egy, három. Már próbáltak beszólni, csak senki sem hallotta a hangjukat.

Tritt felvisított: – Odeen! Dua!

Majd elhallgatott. Meg-megremegett. Ijedten gondolt rá, miről is akarnak a Keményanyagúak elbeszélgetni velük. Megpróbált eltűnni.

De az egyik Keményanyagú kidugta a felső, állandó, átlátszatlan függeléktagját, és azt mondta: – Maradj!

Barátságtalan, goromba parancs volt. Tritt soha életében nem félt még ennyire.

4.a fejezet

Dua majd szétrobbant dühében; alig vette észre a Keményanyagúakat. Többféle düh fojtogatta, és egy is elég lett volna, hogy robbanjon tőle. Mennyire igazságtalan, hogy épp Odeen akarjon neki hazudni. Mennyire igazságtalan, hogy egy egész világnyi embernek el kelljen pusztulnia. Mennyire igazságtalan, hogy épp őt nem engedték soha tanulni, mikor ennyire könnyen tanul.

Azóta, hogy először bújt meg a sziklában, még kétszer járt a Keményanyagúaknál. Mind a kétszer észrevétlenül, hisz elrejtette a szikla; mind a kétszer érzett is, tudott is; és utána, mikor Odeen magyarázni kezdett neki, már előre tudta a magyarázat lényegét.

Miért nem tanították hát, mint Odeent? Miért csak az Ész-fiúkat tanítják? És ha ő, Dua, csak azért képes tanulni, mert Balfelőli, mert középsőnek félresikerült? Akkor is, tanítsák, ha félresikerült, ha nem! Igazságtalanság butaságban tartani valakit.

De végül csak eljutottak hozzá a Keményanyagú szavai. Ott volt Losten is, de nem szólt. Egy idegen Keményanyagú állt elöl, az beszélt. Nem ismeri, de hát alig néhányat ismer.

– Melyiktele járt nemrég a mélyebb barlangokban, a Keményanyagúak barlangjaiban? – kérdezte a Keményanyagú.

Duát elöntötte a dac. Rájöttek a sziklasmárra, de nem érdekli. Mondják el, akinek akarják. Elmondhatja ő maga is.

– Én. Nem is egyszer.

– Egyedül? – kérdezte nyugodtan a Keményanyagú.

– Egyedül. Többször is – vetette oda Dua. Csak háromszor járt ott, de kit érdekel.

– Természetesen jártam a mélyebb barlangokban, időről időre – motyogta Odeen.

A Keményanyagú mintha meg sem hallotta volna. Inkább Tritthez fordult, és élesen nekiszögezte: – És te, jobbfelőli?

Tritt megrezzent: – Igen, Keményanyagú uram.

– Egyedül?

– Igen, Keményanyagú uram.

– Hányszor?

– Egyszer.

Dua bosszankodott. Szegény Tritt, hogy meg van rémülve ilyen semmiség miatt. Ő csinálta, Dua, és kész szembenézni velük. – Hagyjátok békén. Engem kerestek.

A Keményanyagú lassan odafordult hozzá. – Miért?

– Akármiért – Most, hogy kereken ki kellene mondania, lám, képtelen szavakba önteni, mit is csinált. Odeen előtt képtelen rá.

– Jó, majd rád is sor kerül. De előbb a jobbfelőli... Tritt a neved, igaz? Miért mentél egyedül a mélyebb barlangokba?

– Hogy Estwald Keményanyagú úrral beszéljek, Keményanyagú uram.

Mire Dua megint közbevágott, most kíváncsian: – Te vagy Estwald?

– Nem – mondta röviden a Keményanyagú.

Odeen láthatóan bosszankodott, mintha zavarná, hogy Dua nem ismeri fel a Keményanyagút. Dua meg sem rezzent. A Keményanyagú megint Tritthez fordult: – Mit vittél el a mélyebb barlangokból?

Tritt hallgatott.

A Keményanyagú minden indulat nélkül folytatta: – Tudjuk, hogy elvittél valamit. Azt akarjuk tudni, tudod-e, mi az. Nagyon veszélyes dolog.

Tritt még mindig hallgatott, mire Losten is megszólalt, békítőleg, jóval kedvesebben: – Kérlek, mondd el, Tritt. Most már tudjuk, hogy te voltál, és nem akarunk gorombább módszerekhez nyúlni. – Egy ételgolyót hoztam el.

– Aha – mondta erre az első Keményanyagú. – És mit csináltál vele?

– Duának hoztam! – tört ki Tritt – Nem akart enni. Duának hoztam.

Dua felpattant, s egészen összekavarodott a döbbenettől. A Keményanyagú rögtön nekitámadt: – Te nem tudtad?

– Nem!

– Te sem? – Ez most Odeennak szólt.

Odeen egészen mozdulatlanná dermedt: – Nem, Keményanyagú uram.

A levegő kis időre megtelt kellemetlen rezgésekkel, amíg a Keményanyagúak, a hármasról tudomást sem véve, egymás közt beszéltek.

Dua nem tudta, és esze ágában sem volt, hogy elemezgesse, miért; talán mert a sziklasmárolás érzékenyebbé tette, talán az iménti érzelmi vihar miatt: egyszerűen tudta, hogy egymás után kapja el – nem a szófoszlányokat – az értelmüket...

Egy ideje fölfedezték a hiányt. Feltűnés nélkül nyomoztak. Eleinte vonakodtak attól, hogy a Lágyanyagúak között keressék az esetleges tettest. További nyomozás után, még inkább vonakodva, kikötöttek Odeen hármasánál. (Miért vonakodtak? Ezt Dua nem értette.) Fogalmuk sem volt, hogyan lehetett volna Odeen annyira ostoba, illetve Dua annyira éhes, hogy lopjon. Tritt meg sem fordult a fejükben.

Akkor az a Keményanyagú, aki addig egy szót sem szólt a Lágyanyagúakhoz, rájött, hogy látta Trittet a barlangjában. (Persze – gondolta Dua. – Aznap, amikor ő először bújt a sziklába. Érezte is, hogy Tritt arra megy. Csak elfelejtette.) Képtelenségnek látszott, de más lehetőség nem lévén, s az idő egyre veszélyesebben múlván, végül idejöttek. Szerették volna kikérni Estwald véleményét, de mire Tritt neve fölmerült, Estwald nem volt elérhető.

Mindezt Dua egyetlen hökkent sóhajjal megérezte; akkor Trittre nézett; mély megbántottság és csodálat kavargott benne.

Losten nagy igyekezettel rezegte, hogy semmi baj nem történt, Dua jó színben van, fogják fel hasznos kísérletnek. Az a Keményanyagú, aki Trittel beszélt, egyetértett; de a harmadikból még mindig sugárzott az aggodalom.

Dua nemcsak rájuk figyelt. Trittet nézte.

– Most hol az az ételgolyó, Tritt? – kérdezte az első Keményanyagú.

Tritt megmutatta.

Ügyesen rejtette el; a csatlakozás csúf volt, de működött. – Ezt te magad csináltad? – kérdezte a Keményanyagú. – Igen, Keményanyagú uram.

– Honnan tudtad, hogyan kell?

– Megnéztem, hogy volt megcsinálva a Keményanyagúak barlangjában. És pontosan ugyanúgy csináltam, ahogy ott láttam.

– Nem tudtad, hogy árthattál is volna a középső társadnak?

– Nem! Dehogy akartam én... – Tritt egy pillanatig képtelen volt megszólalni. Majd azt mondta: – Nem ártani akartam neki.

Hanem enni adni. Megtöltöttem vele az étkezőjét, és föl is díszítettem. Azt akartam, hogy megkóstolja, és meg is kóstolta. Evett! Hosszú idő óta először jó étvággyal evett. És összeolvadtunk. – Elhallgatott, majd hatalmas erővel kitört belőle a kiáltás: – Végre volt elég energiája, hogy elindítsa az Érzésbabát! Befogadta Odeen magvát, és belém bocsátotta. Itt növekszik bennem. Egy Érzés-baba növekszik bennem!

Duába beleszakadt a szó. Elhátrált, azután kitódult az ajtón, de annyira esze nélkül, hogy a Keményanyagúak nem tudtak idejében kitérni az útjából. Nekiütközött az elöl álló függeléktagjának, mélyen beleakadt, majd egy reccsenéssel kitépte magát.

A Keményanyagú függeléktagig lehanyatlott, arcát eltorzította a fájdalom. Odeen el akart süvíteni mellette, Dua nyomában, de a Keményanyagú, láthatólag nehezen, azt mondta: – Egyelőre hadd menjen. Elég nagy a baj így is. Majd vigyázunk.

4.b fejezet

Odeen egy lidérces álom közepében találta magát. Dua elment. A Keményanyagúak elmentek. Csak Tritt maradt itt; hallgatott.

Hogyan történhetett meg? – gondolta kínlódva Odeen. – Hogyan találhatott el Tritt egymaga a Keményanyagúak barlangjába? Hogyan vihette el azt az akkumulátort, amit a pozitronszivattyúról töltöttek meg, hogy a napfénynél sokkal koncentráltabb formában sugározza az energiát, és hogyan merhette...

Odeennak nem lett volna mersze, hogy megkockáztasson ilyesmit. A döcögő, tudatlan Trittnek volt? Talán ő is szokatlan, furcsa? Odeen, az okos Ész-apa; Dua, a furcsa Érzésanya; és Tritt, a vakmerő Szülőapa?

– Hogy tehetted, Tritt? – szólalt meg.

Tritt indulatosan válaszolt: – Mit tettem? Enni adtam neki. Jobbat evett, mint valaha életében. Végre elindítottuk az Érzésbabát. Nem vártunk tán éppen eleget? Ha azt vártuk volna, hogy Dua is akarja, várhattunk volna az örökkévalóságig.

– De nem érted, Tritt? Árthattál, bajt okozhattál volna neki. Az nem rendes napsugár volt. Hanem kísérleti sugárforrás, amelyik akár túlságosan tömény is lehetett volna.

– Nem értem, mit beszélsz, Odeen. Hogy árthatott volna? Kóstoltam én azt az ételt, amit régebben a Keményanyagúak csináltak. Megkóstoltad te is. Egyszerűen pocsék volt, mégsem ártott senkinek. Annyira pocsék volt, hogy Dua hozzá sem nyúlt volna. És akkor ráakadtam erre az ételgolyóra. Jó íze volt. Megkóstoltam, remek íze volt. Hogy árthatna az, ami jóízű? Látod, Dua is megette. Ízlett neki. És elindította az Érzésbabát. Miért csináltam volna bajt?

Odeen látta, hogy reménytelen magyaráznia. Csak annyit mondott: – Dua nagyon mérges lesz.

– Majd elfelejti.

– Nem tudom, Tritt. Más ő, mint a többi Érzésanya. Ezért olyan nehéz vele élni, és ezért olyan csodálatos, ha mégis sikerül. Lehet, hogy soha többé nem akar majd összeolvadni velünk.

Tritt körvonalai megkeményedtek: – No és?

– No és? Éppen te kérded? Abba akarod hagyni az összeolvadást?

– Nem. De ha Dua nem akar, hát nem akar. Nagyon jól tudom, hogyan éltek a Lágyanyagúak a régi időkben. Volt olyan, hogy két hármasuk is született. De nem érdekel. Egy hármas éppen elég.

– De Tritt, az összeolvadás nemcsak a babákért történik.

– Mi másért? Hallottam én, egyszer azt mondtad, összeolvadás után gyorsabban tanulsz. Hát majd tanulsz lassabban. Nem érdekel. Megvan a harmadik babám.

Odeen reszketve fordult el tőle, és meg-megdöccenve lebegett ki a szobából. Mi értelme, hogy Trittet szidja? Úgysem érti. Ő, Odeen, sem tudja, érti-e.

Ha egyszer a harmadik baba megszületik, és egy kicsit meg is nő, nyilván eljön az elmenés ideje. És majd neki, Odeennak kell megadnia rá a jelt, neki kell megmondania, mikor, méghozzá félelem nélkül. Ha másképpen történik, szégyen, sőt rosszabb, mint a szégyen; mégis, képtelen volna összeolvadás nélkül nekivágni, hiába formálódott meg immár mind a három gyerekük.

Az összeolvadás valahogy megszünteti a félelmet... Talán, mert annyira hasonlít az elmenésre. Egy ideig nem tudunk magunkról, mégsem fáj. Mintha nem is léteznénk, mégis mennyire kívánjuk. Ha elég összeolvadásban lesz része, elegendő bátorságot merít belőle, hogy elmenjen: félelem nélkül és...

Jaj, te Nap és minden csillagok, hisz nem "elmenés" az. Ml értelme az ünnepélyes szónak? Tudja ő azt a másikat is, amit senki sem használ, csak a gyerekek, ha meg akarják botránkoztatni az öregeiket. Meghalni. Halál. Félelem nélkül kell fölkészülnie a halálra és arra, hogy Dua és Tritt is meghal vele együtt.

De hogyan... Ha nem lesz összeolvadás...

4.c fejezet

Tritt maga maradt a szobában. Félt, félt, de eltökélte magát, hogy nem enged abból, ami igazán fontos. Megvan a harmadik babája. Érzi odabent.

Ez számít.

Csak ez számít.

De akkor vajon miért mocorgott gondolatai legmélyén az a makacs gyanú, hogy nem csak ez számít?

5.a fejezet

Dua szinte kibírhatatlanul szégyellte magát. Jó időbe telt, míg leküzdötte a szégyenét legalább annyira, hogy képes legyen gondolkodni. Rohant... rohant... vakon, csak ki és el az otthont jelentő barlang iszonyatából; nemigen érdekelte, hogy azt sem tudja, hol jár,, merre megy.

Éjszaka volt, amikor tisztességes Lágyanyagú nem tartózkodik a felszínen, még a legléhább Érzésanya sem. És még jó ideig nem kél föl a Nap, aminek Dua külön örült. A Nap étel, s e pillanatban utálta az ételt s azt, amit általa elkövettek ellene.

Hideg is volt, de Dua alig érezte. Mit törődjön a hideggel, gondolta, mikor csak azért hizlalták, hogy teljesítse a kötelességét, csak azért hizlalták testét-lelkét. Ezek után a hideg és az éhség már-már jó barátja.

Tritten hamar átlátott. Szegény: annyira könnyű átlátni rajta; csak ösztönösen képes cselekedni, és végül is dicséretes, hogy ilyen bátran tette, amit az ösztöne diktált. Micsoda vakmerőség, hogy elhozta az ételgolyót a Keményanyagúaktól. (És ő, Dua, meg is érezte; meg is értette volna, ha Trittet nem bénítja meg a cselekedete annyira, hogy gondolni sem mer rá közben; és ha őt, Duát nem bénítja meg a saját cselekedete s a megérzés ezáltal elért új mélysége annyira, hogy épp arra nem ügyel, épp azt nem érzi meg, amit a legjobban kellene.) Tehát Tritt hazahozta; felállította a szánalmas kelepcét, még föl is díszítette az étkezőt, hogy Duát belecsalja. Ő pedig hazament, és hirtelen elöntötte sziklasmároló vékonykaságának szégyene s a Tritt iránti részvét. Ettől a szégyentől és részvéttől mámorosan evett; és segített az új születést elindítani.

Azóta csak mértékletesen evett, rendes szokása szerint, és az étkezőből egyszer sem; de nem is ösztökélte rá senki. Tritt sem. Tritt elégedettnek látszott (hogyne lett volna az), tehát az akkori szégyent nem élesztgette semmi. Tritt pedig otthagyta az ételgolyót, ahol volt. Nem kockáztatta meg, hogy visszavigye; végül is, amit akart, meglett; az volt a legjobb, a legegyszerűbb, ha otthagyja, és nem gondol rá.

Amíg aztán el nem kapták.

De az okos Odeen nyilván átlátta Tritt tervét, nyilván kiszúrta az elektródok új csatlakozóit, nyilván rájött, mit akar Tritt. És kétségkívül nem szólt neki; nem akarta zavarba hozni, megrémíteni szegény jobbfelőli társát, akire mindig oly féltő gonddal ügyelt.

Persze nem is kellett szólnia. Csak ki kellett töltenie Tritt otromba tervének hézagait, hogy a stratagéma működjön is.

Duának most már nem maradtak illúziói. Biztosan rájött volna, hogy az ételgolyóból eszik; megérezte volna a különleges zamatát; felfigyelt volna rá, hogy az étel eltölti, mégsem kelti benne a jóllakottság érzését – ha beszédével Odeen le nem köti a figyelmét.

Kettejük összeesküvése volt, akár tudatosan működött benne Tritt, akár nem. Hogyan is hihette ő, Dua, hogy Odeen egy csapásra gondos, lelkiismeretes tanítóvá változik? Hogy nem látta meg az egész mögött a hátsó gondolatot? Azért törődtek ővele, mert az új hármas kiteljesítésével törődtek; ez kétségkívül jelzi, mennyire semmibe veszik őt magát.

Hát...

A gondolatsor szünetében rátört a fáradtság; lassan begyűrte magát egy sziklahasadékba, hogy ne érezze a metsző, hideg szelet. A hét csillag közül kettőt látott, azokat nézegette szórakozottan; efféle jelentéktelen apróságokkal kötve le külső érzékeit, hogy annál erősebben összpontosíthasson a gondolataira.

Teljesen kiábrándult.

– Elárultak – motyogta. – Elárultak!

Hát csak önmagukat képesek látni?

Nyilvánvaló, hogy Tritt készséggel elfogadja bármi másnak a tönkretételét, ha a maga babái felöl biztos lehet. Tritt ösztönlény. De Odeen?

Odeen az eszét működteti. Ezek szerint bármi mást hajlandó feláldozni, csak hogy az eszét nyugodtan működtethesse? Bármit teremt az ész, azonnal igazolja önmagát – bármi volt is az ára? Ha egyszer Estwald kitervelte a pozitronszivattyút, annak már az a feladata, hogy az egész Lágy-és Keményanyagú világ ki legyen szolgáltatva neki meg a másik univerzum embereinek? És ha a másikak leállnak, s a világ magára marad, pozitronszivattyú nélkül, a veszélyesen lehűlt Napjával?

Nem, dehogy állnak le azok a másikak; hisz rávették őket, hogy elindítsák a szivattyút, majd ráveszik őket arra is, hogy működtessék, mindaddig, amíg el nem pusztulnak – addigra a Kemény-és Lágyanyagú Ész-lények nem látják szükségét létezésüknek – ahogy ő, Dua is kénytelen lesz elmenni (elpusztulni), miután már nincs szükség a létezésére.

Elárulták őt is, a másik embereket is.

Szinte öntudatlanul egyre beljebb fúrta magát a sziklába. Végül egészen beletemetkezett, hogy ne lássa a csillagokat, ne érezze a szelet, ne tudjon a világról. Már-már tiszta gondolattá változott.

Estwaldot gyűlölte igazából. Ő személyesítette meg mindazt, ami önző és durva. Ő tervezte meg a pozitronszivattyút, és a legkisebb lelkifurdalás nélkül kész elpusztítani talán több tízezer ember világát. Oly megközelíthetetlen, hogy soha sehol meg nem jelenik, és oly hatalmas, hogy láthatólag a Keményanyagúak is félnek tőle.

Hát majd ő, Dua, megküzd vele. És megállítja.

Ahhoz, hogy a másik univerzumban lakó emberek segíthessenek a pozitronszivattyú felállításában, valamiféle kommunikációra volt szükség. Odeen említette. Hol tartják vajon ezeket az üzeneteket? Milyenek? Hogyan lehetne további kommunikációra felhasználni őket?

Bámulatos, mennyire tisztán tud gondolkodni. Bámulatos. Van ebben valami vad öröm, hogy ő, Dua, az ész erejével győzi majd le az ész eszelős bajnokait.

Képtelenek lesznek megállítani, hisz ő ott közlekedik, ahová sem a Keményanyagúak, sem az Ész-apák, sem a Szülő-apák nem tudnak behatolni, a többi Érzésanya pedig nem hajlandó.

Lehet, hogy végül elkapják, de ez pillanatnyilag érdektelen. Meg fog küzdeni az igazáért, bármi legyen is az ára, bármi... akkor is, ha mostantól a sziklában kell járnia, a sziklában kell élnie, a Keményanyagúak barlangjait kell körbecserkésznie, az akkumulátoraikból kell lopnia az energiát, ha nincs más mód, s a többi Érzésanya közé vegyülve kell napoznia, ha megteheti.

De végül mégiscsak megleckézteti őket; aztán csináljanak, amit akarnak. Akkor már ő, Dua is kész lesz elmenni... de csak akkor.

5.b fejezet

Odeen jelen volt az új Érzés-baba születésénél, látta, hogy minden tekintetben jól sikerült, de nem tudott lelkesedni érte. Még Tritt is – aki Szülőapa lévén, hibátlanul gondozta a kicsit –, még Tritt is visszafogta ujjongó örömét.

Hosszú idő telt el; Dua mintha eltűnt volna. Pedig nem ment el. Lágyanyagú nem mehet el, csak a hármasával együtt; de az ő körükből eltűnt. Mintha elevenen ment volna el.

Odeen csak egyszer, egyetlenegyszer látta, nem sokkal azután, hogy Dua az új baba elindíttatásának hírétől megvadulva elmenekült.

Kiment a felszínre, mert valami őrült sejtelem azt súgta neki, hogy ott talán ráakad; s elhaladt egy csomó napozó Érzésanya mellett. Nagy csivitelés támadt, hisz ritka dolog, hogy egy csapat napozó Érzésanya mellett felbukkanjon egy Ész-apa, s a sok bolond középső kihívóan még ki is ritkította magát, különösebb hátsó szándék nélkül, pusztán azt hangsúlyozandó, hogy ők Érzésanyák.

Odeen csak megvetést érzett irántuk, lágy domborulatai mentén semmiféle válaszbizsergést nem tapasztalt. Duára gondolt; hogy mennyire más, mint ezek. Dua soha nem ritkult ki, ha nem a legbensőbb vágyai vezették. Soha nem kacérkodott senkivel, s ettől csak még vonzóbbá vált. Ha rászánta volna magát, hogy éppen ehhez a falka üresfejűhöz csatlakozzék, nyomban rá lehetne ismerni (Odeen biztos volt benne) arról, hogy ő egymaga csak azért sem ritkul ki, sőt, a többiek hígvelejűségére válaszul, valószínűleg össze is sűríti magát.

E gondolatra Odeen végigfuttatta tekintetét a napozó Érzésanyákon, és lám: az egyik csakugyan nem ritkult ki.

Megállt, majd sietve elindult felé, észre sem véve az útjába akadó Érzésanyákat, vad visítozásukat, miközben gyors pöffetegekben szeleltek el az útjából, és kétségbeesetten fecsegve kerülgették egymást, nehogy összegabalyodjanak – legalábbis fényes nappal, egy Ész-apa szeme láttára semmiképpen.

Csakugyan Dua volt. Meg sem próbált elszökni. Konokul egy helyben maradt, és nem szólt egy szót sem.

– Dua – kezdte Odeen alázatosan –, nem jössz haza?

– Nincs otthonom, Odeen – mondta Dua. Harag és gyűlölet nélkül. Annál borzasztóbban hangzott.

– Hogyan ítélheted el ennyire Trittet, Dua? Tudod, hogy szegény fiúnak nincs esze.

– De neked van, Odeen. És te lefoglaltad a szellememet, amíg ő nagy ügyesen a testemet táplálta, nem? Az estéd megsúgta, hogy te valószínűleg sokkal hamarabb tőrbe csalsz, mint ő.

– Nem! Dua, nem!

– Mit nem? Micsoda számot csináltál belőle, hogy tanítasz, hogy nevelsz!

– Csináltam, de nem feltűnősködésből – hanem igazán. És nem azért, hogy Tritt tervét fedezzem. Nem is tudtam, mit csinál Tritt.

– Képtelen vagyok elhinni. – Sietség nélkül arrébb lebbent. Odeen utána. Kettesben voltak immár, a Nap vörösen sütött le rájuk.

Dua szembefordult vele: – Egy kérdésemre felelj, Odeen! Miért akartál tanítani?

– Mert kedvem volt. Mert szeretek tanítani, élvezem; és mert bármi másnál szívesebben tanítok – leszámítva a tanulást.

– Meg az összeolvadást, persze... Mindegy – tette hozzá Dua elutasítólag. – Most ne magyarázd el, hogy az észről beszélsz és nem az ösztönről. Ha komolyan mondtad, hogy szeretsz tanítani, ha valaha is hihetek még a szavadnak, akkor talán megérted, amit el akarok mondani.

Nagyon sokat tanultam, amióta elhagytalak benneteket, Odeen. Nem érdekes, hogyan. Tanultam. Az Érzés-anyából csak a fiziológiai tény maradt bennem. Belül, ahol a lényeg lakik, Ész-lény vagyok, csak épp – remélem – több bennem a mások iránti együttérzés, mint a többi Ész-apában. És a sok megtanult dolog közül az egyik az, Odeen, hogy mik is vagyunk igazából; te meg én, meg Tritt, meg a bolygó összes többi hármasa; hogy mik vagyunk igazából, mik voltunk mindig is.

– Mik? – Odeen hajlandó lett volna akármeddig hallgatni, tökéletes némaságban, ha remélhette volna, hogy Dua hazamegy vele, miután elmondta, amit mondani akar. Odeen vállalt volna bármiféle vezeklést, elvégzett volna bármiféle feladatot. Csak Dua jöjjön haza; és legbelül valami homályos, sötét bizonyosságot érzett: hogy Duának önként kell hazatérnie.

– Mik is vagyunk? Nos, Odeen, valójában semmik – mondta Dua könnyedén, szinte nevetve. – Nem különös? A világon az egyetlen élő fajt a Keményanyagúak alkotják. Erre nem tanítottak meg? És azért van csak egyetlen élő faj, mert te meg én, mint Lágyanyagúak, nem élünk igazán. Gépek vagyunk, Odeen. Nem lehet másként, hisz csak a Keményanyagúak élnek. Erre nem tanítottak meg, Odeen?

– De Dua, ez lehetetlen! – mondta Odeen hökkenten. Dua hangja élesebbé vált: – Gépek, Odeen! A Keményanyagúak készítenek! A Keményanyagúak pusztítanak el! Ők élnek. Csak ők, a Keményanyagúak. Nemigen beszélnek róla. Nem is kell. Tudják. De én megtanultam gondolkodni, Odeen, és néhány apró jelből rájöttem. Elképzelhetetlenül sokáig élnek, de végül csak meghalnak. Szülni nem szülnek, mert a Nap energiája túl kevés hozzá. És mivel – ha igen ritkán is – meghal egyik-másik, de születés nincs, lassan csökken a számuk. És nincsenek fiatalok, nincs friss vér, nincs új gondolat, a hosszú életű, öreg Keményanyagúak iszonyúan unatkoznak. Így aztán mit gondolsz, mit csinálnak, Odeen?

– Mit? – Volt ebben valami izgalmas. Émelyítően izgalmas.

– Mechanikus gyerekeket fabrikálnak, hogy legyen kit tanítani. Te magad mondtad, Odeen. Szívesebben tanítasz, mint bármi mást – leszámítva persze a tanulást és az összeolvadást. Az Ész-fiúkat a Keményanyagúak szellemi képére csinálják; a Keményanyagúak nem ismerik az összeolvadást, és a tanulás igen nehéz nekik, hisz már annyi mindent tudnak. Mi más marad nekik, mint hogy a tanításban leljenek örömet? Az Ész-fiúkat csak azért teremtik, hogy – legyen kit tanítani. Az Érzés-lányokat meg a Szülő-fiúkat azért, mert kellenek az újrateremtő gépezetbe, amelyikből az új Ész-fiúk születnek. Új Ész-fiúk pedig állandóan kellenek, mert a régiek elhasználódnak: mindent megtanulnak, amire megtaníthatók. Mikor pedig a régi Ész-apák már mindent elsajátítottak, amit lehet, elpusztítják őket; de már előre beléjük sulykolják, az érzéseiket kímélendő, hogy elpusztításuk folyamatát ,elmenésnek" kell hívni. És persze az Érzésanyák és a Szülő-apák velük pusztulnak. Mert ha már az új hármast segítettek létrehozni, nincs rájuk szükség.

– De hát ez az egész nem igaz – nyögte ki Odeen. Nem voltak érvei Dua lidércnyomásos rendszere ellen, de az érveken túli bizonyossággal tudta, hogy Duának nincs igaza. (Vagy – mint igen mélyről egy gyötrő, pici kétely súgta – ezt a bizonyosságot már eleve beleépítették? Nem, biztosan nem, hisz akkor Dua is tudná, ugyanazzal a beleépített bizonyossággal, hogy nincs igaza. Vagy Dua tökéletlen példánya az Érzés-anyának, akibe nem épült bele a megfelelő...? De hát miket gondol, Ész-apa létére? Ugyanolyan bolond, mint Dua...) – Idegesnek látszol, Odeen – mondta Dua. – Biztos vagy benne, hogy mindenben tévedek? Tudom, most megvan a pozitronszivattyújuk, van energiájuk, amennyi csak kell, vagy legalábbis lesz. Hamarosan megint képesek lesznek szülni. Talán máris képesek. És akkor nem lesz többé szükségük a Lágyanyagú gépeikre, és mindnyájunkat elpusztítanak; pardon: mindnyájan elmegyünk.

– Nem, Dua – mondta nagy nehezen Odeen, önmagának is, nemcsak a másiknak. – Nem tudom, honnan veszed, amit beképzelsz magadnak, de a Keményanyagúak nem ilyenek. Nem pusztítanak el bennünket.

– Ne hazudj magadnak, Odeen. Ilyenek. Készséggel elpusztítanak egy egész világra való más-lényt a saját hasznuk végett; egy egész univerzumot, ha kell. Miért ne pusztítanának el pár Lágyanyagút a saját kényelmük kedvéért? De elkövettek egy hibát. Valahogy hibázott a gépezetük, és Ész-szellem került egy Érzéstestbe. Én Balfelőli vagyok, tudod-e? Így csúfoltak gyerekkoromban, és igazuk volt. Ész-lény módjára gondolkodom, és Érzés-anyaként érzek. És ezt a kettős fegyvert a Keményanyagúak ellen fordítom.

Odeenban vadul kavarogtak az érzelmek. Dua nyilván megbolondult; de ezt nem lehet a szemébe mondani. Valahogy rá kellene venni, hogy hazajöjjön. Kínlódó őszinteséggel mondta: – Dua, nem elpusztulunk, amikor elmegyünk.

– Nem? Hanem mi történik?

– N-nem tudom. Azt hiszem, átkerülünk egy másik világba, egy jobb és boldogabb világba, és olyanok leszünk, mint... mint... szóval sokkal jobbak, mint vagyunk.

Dua csak nevetett: – Ezt hol hallottad? A Keményanyagúak mondták?

– Nem, Dua. Magam gondoltam végig, és bizonyos vagyok benne, hogy így kell lennie. Sokat gondolkodtam erről, amióta elmentél – Hát gondolkodj kevesebbet, akkor nem leszel ennyire ostoba!

Szegény Odeen! No, megyek. – Vékony pászmaként elindult. Kimerültnek látszott.

Odeen utánaszólt: – Várj, Dua! Biztosan látni szeretnéd a középső babádat. Dua nem felelt.

– Mikor jössz haza? – kiáltotta Odeen.

Dua most sem felelt.

Odeen pedig nem indult utána, csak a szemével követte, keserűen, amíg el nem tűnt.

Nem mondta el Trittnek, hogy látta Duát. Mi értelme lett volna? Nem is látta többé. Pedig makacsul járta a környék Érzés-anyáinak kedvenc napozóhelyeit; olyannyira, hogy néha már egy-két Szülőapa is felbukkant, és gyanakodva méregette. (Tritt a többi Szülőapához képest szellemi óriás volt.) Minden múló nappal jobban fájt Dua hiánya. És minden múló nappal jobban gyűlt benne a rémület Dua hiánya miatt. A rémületet észlelte, az okát nem látta.

Egyik nap arra tért haza a barlangba, hogy Losten várja. Losten csak állt, komolyan, udvariasan, Tritt az új babát mutogatta neki, és roppantul ügyelt, nehogy a maréknyi ködpamacs belekapjon a Keményanyagúba.

– Valóságos szépség, Tritt – mondta Losten. – Deralának hívják?

– Derolának – javította ki Tritt. – Nem tudom, mikor ér haza Odeen. Mostanában sokat mászkál...

– Itt vagyok, Losten – mondta Odeen sietve. – Vidd be a babát, Tritt, légy oly jó!

Tritt eltűnt, és Losten szemlátomást megkönnyebbülten fordult Odeenhoz: – Bizonyára nagyon boldogok vagytok, hogy immár teljes a hármas.

Odeen megpróbált valami udvarias semmiséget kinyögni, de képtelen volt kinyitni a száját. Nemrég még élt benne az a lassan kialakult bajtársiasság, hogy egyenlő a Keményanyagúakkal, az a halvány érzés, mely a jóízű beszélgetést is lehetővé tette velük. De Dua őrülete valahogy ezt is elrontotta. Odeen tudta, hogy Duának nincs igaza, mégis megint azzal az egykori merevséggel fogadta Lostent, mint amikor messze alacsonyabb rendűnek érezte magát a Keményanyagúakhoz képest – mintha csak egyfajta... gép volna?

– Láttad Duát? – Losten kérdése igazi kérdés volt, nem udvariaskodás. Odeen rögtön érezte.

– Csak egyszer, Ke... – (Kis híján azt mondta: "Keményanyagú uram", mintha csak gyerek volna megint, vagy Szülőapa.) – Csak egyszer láttam, Losten. Nem akar hazajönni.

– Haza kell jönnie – mondta Losten halkan. – Nem tudom, hogyan intézhetném el. Losten komoran nézett rá: – Tudod, mit csinál?

Odeen nem mert ránézni. Nyomára jött Dua vad elméleteinek? És ha igen, mi következik belőle?

Nemet intett, szó nélkül.

– Nagyon-nagyon szokatlan Érzésanya, Odeen – mondta Losten. – Ugye, tudod?

– Igen – sóhajtott Odeen.

– Mint te is és Tritt is a magatok módján. Kétlem, hogy Tritten kívül bármely Szülő-apában meglett volna a bátorság és a kezdeményezőkészség, hogy ellopja azt az energiaakkumulátort, vagy akár a perverz találékonyság, hogy használhatóvá tegye. Ti hárman vagytok a legszokatlanabb hármas egész történelmünk során.

– Köszönöm.

– Csakhogy van ennek a ti hármasotoknak kellemetlen vetülete is, amire mi nem számítottunk. Azt hittük, ha tanítani kezded Duát, az lesz a legszelídebb, tehát legjobb módja, hogy rávegyük hármasbeli funkcióinak önkéntes teljesítésére. Nem számítottunk Tritt hóbortos akciójára, és arra végképp nem, hogy éppen abban a pillanatban viszi véghez. És az igazat megvallva, azt sem sejtettük, hogy Dua ilyen hisztérikusan reagál arra, hogy a másik univerzumbeli világnak el kell pusztulnia.

– Jobban kellett volna ügyelnem, mit felelek a kérdéseire – mondta Odeen elkeseredetten.

– Nem használt volna semmit. Magától jött rá. Erre sem számítottunk. Odeen, igazán sajnálom, de el kell mondanom valamit: Dua végzetesen veszélyessé vált; le akarja állítani a pozitronszivattyút.

– De hogyan állíthatná le? A közelébe sem juthat, és ha mégis, nincs meg a tudása, hogy ártson neki.

– Jaj, dehogynem juthat a közelébe. – Losten habozott kissé, majd kimondta: – Be tud hatolni a világunkat alkotó kőzetbe, és ott biztonságban van tőlünk.

Némi időbe telt, amíg Odeen fölfogta a szavak értelmét. Majd azt mondta: – Egy felnőtt Érzésanya nem... Dua soha nem...

– De. Rendszeresen. Ne pocsékold az időt, ne védd... Bármelyik barlangba be tud hatolni. Semmi sem marad rejtve előle. Tanulmányozta a másik univerzumból kapott üzenetet is. Erről ugyan nincs biztos tudomásunk, de nincs más magyarázat a történtekre.

– Jaj! Jaj! Jaj! – Odeen ide-oda ingatta magát, egész felszíne átlátszatlanná dermedt szégyenében, bánatában. – Estwald mindezt tudja?

– Még nem – mondta Losten komoran –, de egy nap tudatnunk kell vele.

– De mit kezd Dua azzal az üzenettel?

– Keresi a módját, hogy a saját üzenetét küldhesse vissza nekik. – De hát hogyan fordítja le? Az adás módját sem ismeri.

– Megtanulja ezt is, azt is. A kommunikációs anyagokról többet tud, mint akár maga Estwald. Félelmetes jelenség: egy Érzésanya, aki gondolkodni tud, és ráadásul irányíthatatlan.

Odeen megborzongott. Irányíthatatlan? Ilyet igazán csak gépről szokás mondani!

– Ennyire csak nem súlyos a helyzet – mondta.

– De igen. Már kommunikált velük, és attól félek, arra akarja rábeszélni a más-lényeket, hogy állítsák le a pozitronszivattyú rájuk eső részét. Ha pedig ezt a napjuk felrobbanása előtt megteszik, a miránk eső rész is menthetetlen.

– De akkor...

– Meg kell állítani, Odeen!

– D-de hogyan? Rá fogjátok robbantani... – Elcsuklott a hangja. Felködlött benne, hogy a Keményanyagúaknak vannak eszközeik, képesek barlangokat fúrni a világot alkotó sziklába; bár ezeket az eszközöket alig használták, amióta a népesség sok-sok életidővel ezelőtt fogyni kezdett. Talán meghatározzák, hol van Dua, és vele együtt felrobbantják a sziklát?

– Nem – mondta Losten erélyesen. – Duának nem eshet baja. – De ha Estwald...

– Estwald sem tehet kárt benne.

– Akkor mit tegyünk?

– Te mit tégy, Odeen? Csak te. Mi, tehetetlenek lévén, kénytelenek vagyunk rád hagyatkozni.

– Rám? De hát mit tehetek én?

– Gondolkodj! – mondta Losten sürgetőlelt. – Gondold ki! – Gondoljam ki – mit?

– Ennél többet nem tudok mondani – mondta Losten láthatóan kínlódva. – Gondolkodj! Mert fogy az időnk.

Sarkon fordult, elment; Keményanyagú létére egészen gyorsan. Mintha nem bízna önmagában, mintha attól félne, hogy ha marad, elszólja magát.

Odeen pedig csak nézett utána, csüggedten, zavartan – hiába.

5.c fejezet

Trittnek rengeteg dolga volt. A babákkal töméntelen a gond, de még két-két bal-és jobbfelőli baba sem tesz ki annyit, mint egyetlen középső – különösen, ha annyira tökéletes, mint Derola. Hol testgyakorlásra, hol nyugtatásra volt szüksége, vigyázni kellett, nehogy beleszivárogjon mindenbe, amihez hozzányúl, rá kellett venni, hogy néha megsűrűsödjön és pihenjen is.

Hosszú időbe telt, míg Tritt újra látta Odeent, de igazából nem is volt kíváncsi rá. Derola minden idejét kitöltötte. De egyszer a saját fülkéjének egyik sarkában akadt rá Odeenra, aki a megfeszített gondolkodástól szivárványszínben játszott.

És Trittnek hirtelen, eszébe jutott: – Losten mérges volt Dua miatt?

Odeen megrezzent, magához tért: – Losten? Igen, mérges volt. Dua igen nagy bajt csinál.

– Úgy illenék, hogy hazajöjjön, nem?

Odeen rámeredt.

– Tritt – mondta –, meg kell győznünk Duát, hogy hazajöjjön. De először is meg kell találnunk. Te képes vagy rá. Most, hogy itt az új baba, a szülő-apai érzékenységed nagyon erős. Arra is fel tudod használni, hogy Duát megtaláld.

– Nem – mondta Tritt megbotránkozva. – Derolának van rá szüksége. Rosszaság volna Duára pazarolni. Mellesleg ha mindaddig távol akar maradni tőlünk, amíg a kis középső kívánkozni nem kezd utána – hisz ő is volt kicsi valamikor –, akkor talán egyszerűen meg kell tanulnunk, hogy kibírjuk nélküle.

– De Tritt, soha többé nem akarsz már összeolvadni? – Hát, most már teljes a hármas.

– Az összeolvadás nemcsak azért történik.

– De merre kell menni, hol kell keresni? – kérdezte Tritt. – A kis Derolának szüksége van rám. Picike baba. Nem akarom itthagyni.

– A Keményanyagúak majd megszervezik, hogy Derolának gondját viselje valaki. Te meg én pedig elmegyünk a Keményanyagúak barlangjaiba, és megkeressük Duát.

Tritt eltöprengett ezen. Nem érdekli Dua. Tulajdonképpen még Odeen sem. Csak Derola.

– Majd egyszer. Majd egyszer, ha Derola már nagyobb lesz. Addig nem.

– Tritt – mondta Odeen sürgetőlelt –, meg kell találnunk Duát. Különben... különben elveszik tőlünk a gyerekeket. – Kik? – kérdezte Tritt.

– A Keményanyagúak.

Tritt elhallgatott. Erre nincs mit mondani. Ilyesmiről még csak nem is hallott soha. Ilyesmit el sem lehet képzelni.

– El kell mennünk, Tritt – mondta Odeen. – Most már tudom, miért. Egyfolytában ezen gondolkodom, amióta Losten... Mindegy. Duának is el kell mennie, neked is. Most, hogy én már tudom, miért, te is megérzed majd, hogy el kell menned, és remélem – gondolom –, Dua is megérzi, hogy el kell mennie. És hamar el kell mennünk, mert Dua elpusztítja a világot.

Tritt elhátrált előle: – Ne nézz így rám, Odeen... Arra kényszerítesz... Arra kényszerítesz...

– Nem kényszerítelek, Tritt – mondta Odeen szomorúan. – Csak éppen most már tudom, és így neked is... De meg kell keresnünk Duát.

– Nem. Nem. – Tritt, halálos kínban, megpróbált ellenszegülni. Valami iszonyatos új van Odeenban, és az élet könyörtelenül közeledik ahhoz, hogy véget érjen. És akkor nem lesz ő, Tritt, és nem lesz a középső baba. Mikor pedig minden más Szülő-apának ott van a kis középsője még jó darabig, ő, Tritt, szinte azonnal elveszíti a magáét.

Ez nem rendes dolog. Jaj, nem rendes dolog. Tritt zihált izgalmában: – Dua a hibás. Előbb menjen el ő!

Odeen hangja zsongítóan nyugodt volt: – Nincs más mód, csak mind a hármunknak együtt... És Tritt tudta, hogy így van... így van... így van...

6.a fejezet

Dua fázott; mintha leheletnyi füstfoszlány volna. Hogy Odeen egyszer ráakadt, lehetetlenné tette, hogy megpróbáljon a felszínen megpihenni és napfényt magához venni. A Keményanyagúak akkumulátoraiból csak kapkodva ehetett. Nem mert túlságosan sokáig kívül maradni az oltalmat adó sziklán, nagy, gyors kortyokban evett valamit, de eleget soha.

Állandóan érezte, hogy éhes, annál is inkább, mert mintha különösen fárasztó lett volna a sziklában laknia. Mintha most kapná meg a büntetést, amiért annyi időn át csak napnyugtakor bújt elő, és oly silányul táplálkozott.

Ha nem hajtotta volna a vállalt munka, nem bírta volna a fáradságot és a koplalást. Néha már abban reménykedett, hogy elpusztítják a Keményanyagúak – de csak ha már elkészült.

A Keményanyagúak tehetetlenek, amíg ő a sziklában van. Néha megérezte őket, ott álltak a szikla előtt, a szabadban. Féltek. Néha úgy érezte, őt féltik, de nem, lehetetlen. Hogyan is félthetnék? Miért félnének attól, hogy puszta élelemhiány vagy kimerültség miatt elmegy? Nyilvánvaló, hogy tőle félnek; a géptől, mely nem úgy működik, ahogyan eltervezték; a szörnyszülött csodától félnek; tehetetlenné bénítja őket a megfejthetetlennel szembeni rémület.

Gondosan kerülte őket. Mindig tudta, hol járnak, tehát nem kaphatták el, a mozgásában sem akadályozhatták.

Hisz nem őrizhettek állandóan mindent. Volt egy olyan érzése, hogy azt a kevés megérzőképességüket is el tudja tompítani.

Előkavarodott a sziklából, és alaposan tanulmányozta a másik univerzumból kapott, gondosan másolt és raktározott üzeneteket. A Keményanyagúak nem tudták, hogy ezek után nyomoz. Ha eldugnák őket, Dua bármilyen rejtekhelyen megtalálná. Ha megsemmisítenék, az sem számít. Dua emlékszik mindre.

Eleinte nem értette őket, de a sziklában töltött idő alatt egyre jobban kifinomultak az érzékei, és mintha értelmezés nélkül is megértette volna, mi áll bennük. A jelek jelentését nem ismerte, de az általuk keltett érzéseket tévedhetetlenül.

Kiválasztott néhány jelet, s a másik univerzumba küldendő anyagra másolta őket. FELELM, szóltak a jelek. Hogy ez vajon mit jelent, arról Duának fogalma sem volt, de a jelek együttes formája félelmet ébresztett benne, és ő minden erejével arra koncentrált, hogy ezt a félelemérzetet átvigye a kiválasztott jelekre. Talán a máslények is megérzik majd az ő félelmét, ha a jeleket tanulmányozzák.

Azután megérkeztek a válaszok, és Dua izgalmat érzett bennük. Nem mindig kapta meg a máslények küldte válaszokat. Néha a Keményanyagúak előbb bukkantak rájuk. Nyilván tudják már, mit csinál. De persze nem tudják elolvasni az üzeneteket, még az őket átitató érzelmeket is képtelenek megérezni.

Így aztán Dua nemigen izgatta magát. Nem fogják elkapni, amíg nem végzett a munkájával – bármire jöttek is rá eddig.

Olyan üzenetre várt, amely maradéktalanul hordozza az ő érzelmeit. Meg is jött az üzenet: SZIVATTYÚ ROSSZ.

Ebben benne volt mindaz a félelem és gyűlölet, ami őbenne is égett. Ezt küldte hát vissza, kibővített formában, hadd legyen benne még több félelem, még több gyűlölet... Most majd a máslények megértik végre. És leállítják a szivattyút. A Keményanyagúak pedig kénytelenek lesznek más módszert, más energiaforrást keresni; de nem is szabad annyi sok ezer másik univerzumbeli teremtmény halála árán energiához jutniuk.

Túlontúl is sokáig henyélt a sziklában, egyfajta bódulatba merülve. Kétségbeesetten vágyott az ételre, és várta az alkalmat, hogy előbújhasson. De bármint vágyott is az akkumulátorban rejlő ételre, még annál is kétségbeesettebben kívánta, hogy az akkumulátor kimerüljön, elpusztuljon. Az utolsó csepp ételt is ki akarta szívni belőle, de úgy, hogy bizonyos lehessen: az volt az utolsó csepp, tehát teljesítette a feladatát.

Végre előjött, és vakmerően sokáig maradt, hogy magába szívja az egyik akkumulátor tartalmát. Ki akarta meríteni, végleg ki akarta üríteni, hogy az utánpótlása is elfogyjon – de a forrás bőséges volt – kimeríthetetlen – végtelen...

Megrezzent, és undorodva húzódott el az akkumulátortól. A pozitronszivattyú ezek szerint még mindig működik. Hát nem értették meg az üzeneteiből a másik univerzumbeli teremtmények, hogy le kell állítaniuk a szivattyúkat? Vagy nem kapták meg az üzeneteit? Vagy nem érezték meg a jelentésüket?

Akkor meg kell próbálnia még egyszer. Hogy napnál világosabb legyen a jelentése. Minden jelcsoportot belevesz, ami megérzése szerint a veszély érzetét kelti; minden jelcsoportot belevesz, ami képviseli a könyörgését, hogy álljanak már le.

Kétségbeesett erőtől hajtva égette a jeleket a fémbe; hiszen telik az energiából, amit az akkumulátorból kiszívott, telik a végtelenségig; addig dolgozott, míg elfogyott az egész készlete, és kimerültebb volt, mint valaha. SZIVATTYÚ NEM ÁLL NEM ÁLL MI NEM LEÁLL SZIVATTYÚ MI NEM HALL VESZÉLY NEM HALL NEM HALL TI LEÁLL KÉREM SZÉPEN LEÁLL TI LEÁLL AKKOR MI LEÁLL KÉREM SZÉPEN TI LEÁLL VESZÉLY VESZÉLY VESZÉLY LEÁLL LEÁLL TI LEÁLL SZIVATTYÚ.

Ennél többet nem tehetett. Immár csak az égető fájdalom maradt benne. Letette az üzenetet oda, ahonnan az adások indulni szoktak, de nem akarta megvárni, amíg a Keményanyagúak akaratlanul elküldik. Halálosan gyötrelmes kábulatban működtetni kezdte a gombokat, a fogantyúkat, amint a Keményanyagúaktól elleste; valahonnan még merített erőt erre is.

Az üzenet eltűnt; s eltűnt a barlang is a szédülés izzó bíborában. Most elmegy.., a puszta kimerültségtől.

Odeen ... Tri...

6.b fejezet

Odeen jött. Gyorsabban mozgott, mint bármikor életében. Eleinte Trittnek az új baba folytán kiélesedett megérzését követte, de most már az ő tompább érzékei is jelezték Dua közelségét. Szinte önnön testében érezte Dua fel-fellobbanó, lassan kihunyó öntudatát, és száguldott előre, míg Tritt erőlködve zötyögött a nyomában, és zihálva kiabálta: – Gyorsabban... gyorsabbban...

Odeen mély ájulásban találta Duát, alig élt már, és felnőtt Érzésanya létére elképzelhetetlenül kicsi volt.

– Tritt – mondta Odeen –, hozd ide az akkumulátort! Nem... ne is próbáld őt odavinni! Túlságosan ritka. Siess! Ha beleolvad a talajba...

Közben a Keményanyagúak is összegyűltek. Elkésve persze, hisz képtelenek voltak az élet jelenlétét távolabbról is megérezni. Ha rajtuk múlott volna, Dua megmentéséről is lekésnek. Hagyták volna elmenni; hagyták volna csakugyan elpusztulni... és vele pusztult volna jóval több, mint amiről neki, szegénynek, sejtelme volt.

Most, hagy az energiaforrásból lassan gyűlni kezdett benne az élet, a Keményanyagúak szótlanul álldogáltak mellettük.

Odeen fölemelkedett – egy új Odeen, aki tudja, pontosan mi és miért történik. Egyetlen parancsoló erejű, mérges mozdulattal elküldte őket: és el is mentek. Csöndben. Egyetlen szó kifogás nélkül.

Dua megrezzent.

– Most már jól van, Odeen? – kérdezte Tritt. – Csöndesen, Tritt – mondta Odeen. – Dua?

– Odeen? – Dua megmoccant, suttogva beszélt: – Azt hittem, elmegyek.

– Még nem, Dua. Még nem. Előbb enned kell, és pihensz kicsit. – Itt van Tritt is?

– Itt vagyok, Dua – mondta Tritt.

– Ne is próbáljatok visszahozni – mondta Dua. – Vége. Amit akartam, elvégeztem. A pozitronszivattyú hamarosan... leáll, biztosan tudom. A Keményanyagúaknak továbbra is szükségük lesz a Lágyanyagúakra, tehát majd gondot viselnek rátok – vagy legalább a gyerekekre.

Odeen nem szólt Trittet sem engedte megszólalni. Lassan, nagyon lassan adagolta Duának a sugárenergiát. Néha meg is állt, hadd pihenjen Dua, majd ismét adni kezdte neki.

– Elég. Elég – motyogta Dua. És anyaga erősebben örvénylett.

De Odeen tovább táplálta. Végül beszélni kezdett: – Nem volt igazad, Dua. Nem vagyunk gépek. Pontosan tudom, mik vagyunk. Már előbb megkerestelek volna, ha előbb rájövök, de képtelen voltam, amíg Losten meg nem kért, hogy gondolkodjam rajta. És gondolkodtam is; minden erőmmel; de még így sem tudtam teljesen kiérlelni.

Dua felnyögött; Odeen hallgatott egy sort. Majd folytatta: – Figyelj rám, Dua. Csakugyan egyetlen élő faj van. Csakugyan a Keményanyagúak jelentik az egyetlen élő fajt ezen a világon. Te is eljutottál idáig, és ennyiben igazad volt. De ez még nem jelenti azt, hogy a Lágyanyagúak ne élnének; pusztán azt jelenti, hogy ugyanannak az egyetlen fajnak a részei A Lágyanyagúak éretlen formái a Keményanyagúaknak. Kezdetben Lágyanyagú gyerekek vagyunk, később Lágyanyagú felnőttek, végül Keményanyagúak Érted?

– Hogy? Hogy? – súgta zavartan Tritt.

– Ne most, Tritt. Ne most. Megérted majd te is, de most Duának kell elmondanom. – Mindvégig Duát figyelte, aki már egyre inkább opálszín fényben játszott.

– Figyelj rám, Dua! Valahányszor összeolvadunk, valahányszor a hármas összeolvad, Keményanyagúvá válunk. A Keményanyagú három egy alakban, ezért kemény az anyaga. Amíg az összeolvadás során elveszítjük az eszméletünket, átalakulunk egy bizonyos Keményanyagúvá. De csak ideiglenesen, és utólag nem emlékszünk rá. Nem tudunk Keményanyagúnak megmaradni, vissza kell alakulnunk. De egész életünk során fejlődünk, s e fejlődést bizonyos kulcsfontosságú pontok tagolják. Minden csecsemő születése egy-egy ilyen pont. A harmadik, az Érzés-csecsemő születésével pedig lehetségessé válik a végső fokozat, melynek során az Ész-apa – ha a másik kettő nem is – emlékezni képes Keményanyagú létük villanásaira. Akkor és csakis akkor képessé válik a tökéletes összeolvadás irányítására; ennek során formálódik meg végérvényesen a Keményanyagú, akiben a hármas a tudás és a szellem új, egyesült életét éli. Az mondtam egyszer, hogy az elmenés olyan, mint az újjászületés. Akkor csak tapogatóztam valami után, amit nem értettem, de most már tudom.

Dua ránézett, mosolyogni próbált: – Hogy tehetsz úgy, mintha elhinnéd, Odeen? Ha így volna, a Keményanyagúak már rég elmondták volna neked; és nekünk is, mindhármunknak.

– Nem lehet, Dua. Volt idő, egy hajdani korban, mikor az összeolvadás csak annyit jelentett, hogy a testek atomjai egymásba hatoltak. De a fejlődés során lassan létrejött a szellem. Figyelj rám, Dua: az összeolvadás a három szellem összeolvadása is, és az sokkal nehezebb, sokkal kifinomultabb dolog. Hogy a három szellem megfelelően és végérvényesen összeolvadjon, ahhoz az Ész-apának el kell jutnia fejlődése csúcsára. Ezt a csúcsot akkor éri el, amikor rájön – önerejéből –, mi az egésznek az értelme, célja; amikor a szelleme végre eléggé éles, hogy képes legyen emlékezni: mi történt a sok összeolvadás ideiglenes együttlétezése során. Ha ezt az Ész-apáknak előre megmondanák, elvetélne a fejlődés, és a tökéletes összeolvadás idejét nem lehetne meghatározni. A Keményanyagú tökéletlenül alakulna ki. Mikor Losten könyörögve felszólított, hogy gondolkodjam, nagy kockázatot vállalt. Még így is... bár remélem, nem...

Mert mindez különösen érvényes a mi esetünkre, Dua. A Keményanyagúak sok nemzedék óta a legnagyobb gonddal állítják össze a hármasokat, hogy a lehető legjobb Keményanyagúakat nyerjék; és a mi hármasunk mindeddig a legjobb, amit elértek.

Különösen te, Dua. Különösen te. Losten abból a hármasból olvadt össze, amelyiknek te voltál a középső babája. A Szülő-apád az ő részévé vált. Losten tehát ismert téged. És ő hozott el Trittnek és nekem.

Dua felült. Hangja szinte egészségesen csengett: – Odeen! Ezt az egészet csak azért találod ki, hogy lecsöndesíts? – Nem, Dua – vágott közbe Tritt. – Én is érzem. Nem tudom pontosan megmondani, de én is érzem.

– Tritt is érzi – mondta Odeen. – Te is érezni fogod. Nem dereng benned, hogy összeolvadásaink idején egyetlen Keményanyagú voltunk? Nem akarsz most összeolvadni? Még egyszer? Utoljára?

Feltámogatta Duát. Az, mintha lázban égett volna, bár ellenállt kissé, máris ritkulni kezdett.

– Ha igaz, amit mondasz, Odeen – zihálta. – Ha Keményanyagú válik hármunkból, akkor, azt hiszem, az következik mindebből, hogy egy bizonyos fontos Keményanyagú leszünk. Így van?

– A legfontosabb. A legjobb minden eddig formálódott közül. Komolyan mondom... Tritt, oda állj! Nem búcsúzunk, Tritt. Együtt leszünk, ahogy mindig is szerettük volna. Veled is, Dua. Veled is, Dua.

– Akkor rádöbbenthetjük Estwaldot – mondta Dua –, hogy a szivattyú nem működhet tovább. Kényszeríteni fogjuk...

Megkezdődött az összeolvadás. A Keményanyagúak egyenként visszajöttek, amint a döntő pillanat közeledett. Odeen még látta őket, de már tökéletlenül, hisz kezdett beleolvadni Duába.

Más volt, mint bármikor korábban: elmaradt a kínzóan éles önkívület; a mozgás lágy volt, hűvös és tökéletesen békés. Odeen érezte, hogy részben már Duává vált, és mintha az egész világ átömlene az ő (Odeen? Dua?) egyre élesebb érzékein. A pozitronszivattyúk még mindig működnek, érezte – Odeen érezte? Dua? –, de miért működnek még mindig?

Már Tritté is átváltozott, és a legdrágábbak elvesztésének keserűsége töltötte el a lelkét (Odeenét? Duáét? Trittét?). Jaj, drága kis babáim...

És ekkor felkiáltott, Odeen tudatának utolsó szavával, csak éppen mintha valahogy Dua hangjával kiáltott volna: – Nem, nem állíthatjuk meg Estwaldot! Mi vagyunk Estwald! Mi...

A kiáltás – Dua kiáltása és mégsem az övé – elhalt, hisz immár Dua sem létezett; nem is létezhet soha többé. Amint Odeen sem. Tritt sem.

7.a.b.c fejezet

Estwald előrelépett, és szomorúan lüktető rezgésekkel szólította meg az egybegyúlt Keményanyagúakat: – Most már végérvényesen veletek vagyok. És igen sok a tennivalónk...

III - ...hiába hadakoznak?

1. fejezet

Selene Lindstrom kedvesen mosolygott, és azzal a ruganyos mozgással indult el, amely először megdöbbentette a turistákat, hamarosan azonban rájöttek, mennyire kecses.

– Itt az ebéd ideje – mondta vidáman. – Hölgyeim és uraim, csupa saját termés. Az íze talán szokatlan, de tápláló... Ide szíveskedjék, uram! Nem bánja, ha a hölgyek mellé ülhet, tudom... Egy pillanat! Mindenki számára lesz hely., Sajnálom, innivalóban lesz választék, de a főfogás egységes. Borjú lesz... Nem, nem. Mesterséges ízszerkezet, de egészen jó.

Aztán maga is leült. Halkan felsóhajtott. Kellemes arckifejezése alig láthatóan megváltozott.

A csoportból az egyik férfi leült vele szemben.

– Nem baj? – kérdezte.

Selene gyors, átható pillantást vetett rá. Megvolt az a képessége, hogy gyorsan felismerje a helyzetet. A férfi nem látszott kellemetlennek. Tehát azt felelte: – Egyáltalán nem. De nem tartozik valakihez a csoportból?

A férfi megrázta a fejét.

– Nem. Egyedül vagyok. A földikék egyébként sem gyakorolnak nagy hatást rám.

A nő megint ránézett. Olyan ötvenesforma volt, valami elcsigázottság ült rajta, aminek csak nagy, kíváncsi szeme látszott ellentmondani. A nehézségi erg nyomasztotta földi férfi; jellegzetes példány.

– Földike: ez holdbéli kifejezés, ráadásul nem is túl kedves – mondta Selene.

– A Földről való vagyok – mondta a férfi –, tehát nem sértek vele senkit. Hacsak kegyed nem tiltakozik.

Selene vállat vont, mintha azt mondaná: ahogy tetszik.

Kissé keleties volt a szeme, mint a legtöbb holdbéli lányé, de a haja mézszínű, az orra pedig kiugró. Tagadhatatlanul vonzó volt, bár klasszikus értelemben nem szép.

A földi férfi ránézett a névkártyára, amelyet a blúzán, formás, de nem túl nagy bal melle fölött viselt. A nő megállapította, hogy a névkártyát nézi, nem a mellét. A blúzon ugyanis megfelelő szögből keresztül lehetett látni. És alatta nem volt semmi.

– Sok Selene van itt? – kérdezte a férfi.

– Ő, persze. Százával, gondolom. De Cyntiák, Dianák és Artemisek is. A Selene név egy kicsit nehézkes. A Selenék felét, ismeretségi körömben legalábbis, Sillynek hívják, a másik felét meg Lénának.

– Maga melyik?

– Egyik sem. Én Selene vagyok; három szótag. Se-le-ne – mondta, megnyomva az első szótagot –, azok számára, akiknek megengedem, hogy így szólítsanak.

Apró mosoly futott át a földi férfi arcán, de mintha ritka vendég lett volna rajta.

– És ha azt mondják, hogy kegyed túlzottan szellemi, Selene? – Másodszor nem mondják – felelte a lány keményen. – Mondták már?

– Mindig akadnak bolondok.

A pincérnő az asztalukhoz ért, gyors, sima mozdulatokkal letette eléjük az ételt.

A földi férfinak láthatóan imponált a dolog.

– Mintha minden lebegne a kezében – mondta a pincérnőnek. A pincérnő mosolygott és kiment.

– Ne próbálja meg utánacsinálni! Ő hozzá van szokva az itteni nehézségi erőhöz, és tud bánni az edényekkel – mondta Selene. – Ha megpróbálnám, mindent leejtenék, ugye? – Iszonyatos koszt csinálna – mondta a nő. – Akkor nem próbálom meg.

– Ha maga nem, más: jó esélyünk van rá; akkor a tányér lerepül a padlóra, ő utánakap, de hiába, és nyilván lepottyan a székről is. Figyelmeztetném őket, de sosem segít, csak még jobban zavarba jönnek. Mindenki más nevet ilyenkor, mármint a turisták, mert mi már túl gyakran láttunk ilyesmit ahhoz, hogy mulatságosnak tartsuk, és utána mindent föl kell takarítani.

A földi férfi óvatosan emelte a villáját.

– Értem már. A legegyszerűbb mozdulat is különös.

– Voltaképp elég gyorsan hozzászokik az ember. Mármint az olyan apróságokhoz, mint az evés. Járni nehezebb. És soha nem láttam földi embert rendesen futni. Gyorsan, kitartóan futni soha. Csöndben ettek egy darabig. Aztán a férfi megszólalt: – Mit jelent az "L"? – A névtáblát nézte megint. Az állt rajta: "Selene Lindstrom L."

– Annyit jelent csak, hogy Luna, azaz Hold – mondta a nő közömbösen. – Hogy megkülönböztessenek a bevándorlóktól. Én itt születtem.

– Valóban?

– Nincs ebben semmi meglepő. Csaknem száz éve dolgoznak itt közösségek. Gondolhatja, hogy bébik is születnek. Olyanok is vannak közöttünk, akik itt születtek és már nagyszülők.

– Kegyed mennyi idős?

– Harminckettő.

A férfi hökkenten mormogta: – Hát persze.

Selene felhúzta a szemöldökét: – Tehát érti? A legtöbb földi embernek meg kell magyarázni.

– Tisztában vagyok azzal, hogy a korosodás legtöbb látható jele abból adódik, hogy a gravitáció könyörtelenül legyőzi a szövetek frissességét. Ezért ereszkedik meg az arcbőr, lóg a mell. A Holdon a földi gravitáció egyhatoda érvényesül, tehát nem nehéz megérteni, miért látszanak az emberek tovább fiatalnak – válaszolta a földi férfi.

– Csak látszanak. Mindez nem jelenti azt, hogy halhatatlanok volnánk. Az élet körülbelül ugyanannyi ideig tart itt is, mint a Földön, de a legtöbbünknek az idős kor sem kellemetlen.

– Nem elhanyagolható szempont... Persze valamit valamiért, gondolom. – Belekortyolt a kávéjába. – Maguk megisszák ezt a... – szünetet tartott, mert nem találta a megfelelő szót, de aztán nem is kereste tovább.

– Ételt és italt importálhatnánk a Földről – mondta a nő vidáman –, de csak az itteni lakosság töredékének, és csak kis időre. Fontosabb dolgokra kell az űrszállítás. Mellesleg mi hozzászoktunk ehhez a lótáphoz, vagy erősebb kifejezést akart használni?

– A kávéra nem – mondta a férfi –, az erősebb kifejezéseket az élelemre tartogattam. De az, hogy lótáp, megfelel... Miss Lindstrom! Nem látom az útitervben, hogy ellátogatnánk a protonszinkrotronba.

– A protonszinkrotronba? – Kiitta a kávéját, és szeme körbejárt a helyiségben, mintha azt latolgatná, melyik pillanatban ugrassza talpra a csoportot. – Az földi terület. Nincs nyitva a turisták előtt.

– Úgy érti, a Hold-lakóknak is tilos terület?

– Ó, dehogy. Az ottdolgozók többsége Holdlakó. De a szinkrotronban a földi kormányzat szabja meg a szabályokat. Tehát: nincs nyitva.

– Szeretném megnézni – mondta a férfi.

– Meghiszem azt... Maga szerencsét hozott nekem: egy darab étel sem esett a földre, egy árva turista sem esett utána. Felállt és így szólt: – Hölgyeim és uraim, tíz percen belül indulunk. Kérem, a tányérjukat hagyják ott, ahol van. A mosdók vendégeink rendelkezésére állnak. Aztán elindulunk, hogy megtekintsük azokat az élelmiszeripari üzemeket, ahol az imént fogyasztottakhoz hasonló ételeket előállítjuk.

2. fejezet

Selene lakása természetesen kicsi volt és szűk, de tekervényes. Panorámaablakaiban csillagképek változtak lassan, véletlenszerűen, bár a látványnak persze semmi köze nem volt a valósághoz. A három ablak mindegyikét sokszorosára fel lehetett nagyítani, ha Selene úgy kívánta.

Barron Neville utálta az ilyesmit. Legtöbbször gorombán kikapcsolta, és azt mondta: – Hogy bírod? Senki mást nem ismerek, akinek ilyen rossz ízlése volna. Ilyen ködök, ilyen csillagnyalábok nem is léteznek.

Selene erre többnyire vállat vont, és hidegen annyit mondott: – Mi az, hogy létezni? Honnan tudod, hogy a kintiek léteznek-e? Mellesleg bennem a szabadság és a mozgás érzetét kelti. Nem lehet ilyen élményem a saját lakásomban, ha akarom?

Ilyenkor aztán Neville mormogott valamit, és félszívvel kísérletet tett rá, hogy újra beállítsák a képet. Selene erre azt szokta mondani: – Hagyd.

A bútorzat sima ívű, a falakat tartózkodó színű, visszafogott, absztrakt díszítés fedte. Eleven dologra sem kép, sem jel nem utalt. – Az élővilág a Földé – szokta mondogatni Selene –, nem a Holdé.

Most, mikor belépett, ott találta, mint oly gyakran, Barron Neville-t. Ott feküdt a csillámló kereveten, egyik lábán szandál. A másik szandálja ott maradt, ahová hajította; vörös körömnyom volt a hasán, éppen a köldöke fölött, amit elgondolkodva vakargatott.

– Igyunk egy kávét, nem csinálsz, Barron? – mondta a nő, és egyetlen hosszú, kecses tekergőzéssel kicsusszant a ruhájából. Megkönnyebbült sóhajjal dobta a földre, aztán egyik lábujjával a sarokba rúgta. – Micsoda megkönnyebbülés kibújni belőle! Ez a munkám legrosszabb velejárója, úgy kell öltöznöm, mint egy földikének.

Neville a konyha sarkában volt. Nem is figyelt oda, sokszor hallotta már.

– Mi baj a vízellátásoddal? Alig működik.

– Igen? – kérdezte a nő. – Talán túl sokat használtam. Csak legyél türelemmel.

– Volt ma valami?

Selene vállat vont.

– Semmi különös. A szokásos taposómalom. Mint mindig, nézhettem őket, ahogy tipegnek, tettetik, hogy nem utálják az ételt, és töprengenek, hogy le kell-e majd venniük a ruhájukat. Micsoda gusztustalan lehetőség!

– Csaknem lettél prűd? – A két kis csésze kávét az asztalra tette.

– Ebben az esetben szükség van a prűdségre. Ráncosak, pety hüdtek, pocakosak, és tele vannak baktériummal. Nem érdekel, hogy voltak karanténban, tele vannak baktériummal... Nálad mi újság?

Barron megrázta a fejét. Sokkal erőteljesebb felépítésű volt, mint a Holdlakók általában, és csaknem sötét réssé szűkült a szeme, mert folyton összehúzta. Ettől eltekintve arányos arcú, sőt feltűnően csinos – gondolta Selene.

– Semmi meglepő – válaszolt Neville. – Még mindig kivárunk, a megbízottak cseréje miatt. Látnunk kell, milyen ez a Gottstein. – Támaszthat nehézségeket?

– Nem többet, mint amennyi már van. Hisz mire képesek? Nem tudnak közénk szivárogni. Egy földikét nem lehet Hold-lakónak maszkírozni. – De mégsem volt jókedve.

Selene szürcsölt a kávéjából, és ravaszul nézett rá.

– Egyes Holdlakók belül földikék is lehetnének.

– Hát igen, engem is érdekelne, melyikek. Néha arra gondolok, hogy nem lehet megbízni... Mindegy. Hihetetlenül sok időt vesztegettem a szinkrotronkutatásra, és nem jutottam sehova. Nincs szerencsém, mindenki elém sorol.

– Nyilván nem bíznak meg benned; meg is értem őket. Ha nem lopakodnál állandóan olyan összeesküvő módon...

– Én nem lopakodom! Nagyon szívesen kisétálnék a szinkrotronteremből örökre, de ettől kezdenének aztán igazán gyanakodni. Ha kibabráltál a vízellátásoddal, nem ihatunk még egy csésze kávét.

– Nem. De ha már erről van szó, te is segítettél pazarolni. Kétszer is itt tusoltál a múlt héten.

– Majd megadom. Nem tudtam, hogy számon tartod.

– Nem én tartom számon, hanem a víztartály.

A nő kiitta a kávéját, aztán elgondolkodva nézte az üres csészét. – Mindig pofákat vágnak miatta. Mármint a turisták. És nem tudom, miért. Nekem ízlik. Kóstoltál már földi kávét, Barron?

– Nem – mondta a férfi röviden.

– Én igen. Egy turista becsempészett néhány csomag valamit, amire az volt írva, nescafé. És megkínált, hogy én majd cserében... tudod... Azt hitte, tisztességes az alku.

– És megittad?

– Fura volt. Keserű és fémízű. Aztán azt mondtam neki, hogy a fajkeveredés ellentmond a Hold-törvényeknek, erre ő maga is keserű és fémízű lett.

– Sohasem mesélted. Mással nem próbálkozott?

– Nem kimondottan rád tartozik, de nem, nem próbálkozott. De ha próbálkozott volna is, avval a kifacsarodott gravitációs érzékével leröpítettem volna az I. folyosóig.

Aztán folytatta.

– Igaz is, ma felcsíptem egy másik földikét. Ragaszkodott hozzá, hogy mellém üljön.

– És mit ajánlott föl cserébe azért, hogy lefektessen, amit te finoman "tudod"-nak hívsz?

– Csak ült.

– És bámulta a melledet?

– Azért van, hogy bámulják, de nem bámulta. A névkártyámat nézte. Mellesleg mi közöd hozzá, miről fantáziál? A képzelet szabad, és én nem vagyok köteles megvalósítani. Mit tudod te, hogy én miről fantáziálok? Hogy lefeküdjek egy földivel? Mit gondolsz, hogyan mozog az, aki olyan gravitációs közegben van, amelyhez nincs hozzászokva? Nem mondom, hogy nem volt példa rá, de én soha nem próbáltam, és nem is hallottam semmi jót róla. Világos? Visszatérhetnék a földikére? Aki közel jár az ötvenhez? És aki húszéves korában sem lehetett túlzottan csinos? Viszont érdekes jelenség, meg kell adni.

– Rendben, nem érdekel a lelke. Mi van vele?

– A protonszinkrotron felől érdeklődött.

Neville talpra ugrott, majd himbálózott egy kicsit, ami ilyen heves mozdulat után elkerülhetetlen alacsony nehézkedés mellett. – Mit kérdezett a szinkrotronról?

– Semmit. Mit izgatod magad? Azt kérted, mondjak el a turistákról mindent, ami szokatlan, és ezt szokatlannak találtam. Eddig senki sem kérdezősködött a szinkrotronról.

– Rendben van. – Kis szünetet tartott, aztán higgadtabban kérdezte: – Miért érdekelte a szinkrotron?

– Halvány fogalmam sincs – mondta Selene. – Éppen csak megkérdezte, láthatná-e. Lehet, hogy olyan turista, aki érdeklődik a tudomány iránt. Amennyire meg tudom ítélni, trükk, ho felkeltse az érdeklődésemet.

– Azt hiszem, sikerült Hogy hívják?

– Nem tudom. Nem kérdeztem.

– Miért?

– Mert nem keltette föl az érdeklődésemet. Mit akarsz? Mellesleg a kérdése azt mutatja, hogy turista. Ha fizikus volna, nem kellene kérdezősködnie. Ott volna a helyszínen.

– Kedves Selene – mondta Neville –, hadd fogalmazzak egyszerűen. A jelen körülmények között a világon mindenki, aki a protonszinkrotron iránt érdeklődik, nekünk is érdekes, és tudni akarunk róla. És miért kellett téged kérdeznie? – Sietve a szoba másik végébe ment, meg vissza, hogy mintegy kimozogjon magából egy kis energiát. Aztán azt mondta: – Te vagy ennek a hülyeségnek a szakembere. Érdekesnek találod?

– Szexuálisan?

– Tudod, mire gondolok. Ne játssz velem, Selene!

Selene érezhető kelletlenséggel mondta: – Érdekes, sőt felkavaró. De nem tudom, miért. Nem mondott semmit. Nem tett semmit.

– Érdekes, sőt felkavaró? Akkor megint találkozni fogtok.

– És mit csináljak?

– Honnan tudnám? A te dolgod. Tudd meg a nevét, tudj meg róla, amit csak lehet! Van eszed, használd egy kicsit szemtelenebbül a változatosság kedvéért!

– Aha – mondta a nő. – Felsőbb utasítás. Rendben.

3. fejezet

Semmiképpen nem lehetett megkülönböztetni a megbízott lakását a többi Holdlakóétól a méretei alapján. A Holdon nem volt hely, még a földi tisztségviselők számára sem; a helypazarlás luxusa nem létezett, még mint az anyabolygó szimbóluma sem. Amint azt a minden egyebet elsöprő tényt sem lehetett megváltoztatni, még a legnagyobb földi ember tiszteletére sem, hogy a gravitáció kisebb, és a felszín alatt kell élni.

– Az ember még mindig a környezetének teremtménye – sóhajtott Luiz Montez. – Két éve a Holdon vagyok. Voltak idők, mikor megkísértett a vágy, hogy itt maradjak, de telnek az évek. Most múltam negyven, és ha valaha vissza akarok menni a Földre, most kell visszamennem. Néhány év múlva képtelen volnék újra alkalmazkodni a teljes gravitációhoz.

Konrad Gottstein csak harmincnégy éves volt, és ha lehet, még fiatalabbnak látszott. Széles, kerek, erős vonású arca volt, amilyet hiába keresnénk a Holdlakók között, olyasféle, amilyet a Holdlakó karikaturisták a földikéknek rajzolnának. Nem volt erős felépítésű – nem érte meg erős embert küldeni a Holdra –, a feje túl nagynak is látszott a testéhez képest.

– Miért mentegetőzik? – kérdezte (bolygóközi nyelven beszélt, érezhetően más kiejtéssel, mint Montez).

– Mert kell – mondta Montez. Míg Gottstein arca alapvetően jókedvűnek látszott, Montez arcát a hosszú, vékony ráncok csaknem mulatságosan tragikussá tették. – Mentegetőznöm kell két értelemben is. Zavar, hogy el kell hagynom a Holdat, hisz oly vonzó, izgalmas világ. És zavar ez a zavarom is, szégyellem, hogy nincs kedvem vállalni a Föld terheit, a gravitációt meg mindent.

– Hát igen, nehéz lesz újra fölvenni azt az öt hatodot – mondta Gottstein. – Csak néhány napja vagyok itt, a Holdon, de úgy találom, egyhatodnyi gravitáció tökéletesen megfelel.

– Majd megváltozik a véleménye, mikor jelentkezik a székrekedés, és jön az ásványolajos étrend – mondta Montez sóhajtva –, bár az is elmúlik. De ne képzelje, hogy utánozhatja a gazella könnyedségét, csak mert könnyűnek érzi magát. Az már külön művészet.

– Értem.

– Csak hiszi, hogy érti, Gottstein. Látta már a kengurujárást, ugye? – Televízióban.

– Az nem adja ugyanazt az élményt. Meg kell próbálnia. Az a pontos módja annak, hogyan kell gyorsan közlekedni vízszintes felületen. A két láb egyszerre lendül hátra, és ezáltal előrelendíti az embert, éppen úgy, mint a Földön. A két láb még a levegőben előrelendül és újra lendít, még mielőtt földet érne, és így tovább. Maga a mozgás földi mértékkel mérve lassúnak tűnik, mivel csak kis gravitációt kell legyőzni, viszont minden egyes ugrás meghaladja a húsz lábat, és minimális izomerőre van szükség ahhoz, hogy a levegőben maradjon – ha volna levegő. Olyan érzése lesz, mintha repülne.

– Megpróbálta? Sikerült?

– Megpróbáltam, de földi ember nem csinálhatja tökéletesen. Nekem egyszer öt ugrás sikerült egymás után; ez elég volt, hogy érezzem, miről van szó, és még többet kívánjak, de aztán szükségképpen hiba csúszik a számításba, megbomlik az összhang, jön a botlás, és csúszunk vagy fél mérföldet. A Holdlakók udvariasak. Soha nem nevetik ki az embert. Persze könnyű nekik. Gyerekként kezdik, és baj nélkül megtanulják.

– Ez az ő világuk – mondta Gottstein kuncogva. – Gondolja csak meg, mi lenne belőlük a Földön!

– Ők nem kerülnek a Földre. Alkalmatlanok rá. Gondolom, ez a mi előnyünk. Mi választhatunk a Föld és a Hold között. Ők csak a Holdon élhetnek. Hajlamosak vagyunk megfeledkezni róla, mert összekeverjük a Hold-lakókat a vándlizókkal.

– Mikkel?

– Így nevezik azokat a bevándorlókat, akik a Földről jöttek, és hosszabb-rövidebb ideig a Holdon élnek, de a Földön születtek és ott is nőttek fel. A bevándorlók természetesen vissza tudnak térni a Földre, de a valódi Hold-lakóknak sem a csontrendszerük, sem az izomzatuk nem bírja ki a Föld vonzóerejét. Volt néhány tragédia is emiatt a Hold korai történelmében.

– Valóban?

– Persze. Az emberek visszamentek a gyermekeikkel. Pedig azok már a Holdon születtek. Hajlamosak vagyunk megfeledkezni erről is. Megvoltak a magunk válságai, és az a néhány gyermek, aki meghalt, a 20. század végén bekövetkezett hatalmas tömegkatasztrófák és következményeik mellett nem látszott igazán fontosnak. Itt a Holdon azonban a Föld vonzóerejének áldozatul esett minden Hold-lakóról megemlékeznek. Gondolom, ez segít nekik, hogy úgy érezzék, külön világot alkotnak.

– Azt hittem – mondta Gottstein –, mindent közöltek velem a Földön. De látom, sok tanulnivalóm maradt.

– Lehetetlen mindent megtudni a Holdról a Földön. Ezért ugyanolyan teljes írásos jelentést hagyok itt önnek, mint az elődöm nekem. Úgy fogja érezni, hogy a Hold varázslatos hely, de bizonyos mértékig gyötrelmes is. Kétlem például, hogy a Földön evett volna holdbéli szokásos ételt; ha a leírás alapján indul el, koránt sincs felkészítve a valóságra. De meg fogja tanulni, hogy szeresse. Nagyon rossz politika földi termékeket szállíttatni ide. Helyi gyártmányú ételt és italt kell fogyasztanunk.

– Ön két éven keresztül csinálta, azt hiszem, én is túl fogom élni.

– Nem csináltam állandóan. Időnként jár a földi szabadság. Kötelező. Biztos vagyok benne, hogy ezt is közölték.

– Persze – mondta Gottstein.

– Bármennyit tornázik is itt, néha alá kell vetnie magát a teljes gravitációnak, hogy emlékeztesse a csontjait és az izmait, milyen is az. És ha visszalátogat a Földre, enni fog. Bár alkalmanként be is csempésznek élelmiszert.

– Természetesen gondosan megvizsgálták a csomagomat – mondta Gottstein. – De később kiderült, hogy egy marhahúskonzerv a kabátom zsebében maradt. Elkerülte a figyelmemet. A vizsgálótisztekét is.

Montez lassan elmosolyodott, és habozva így szólt: – Arra gyanakszom, fel akarja ajánlani a felét.

– Nem – mondta töprengve Gottstein, és nagy, gombóc orrát fintorgatta –, azt akartam mondani a rendelkezésemre álló teljes tragikus pátosszal "Tessék, Montez úr, fogadja el az egészet. Te nagyobb szükséget szenvedet benne." – Botladozó nyelvvel próbálta mindezt elmondani, hiszen a tegeződést ritkán használták a bolygóközi nyelvben.

Montez még szélesebben mosolygott, aztán eltűnt arcáról a mosoly. Megrázta a fejét.

– Nem. Egy héten belül annyi földi ételt ehetek, amennyit csak bírok. Maga nem. Földi falathoz igen ritkán jut majd a következő néhány év során, tehát túl soká bánkódnék a mostani negylelkűségén. Tartsa meg az egészet... Ragaszkodom hozzá. Különben utólag érdemelném ki az utálatát. – Komolynak látszott. Kezét Gottstein vállára tette, és a szemébe nézett.

– Mellesleg – mondta –, van itt még valami, amiről beszélni akarok magával, de halogattam, mert nem tudtam, hogyan közelítsük meg a témát. És ez az ételügy csak arra volna jó, hogy tovább halogassuk.

Gottstein félrerakta a földi konzervet. Arca semmiképpen sem tudta átvenni a másik komolyságát, de a hangja súlyos volt és komoly.

– Van valami, amit nem tudott az üzeneteibe foglalni, Montez?

– Van valami, amit megpróbáltam beléjük foglalni, Gottstein, de mivel nem tudtam, hogyan fogalmazzam meg, és a Föld vonakodott felfogni, mire gondok, a végén nem kommunikáltunk. Maga talán jobban csinálja majd; remélem, hogy jobban. Többek között azért sem kértem kiküldetésem meghosszabbítását, mert nem vállalhattam tovább a felelősséget ezért a kommunikációképtelenségért.

– Komoly beszéd.

– Bár még komolyabban beszélhetnék! Őszintén, a dolog egyelőre inkább ostobán hangzik. Csak tízezernyi ember él a Holdon. Kevesebb mint a fele született Holdlakó. Akadályozza őket az erőforrások hiánya, a tér hiánya, az ellenséges, vad világ, és mégis... és mégis...

– Mégis? – mondta bátorítólag Gottstein.

– Folyik itt valami – nem tudom pontosan, mi –, ami veszedelmes lehet.

– Hogyan lehetne veszedelmes? Mit tehetnek? Csak nem üzennek hadat a Földnek? – Gottstein szája szélén mosoly vibrált.

– Na, nem. A dolog kényesebb ennél. – Montez az arca elé emelte a kezét, ingerülten dörzsölte a szemét. – Szeretnék őszintén beszélni. A Föld elveszítette a bátorságát.

– Mit jelentsen ez?

– Maga milyen szót használna? Körülbelül a holdbeli telep alapításakor esett át a Föld a Nagy Krízisen. Nem kell beszélnem róla. – Nem. Nem kell – mondta undorral Gottstein.

– Lakosainak száma a hatmilliárdos csúcsról visszaesett kétmilliárdra.

– Ez csak jó a Földnek, nem igaz?

– Ó, kétségkívül, bár szerettem volna, ha jobb módszer adódik rá. De mi maradt utána? Állandósult bizalmatlanság a műszaki tudományokkal szemben, óriási tehetetlenség, a kockázatvállalás teljes hiánya, félelem a változásokkal járó mellékhatásoktól. Lemondtak a nagy és talán veszélyes erófeszítésekről, mert jobban féltek a veszélytől, mint amennyire a nagyságot áhították.

– Úgy veszem észre, a genetikai tervezésről beszél.

– Az volta legszembetűnőbb eset, de korántsem az egyetlen – mondta keserűen Montez.

– Őszintén szólva nem tudom felizgatni magam azon, hogy lemondtak a genetikai tervezésről. Melléfogás volt.

– Elvesztettük a szervezett intuíció lehetőségét.

– Soha nem volt rá bizonyíték, hogy a szervezett intuíció kívánatos volna, és meglehetősen igazoltnak látszik, hogy nem kívánatos. De mellesleg, miben érinti mindez a Holdon lévő telepet? Amely nyilván nem tekinthető a földi stagnálás jelének.

– De – mondta nyomatékosan Montez. – A Holdon lévő telep a mi másnaposságunk; a krízis előtti időszak utolsó maradványa; mintegy utolsó elkeseredett rohama az emberiségnek a nagy visszavonulás előtt.

– Túldramatizálja, Montez.

– Nem hinném. A Föld visszavonult. Az emberiség visszavonult mindenütt, kivéve a Holdat. A Holdon lévő telep az emberiség határőrhelye. Nemcsak fizikailag, hanem pszichikailag is. Itt a világ körül nincs az életnek az a sérülékeny hálója, itt nincs az a komplex környezet, amelynek kényes egyensúlyát ki lehetne billenteni. A Holdon minden, ami az ember javát szolgálja, emberi gyártmány. A Holdon olyan világ épül a kezdet kezdetétől, amelyet az ember konstruált. Nincsen múlt.

– Igen?

– A Földön elférfiatlanodtunk, mert visszavágyódtunk egy olyan pásztori múltba, amely sohasem létezett, de ha volt is, soha nem képes újra létrejönni. A krízis folyamán az ökológiát sok tekintetben szétverték, és nekünk a maradványaival kell kezdenünk valamit, tehát nagyon meg vagyunk ijedve, nagyon... A Holdon nincs múlt, amely után vágyakozni, melyről álmodozni lehetne. Csak egy irány van: előre.

Úgy látszott, Montezt tűzbe hozták a saját szavai. Így folytatta: – Gottstein, én két éven át figyeltem, és maga még tovább fogja figyelni. Tűz van a Holdon, nyugtalan lobogás. Terjeszkednek minden irányban. Fizikai értelemben is. Minden hónapban új folyosókat nyitnak, új lakóhelyeket létesítenek, új népesség számára teremtenek helyet. Új és új erőforrásokat fedeznek föl. Új építőanyagokat találnak, új ivóvízforrásokat, új, speciális ásványlelőhelyeket. Egyre több napelemállomást alapítanak, megnagyobbítják az elektronikus gyáraikat. Gondolom, tudja, hogy ez a tízezer Holdlakó adja a Föld mikroelektronikai és biokémiai termelésének javát.

– Tudom, jelentős részét.

– A Föld a kényelme végett önmagának is hazudik. A Hold adja a legfőbb részt. A jelenlegi ütem szerint már a közeli jövőben az egyedüli termelő lesz. Intellektuálisan is növekszik, Gottstein. Úgy érzem, nincs a Földön olyan okos, természettudományok iránt érdeklődő fiatal, aki ne álmodozna időnként vagy nemcsak időnként arról, hogy egy nap eljön a Holdra. A Földön hátrál a technológia, a Holdon történnek a dolgok.

– A protonszinkrotronra utal, ugye?

– Az csak egy példa. Mikor építettek utoljára szinkrotront a Földön? Ez a legnagyobb és legdrámaibb példa, de nem a legfontosabb. Ha tudni akarja, mi a legfontosabb tudományos létesítmény a Holdon...

– Akkora titok, hogy eddig nem mondhatta?

– Nem. Annyira szembetűnő, hogy senki sem veszi észre. A tízezer agyról beszélek. Arról, hogy a tízezer legjobb emberi agyat itt találni. Tízezer egymással szoros kapcsolatban álló, természettudományos érzelmi és értelmi szálakkal összefűzött emberi agy van itt.

Gottstein mocorogni kezdett, előbbre akarta húzni a székét. Oda volt rögzítve a padlóhoz, s abbeli igyekezetében, hogy elhúzza, egyszerre csak kirepült belőle. Montez kinyújtotta a kezét, hogy megállítsa.

Gottstein elpirult: – Bocsánat.

– Hozzá kell szoknia a gravitációhoz.

– De nem festi túl sötétre a képet? – kérdezte Gottstein. A Föld mégsem tudatlan bolygó. Mi fejlesztettük ki az elektronszivattyút. Ez tisztán földi vívmány. Egyetlen Hold-lakónak sincs része benne.

Montez megrázta a fejét, és motyogott valamit az anyanyelvén, spanyolul. Eléggé izgatottnak hangzott. Majd azt mondta: – Találkozott valaha Frederick Hallammel?

Gottstein mosolygott.

– Ami azt illeti, találkoztam vele. Az Elektronszivattyú Atyja. Azt hiszem, ezt a mondatot a mellére tetováltatta.

– A mosolya és az utóbbi megjegyzése is az én álláspontomat igazolja. Gondolja meg: lehet-e olyan ember, mint Hallam, az Elektronszivattyú Atyja? A gondolkodni lusta tömeg beveszi ezt a sztorit, de valljuk be: az elektronszivattyúnak nincs atyja. A paraemberek, azok a lények ott, a parauniverzumban, akárkik legyenek is, ők fedezték föl a szivattyút Hallam eszköz volt a kezükben, véletlen eszköz. Az egész Föld az ő véletlen eszközük.

– Elég okosak voltunk, hogy előnyt szerezzünk a kezdeményezésükből.

– Persze. A tehenek is elég okosak, hogy megegyék a szénát, amelyet eléjük raknak. A szivattyú nem annak a jele, hogy az ember előre nézne. Épp fordítva.

– Ha a szivattyú hátrafelé tett lépés, én csak üdvözölni tudom ezt a hátrálást. Nem tudnék mihez kezdeni nélküle.

– Ki tudna? Ez a lényeg: a szivattyú éppen megfelel a Föld jelenlegi állapotának. Végtelen energia, nulla költség, leszámítva a fenntartást, amellett nulla környezetszennyezés. De a Holdon nincs elektronszivattyú.

– Gondolom, nincs szükségük rá – mondta Gottstein. – A napelemek biztosítják, amire a Hold-lakóknak szükségük van. Végtelen energia, nulla költség, leszámítva a fenntartást, amellett nulla környezetszennyezés. Nem ez a litánia?

– Valóban, de a napelemek teljes egészében emberi munkával készültek. Ezt akartam bizonyítani. Terveztek elektronszivattyút a Holdra is, üzembe is helyezték.

– És?

– Nem működött. A paralények nem fogadták el a volfrámot, Nem történt semmi.

– Nem tudtam. Miért nem fogadták el?

Montez felhúzta a szemöldökét, és jelentőségteljesen vállat vont: – Honnan lehetne tudni? Feltételezhetjük azt is, hogy a paralények olyan világon élnek, amelynek nincs kísérőbolygója, így nincs elképzelésük arról, milyen lehet két egymáshoz közel keringő külön, lakott világ – tehát ha már találtak egy lakott bolygót, nem kell másikat keresni. Ki tudja? – A lényeg, hogy a paralények nem haraptak rá, és mi semmit sem tudtunk csinálni nélkülük.

– Mi magunk – ismételte Gottstein elgondolkodva. – Ezen, ugye, a földi embereket érti?

– Igen.

– És a Holdlakók?

– Nem voltak beavatva.

– Érdekelte őket?

– Nem tudom. Itt kezdődik a bizonytalanságom, sőt a félelmem. A Holdlakók – különösen a bennszülött Holdlakók – nem úgy éreznek, mint a földi ember. Nem tudom, mik a terveik, mik a szándékaik. Nem tudom kitalálni.

Gottstein elgondolkodva nézett rá.

– De hát mit csinálhatnának? Van valami oka, hogy föltételezze: szándékukban áll kárt okozni? Egyáltalán, ha akarnák is, tudnának kárt okozni a Földnek?

– Nem tudok válaszolni. Vonzó és intelligens emberek. Úgy látom, valódi gyűlöletet, valódi haragot, sőt még valódi félelmet sem képesek érezni. De talán csak én látom így. Az zavar a legjobban, hogy nem tudom.

– A Holdon működő tudományos berendezéseket a Föld irányítja, azt hiszem.

– Pontosan. A protonszinkrotront. A Földdel ellentétes oldalon a rádióteleszkópot, A háromszáz hüvelykes optikai teleszkópot. Az összes nagy berendezést, amit ötven évvel ezelőtt itt munkába állítottak.

– És azóta mi történt?

– Nagyon kevés olyasmi, amit földi emberek csináltak. – És a Holdlakók?

– Nem tudom. Tudósaik mind ott dolgoznak a nagy intézményekben, de egyszer ellenőriztem az időkártyáikat. Lyukak vannak rajtuk.

– Lyukak?

– Meglehetősen sok időt töltenek a nagy intézményeken kívül; mintha a saját laboratóriumaikban dolgoznának.

– Hát, ha minielektronikai készülékeket csinálnak, és finom biokémiai készítményeket, nem ez az ésszerű?

– De... Nem tudom, Gottstein. Félek, hogy nem tudok eleget. Meglehetősen hosszú szünet következett. Gottstein szólalt meg: – Úgy veszem ki, Montez, azért mondta el mindezt, hogy legyek óvatos, és próbáljam meg kitudni, mit csinálnak.

– Körülbelül erről van szó – mondta bánatosan Montez. – De nem tudja, csinálnak-e egyáltalán valamit. – Érzem, hogy csinálnak.

– Mindenesetre furcsa – mondta Gottstein – Le kellene beszélnem magát erről a riadt miszticizmusról, de azért furcsa... – Mi furcsa?

– Ugyanazzal az űrhajóval, amellyel én érkeztem a Holdra, valaki mást is hoztak. Úgy értem, egy nagy csoport jött, de az egyik arc beindított valamit a fejemben. Nem beszéltem vele. Nem volt rá alkalmam – aztán hagytam az egészet. De ez a mostani beszélgetésünk eszembe juttatta...

– Igen?

– Egyszer tagja voltam egy, az elektronszivattyúval foglalkozó bizottságnak. A biztonság kérdéseiről volt szó. – Gottstein kissé elmosolyodott. – A Föld elveszítette a bátorságát, maga mondta. Folyton a biztonság miatt vagyunk idegesek, az pedig fontos dolog, akár elvesztettük a bátorságunkat, akár nem, a fenébe is. Már nem emlékszem a részletekre, de azon a meghallgatáson láttam azt az arcot, amelyet most az úrhajón.

– Van jelentősége, úgy gondolja?

– Nem vagyok biztos benne. Azt az arcot valami felkavaró dologgal társítom. Ha tovább gondolkodom, talán eszembe jut. Mindenesetre szerezhetnék egy utaslistát, és megnézhetném, nem mond-e valamit az egyik név. Baj van, Montez, maga beindította az agyamat.

– Egyáltalán nem baj – mondta Montez. – Örülök neki. Ami pedig azt az embert illeti, lehet, hogy közönséges turista, és két hét múlva elmegy innen – de mindenesetre örülök, hogy elgondolkodtattam...

Gottstein szemmel láthatólag nem figyelt rá.

– Fizikus vagy más efféle – mormogta. – Biztos vagyok benne; és valami veszéllyel kapcsolatos.

4. fejezet

– Helló – mondta Selene vidáman.

A földi férfi megfordult. Szinte azonnal fölismerte. – Selene! Nem tévedek? Selene!

– Igen! Pontosan ejtette ki a nevemet. Jól érzi magát? A földi férfi komolyan válaszolta: – Nagyon. Tudatára kell ébrednem, milyen egyedülálló évszázadban élünk. Nem is olyan régen ott voltam a Földön, belefáradtam a munkámba, belefáradtam magamba. Akkor arra gondoltam, száz évvel ezelőtt egyetlen módja lett volna, hogy elhagyjam a Földet: ha meghalok; de most – elmehetek a Holdra is. – Minden valódi vidámság nélkül elmosolyodott.

– És boldogabb, hogy a Holdon van? – kérdezte Selene.

– Egy kicsit. – Körülnézett. – Most nem kell egy csomó turistára vigyáznia?

– Nem, ma nem – válaszolta a nő kedvesen. – Szabadnapom van. De, ki tudja, kivehetek kettőt-hármat is. Nagyon unalmas munka.

– Milyen kár, hogy rögtön egy turistába botlik még a szabadnapján is.

– Nem botlottam. Kerestem magát. És elég nehezen találtam meg. Nem kellene egyedül bóklásznia.

A földi férfi érdeklődéssel nézett rá.

– Miért keresett? Odavan a földi férfiakért?

– Nem – mondta a nő könnyed őszinteséggel. – Viszolygok tőlük. Elméletileg sem szeretem őket, és mivel a munkám összeköt velük, még rosszabb.

– Mégis megkeresett. És nincs rá mód e Földön, akarom mondani e Holdon, hogy meggyőzzön: fiatal vagyok és csinos.

– Még ha az volna, sem segítene. A földi férfiak nem érdekelnek, erről mindenki tud, csak Barron nem.

– Akkor miért keres?

– Hát mert más módon is lehet valaki érdekes, és Barron számára maga az.

– Ki az a Barron? A barátja? A fiúja?

Selene elnevette magát.

– Barron Neville. Rég túl van azon, hogy fiú legyen, és sokkal több, mint a barátom. Néha szeretkezünk, ha kedvünk van hozzá. – Erre gondoltam. Van gyermekük?

– Egy fiam van. Tízéves. Legtöbb idejét a fiúk körletében tölti. Hogy megtakarítsam magának a következő kérdést: nem Barrontól van. Szeretnék egy másik gyereket is, ha még együtt leszünk, tőle; ha engedélyeznek még egy gyereket – bár majdnem biztos vagyok benne, hogy engedélyezik.

– Nagyon őszinte.

– Amit nem tartok titoknak, abban természetesen. Nos, mit szeretne csinálni?

Tejfehér sziklafolyosón sétáltak, melynek fényes felületét a Hold-kőzet apró, fénytelen darabjaival díszítették: ezek borították a Hold szinte egész felületét. A nő lábán szandál volt; amellyel alig érintette a talajt, a férfi magas sarkú csizmát viselt, amelynek nehezéke segítségül némi súlyt adott lépteinek. Különben kínszenvedést jelentett volna a járás. A folyosó egyirányú volt. Néha nesztelenül elsiklott mellettük egy-egy villanyautó.

– Hogy most mit szeretnék csinálni? – mondta a földi férfi. – Ez felhívás keringőre. Nem akar megállapítani valamilyen határértéket, nehogy a válaszom akaratlanul megsértse?

– Maga fizikus?

A földi férfi habozott a válasszal.

– Miért kérdi?

– Csak hogy halljam a válaszát. Tudom, hogy fizikus.

– Honnan?

– Senki sem használja azt a kifejezést, hogy "határértéket megállapítani", hacsak nem fizikus. Különösen, ha a Holdon mindenekelőtt a protonszinkrotront akarja megtekinteni.

– Akkor ezért keres, mert fizikusnak látszom?

– Ezért küldött Barron, hogy megkeressem. Mert ő fizikus. Én azért jöttem, mert elég szokatlan földi férfinak találom.

– Milyen tekintetben?

– Nem lesz nagyon hízelgő, ha hízelgésre vadászik. Úgy látom, nem kedveli a földieket.

– Honnan tudja?

– Figyeltem, hogyan nézi á többieket a partin. Mellesleg egyébként is megérzem. Azok a földikék, akik nem szeretik a földikéket, a Holdon szoktak maradni. És ezzel visszatértünk az eredeti kérdéshez. Mit szeretne csinálni? Ami pedig a határérték-megállapítást illeti, az idegenvezetés a határ.

A földi férfi élesen nézett rá.

– Ez sajátságos, Selene. Magának szabadnapja van. A munkája elég unalmas vagy elég utálatos ahhoz, hogy boldogan kihagyjon egy napot vagy akár kettőt-hármat. És akkor azt választja, hogy idegenvezetőként velem töltse a szabadnapját. Csak mert valami kicsit érdekli.

– Barront érdekli. Ő most el van foglalva, és mit árt, ha én szórakoztatom magát, míg el nem készül... De maga amúgy is más. Nem látja, mennyire más? Munka közben pár tucat földikét terelgetve... Nem baj, hogy így mondtam?

– Mondom így én is.

– Mert földi. Vannak földiek, akik csúfnévnek tartják, és meg vannak bántva, ha a Holdlakók így beszélnek róluk.

– A holdikák?

Selene elpirult.

– Igen. Ennyit erről.

– Akkor a legjobb volna, ha egyikünk sem lovagolna szavakon. A munkájáról beszélt.

– Hát a munkám során vannak azok a földikék, akikre vigyáznom kell, nehogy kitörjék a nyakukat, akiket ide-oda kell hurcolásznom, akiknek kis beszédeket kell tartanom, hogy előírás szerint egyenek, igyanak és lépkedjenek. Megnézik a kedvenc kicsi látványosságaikat, intézik a kedvenc kicsi intéznivalóikat, én pedig szörnyen udvarias és anyáskodó vagyok velük, hisz kötelességem.

– Borzasztó – mondta a földi férfi.

– De maga meg én azt csinálunk, amit akarunk. Remélem tehát, hogy megragadja a kínálkozó lehetőséget, és nem kell vigyáznom rá, mit mondok.

– Már mondtam, nyugodtan becézzen földikének.

– Rendben van. Most önként, a szabadidőmben dolgozom. Mit szeretne csinálni?

– Nagyon könnyű válaszolnom. Meg akarom nézni a protonszinkrotront.

– Nem megy. Talán Barron meg tudja szervezni, ha majd találkozott vele.

– Nos, ha nem láthatom a szinkrotront, nem tudom, mi látnivaló van még. Tudom, a túlsó oldalon ott a rádióteleszkóp, de nem hiszem, hogy bármi újdonsággal szolgálna. Majd maga megmondja, mi az, amit egy átlag turista nem lát.

– Egy csomó minden. Ott vannak az algatelepek, nem azok az antiszeptikus élelmiszerüzemek, amelyeket már látott, hanem maguk a farmok. Bár a szag kicsit erős, és nem hinném, hogy egy földike... földi férfi különösen étvágygerjesztőnek találná. A földiek úgyis meg vannak akadva az ennivalóval.

– Meglepő? Kóstolt már földi ételt?

– Voltaképpen nem. De valószínűleg nem is ízlene. Minden attól függ, mihez vagyunk szokva.

– Én is azt hiszem – mondta nagy sóhajjal a földi férfi. – Ha megkóstolna egy igazi marhaszeletet, torkán akadna a zsír meg a rost.

– Kimehetünk a peremvidékre, ahol új folyosókat fúrnak a kőzetbe, de akkor speciális védőöltözetet kell vennie. Aztán a gyárak...

– Válasszon maga, Selene!

– Jó, csak mondjon meg valamit becsületesen!

– Nem ígérhetem meg, amíg nem hallom a kérdést.

– Azt mondtam, hogy azok a földikék, akik nem szeretik a földikéket, itt maradnak a Holdon. Nem javított ki. Maga is itt szándékszik maradni?

A földi férfi ránézett ormótlan csizmája orrára. Azt mondta: – Selene, nagy nehézségembe került, hogy vízumot kapjak a Holdra. Azt mondták, túl idős vagyok az utazáshoz, és ha egy kis időt itt töltök, esetleg nem térhetek vissza. Így hát azt mondtam nekik, hogy végleg itt szándékozom maradni.

– Csak nem hazudott?

– Akkor még nem volt biztos. De azt hiszem, itt fogok maradni. – Gondolom, még sokkal kevésbé lettek volna készségesek, ha tudják.

– Miért?

– A földi hatóságok nem nagyon szeretnek fizikusokat végleg ideengedni.

A földi férfi ajka megrándult.

– Ebben a tekintetben nem voltak gondjaim.

– Nos, ha közénk akar tartozni, akkor meg kell látogatnia a tornatermet. A földikék gyakran szeretnék megnézni, de mi általában nem biztatjuk őket Bár nincs kifejezetten tiltva. A bevándorlók, az már egészen más tészta.

– Miért?

– Egyrészt, mert meztelenül vagy majdnem meztelenül végezzük a gyakorlatokat. Miért is ne? – A hangja kicsit szomorúan csengett, mintegy a sokszor elismételt védekezés miatt. – A hőmérséklet ellenőrizve, a környezet tiszta. Csakhogy bárhol, ahová a földiek eljutnak, a meztelenség zavaróvá válik. Némelyik megbotránkozik, némelyik izgalomba jön, van, aki egyszerre érzi a kettőt. Nos, nem öltözhetünk fel a kedvükért a tornateremben, de nem is kellemes, ha ott vannak, így hát távol tartjuk őket.

– És a bevándorlók?

– Hozzá kell szokniuk. A végén ők is ledobják a ruhájukat. És sokkal nagyobb szükségük van a tornateremre, mint a született Hold-lakóknak, – Becsületes leszek magával, Selene. Ha női meztelenséggel találkozom, én is izgalmat érzek. Nem vagyok még olyan öreg, hogy ne érezzem.

– Hát akkor izguljon – mondta közönyösen a nő –, de magában! Rendben?

– Nekünk is le kell vetkőzni? – nézett rá vidám érdeklődéssel.

– Mint nézőknek? Nem. Megtehetjük, de nem kötelező. Maga kényelmetlenül érezné magát, ha ennyire az elején megtenné, és nem volna túlságosan inspiráló látvány a mi számunkra sem... – Maga aztán nem udvariaskodik!

– Miért, az volna? Legyen őszinte! Ami meg engem illet, nem kívánom magát külön izgalmaknak kitenni. Így hát mind a ketten maradjunk csak felöltözve.

– És nem fognak tiltakozni? Az ellen, hogy én mint kevéssé inspiráló külsejű földike jelen legyek?

– Ha ott vagyok magával, akkor nem.

– Rendben van, Selene. Messze van?

– Már ott is vagyunk. Itt kell átmenni.

– Aha, szóval egész idő alatt azt tervezte, hogy ide jövünk. – Gondoltam, érdekes lesz.

– Miért?

Selene hirtelen elmosolyodott.

– Csak úgy gondoltam.

A földi férfi megrázta a fejét.

– Kezdem azt hinni, hogy maga sohasem gondol valamit csak úgy. Hadd találgassak! Amennyiben szándékomban áll, hogy a Holdon maradjak, időről időre tornáznom kell, hogy az izmaimat, a csontjaimat, összes szervemet megfelelő kondícióban tartsam.

– Így van. Mindannyian így teszünk, de a földi bevándorlók különösen. Egyszer a torna mindennapi munkája lesz. Beléptek, és a földi férfi meglepődve nézett szét.

– Ez az első olyan helyiség, amelyik hasonlít a földi párjához. – Miben hasonlít?

– Nagy. Nem gondoltam volna, hogy ekkora helyiség is létezik a Holdon. Íróasztalok, irodagépek, nők az íróasztaloknál...

– Csupasz mellű nők – mondta komolyan Selene. – Ez nem hasonlít a Földre, megengedem.

– Van egy csúszdánk is, meg egy liftünk is a földikék számára.

Sok az emelet. De várjon...

Odament az egyik nőhöz, aki ott ült a közeli asztalnál, csöndes, sietős hangon megbeszélt vele valamit, míg a földi férfi barátságos kíváncsisággal tekingetett körbe.

Selene visszatért: – Minden rendben. Még mérkőzést is látunk. Nagyon jó mérkőzést: ismerem a csapatokat.

– Imponál ez a helyiség. Komolyan.

– Ha még mindig a méreteiről beszél, korántsem elég nagy. Három tornatermünk van. Ez a legnagyobb.

– Nekem tetszik, hogy a Hold spártai körülményei között megengedhetik maguknak, hogy ennyi teret szánjanak hiábavalóságokra.

– Hiábavalóság? – Selene hangja sértődötten csengett. – Miért gondolja, hogy hiábavalóság?

– Mérkőzés, azt mondta. Játék.

– Ha akarja, hívja játéknak. A Földön a sportot tízen csinálják, tízezren meg nézik. Nem úgy a Holdon: amit maga hiábavalóságnak néz, az nagyon is szükséges nekünk.,. Erre... liften megyünk, lehet, hogy várni kell egy kicsit.

– Remélem, nem haragszik.

– Nem haragszom igazán, de megértőbbnek kell lennie. Maguk, földi emberek hárommillió év alatt alkalmazkodtak a földi gravitációhoz, amióta az élet kikúszott a vízből a szárazföldre. Ha nem tornáznak is, elboldogulnak. Nekünk alig volt időnk, hogy alkalmazkodjunk a Hold nehézségi erejéhez.

– Eléggé másnak is látszanak.

– Ha valaki a Hold gravitációja mellett született és nevelkedett, a csontja és az izmai természetesen kevésbé masszívak, mint a Földön volnának, de ez még semmi. Nincsen olyan testi funkciónk, akármilyen finom legyen is, emésztés, hormonális rendszer, bármi, ami ne alkalmazkodott volna rosszul az itteni gravitációhoz, és ne igényelné, hogy szabályszerűen gyakoroltassuk. Meg lehet szervezni ezt a gyakorlást úgy, hogy mókás játéknak hasson, de attól még nem hiábavaló.. Itt a lift.

A földi férfi egy pillanatra visszahőkölt, de Selene meglehetős türelmetlenséggel szólt rá, mintha még mindig füstölögne benne az önvédelmi kényszer.

– Gondolom, azt akarja mondani, hogy ez inkább fonott kosárra hasonlít. Minden földi ember ezt mondja. A Hold nehézségi erejéhez nem kell erősebb.

A lift lassan ereszkedett lefelé. Csak ők ketten voltak benne. – Gyanítom, nem sokan használják – mondta a földi férfi. Selene újra elmosolyodott.

– Igaza van. A kézicsúszda sokkal népszerűbb és élvezetesebb. – Mi az?

– Pontosan az, ami a neve... Itt is vagyunk. Csak két emeletet kellett lejönnünk. A kézicsúszda függőleges cső, amelyen az ember lehullik, csak a kezével fékez a fokokon. A földikéket nem biztatjuk, hogy kipróbálják.

– Kockázatos?

– Önmagában nem. Le is lehet mászni rajta, mintha létra lenne. De vannak fiatalok, akik nagy sebességgel hullanak lefelé, és a földikék nem nagyon tudják, hogyan térjenek ki az útjukból. Az összeütközés meg mindig kellemetlen. De maga előbb-utóbb ezt fogja használni. Amit most lát, voltaképpen az is egy nagy kézicsúszda, amit a szerteleneknek terveztek.

Odavezette egy körbefutó korláthoz, melynél különböző egyének beszélgettek. Mindannyian többé-kevésbé meztelenül. Általában szandált viseltek, és erszény lógott az egyik vállukról. Némelyikükön sort volt. Egyikük valami zöldes habarékot evett kanállal egy tartályból.

A földi férfi kissé elfintorította az orrát, mikor elhaladt az illető mellett.

– A fogászat problémája eléggé súlyos lehet a Holdón – mondta.

– Valóban – értett egyet vele Selene. – Ha mód van rá, a fogatlan állkapcsot választjuk.

– Fogatlan?

– Azért nem teljesen. A metsző-és szemfogakat megtartjuk esztétikai okból, meg alkalmanként jól jöhetnek, tisztítani is könnyű őket, de mi szükség a zápfogakra? Csak a földi múlt maradványai.

– Haladtak valamit ebben az irányban?

– Nem – mondta a nő mereven. – A genetikai beavatkozás törvényellenes. A Föld hajthatatlan.

Ő is odatámaszkodott a korláthoz.

– Ezt úgy hívják, hogy a Hold játszótere – mondta.

A földi férfi lenézett. Nagy, henger alakú nyílást látott, rózsaszín, sima falakkal, amelyekre fémfogantyúk voltak illesztve, látszólag véletlenszerűen. Itt-ott egy-egy rúd húzódott keresztül a hengeren, volt, hogy teljes szélességében. A henger négy-ötszáz láb mély volt, és körülbelül ötven láb a keresztmetszete.

Látszólag senki sem fordított túl nagy figyelmet sem a játszótérre, sem a földi férfira. Néhányan közömbösen ránéztek, amint elhaladt mellettük, végigmustrálták a ruháját, az arcát, aztán elfordultak. Volt, aki fesztelenül odaintett Selenének, és azután fordult el. Az érdeklődés hiánya félreérthetetlen volt, bár visszafogott.

A földi férfi a henger alakú nyílás felé fordult. Karcsú alakok voltak a fenekén, rövidülve látszottak felülről. Néhányan vörös, néhányan kék ágyékkötőt viseltek. Két csapat – bólintott a férfi. Az ágyékkötőnek nyilván védő szerepe volt, minthogy mindegyikük hordott kesztyűt, szandált, és védőkötés látszott a térdükön és könyökükön is. Voltak, akik rövid szalagot hordtak a csípőjük és a mellük körül.

– Ó – motyogta. – Nők meg férfiak.

– Igaz! – mondta Selene. – A nemek egyenlő alapon versenyeznek, de a cél, hogy a lóbálódzó testtagok ne akadályozzák az irányított eséseket. Ott van még a nemi különbség is, amely más-másféle sebezhetőséget jelent. De nem a szemérem a vezérelv.

– Azt hiszem, erről olvastam – jegyezte meg a földi férfi.

– Olvashatott – mondta Selene közömbösen. – Nem túl sokat lehet olvasni rólunk. Nem mintha bármi ellenvetésünk volna, de a földi kormányzat jobban szereti, ha minél kevesebb hír szól a Holdról.

– Miért, Selene?

– Maga a földi ember, mondja meg maga! Mi itt, a Holdon úgy gondoljuk, hogy zavarjuk a Földet. Legalábbis a földi kormányzatot.

A henger két oldalán most két egyén haladt gyorsan felfelé; gyors, könnyű dobszó hallatszott a háttérből. Eleinte a mászók mintha valami létrán mentek volna fel fokonként, de a sebességük egyre nőtt, és a félúttól nagyot, csattanósat ütöttek minden fokra, ahogy túlértek rajta.

– Ezt nem tudnák a Földön ilyen kecsesen végigcsinálni – mondta a földi férfi csodálkozva. – Illetve egyáltalán nem tudnák megcsinálni – tette hozzá.

– Nem csak a kis nehézségi erő segít – mondta Selene –, próbálj a meg, ha nem hiszi! Végtelen hosszú gyakorlás kell hozzá.

A mászók elérték a rudakat, és fejenállásba lendültek. Aztán egyszerre bukfencet vetettek, és zuhanni kezdtek.

– Gyorsan mozognak, ha akarnak – mondta a földi férfi.

– Hm – válaszolta Selene a gyors taps fölött –, arra gyanakszom, hogy a földi ember – úgy értem: az igazi földi ember, aki sohasem látogatta meg a Holdat – úgy gondolja, a Holdnak csak a felületén és csak szkafanderben lehet mozogni. Ez persze gyakran lassú. A tömeg, amelyhez a szkafander is hozzájárul, tetemes – mindez pedig nagy tehetetlenséget jelent a kis nehézségi erő mellett.

– Így van – mondta a földi férfi. – Láttam a korai űrhajósokról egy sor klasszikus filmet, amelyeket minden iskolásgyermek lát: úgy mozogtak, mintha víz alatt lettek volna. Ez a kép rögzül akkor is, ha az ember már kevésbé tudatlan.

– Meglepődik, ha látja, milyen gyorsan tudunk mozogni a Hold felületén űrruhában – mondta Selene. – És itt, a felszín alatt, ugyanolyan gyorsan mozgunk űrruha nélkül, mint a Földön lehet. A gravitáció diktálta lassúbb ütemet kiegyenlíti az izmok megfelelő használata.

– De tudnak lassan is mozogni. – A földi férfi az akrobatákat figyelte. Fölfelé gyorsan mentek, lefelé tudatosan lassan haladtak. Szállingóztak lefelé, rá-rácsapva egy-egy fokra, így lassították az esést, ugyanúgy, ahogy felfelé gyorsították a mozgásukat. Elérték a talajt, és két új akrobata lépett a helyükre. Aztán megint kettő. Minden csapatból kettesével versenyeztek, melyikük virtuózabb.

Mindkét pár egybehangzó harmóniában, de egyre bonyolultabb módon ment föl és esett le. Az egyik pár egyszerre rúgta keresztül magát a csövön, lapos, felfelé homorú parabolát írva le, mindegyik azt a fokot érte el, amit a másik elengedett, egymás mellett suhanva a levegőben, anélkül hogy érintették volna egymást. Hangos tapsot kaptak.

A földi férfi megszólalt: – Félek, hogy nincs meg bennem a megfelelő felkészültség, hogy a finomabb fogásokat is értékeljem. Ezek mind született Holdlakók?

– Annak kell lenniük – mondta Selene. – A tornaterem minden Holdlakó polgár számára nyitva van. Néhány bevándorló meglepően ügyes. De ehhez a virtuozitáshoz olyan emberek szükségesek, akik már itt fogantak és születtek a Holdon. Megfelelő fizikai alkalmazkodás kell, sokkal több, mint amire a földi ember képes, azonfelül gyermekkoruktól tréningben kell lenniük. A legtöbb akrobata tizennyolc éven aluli.

– Úgy érzem, veszélyes, még a holdbéli nehézségi erő mellett is.

– Nem, nagyon ritka a csonttörés. És nem hinném, hogy lett volna haláleset, de legalább egy gerinctörésről és bénulásról tudok. Borzasztó baleset volt, véletlenül éppen láttam is. Ó, várjunk csak, mostantól ad-lib dolgoznak.

– Hogyan?

– Mostanáig beállított számokat láttunk. A mászók kötött minta szerint mozogtak.

A dobok most lágyabb ütemet vertek, amint az egyik mászóakrobata hirtelen a levegőbe vetette magát. Fél kézzel elkapta az egyik kereszttudat, függőlegesen fordult egyet rajta, aztán elengedte.

A földi férfi figyelmesen nézte. Aztán megszólalt: – Érdekes. Pontosan úgy forog a radon, mint egy gibbon. – Mint egy micsoda?

– Gibbon. Az emberszabású majmok egy fajtája; ez az egyetlen majom él még vadon. – Meglátta Selene arckifejezését, és így folytatta: – Nem sértésnek szántam, Selene, nagyon kecses állatok.

Selene a homlokát ráncolta.

– Láttam őket képen.

– Nyilván nem látta őket mozgás közben. Persze a földikék használhatnák a Hold-lakókra a gibbon kifejezést sértő értelemben, ahogy a Holdlakók nevezik földikének a Földön lakó embert. De én nem így értettem.

Mindkét könyökét a korlátra rakta, úgy figyelte a mozgást. Mintha táncoltak volna a levegőben. Azt mondta: – Hogy bánnak a földi bevándorlókkal itt a Holdon? Úgy értem, Selene, azokkal a bevándorlókkal, akik élethossziglan itt akarnak maradni. Hiszen nincsen meg bennük a Holdlakók sokféle képessége.

– Nem számít. A vándlizók teljes jogú állampolgárok. Nincs megkülönböztetés, legalábbis hivatalos megkülönböztetés nincs. – Mit jelentsen az, hogy nincs hivatalos megkülönböztetés?

– Kérdésben a felelet. Vannak dolgok, amelyekre képtelenek.

Vannak különbségek. Mások az orvosi problémáik, a kórtörténetük általában rosszabb. Középkorúan már öregnek látszanak. A földi férfi zavartan félrenézett.

– Van vegyesházasság? Úgy értem, földiek és Holdlakók között? – Persze. Van. Lehet keresztezni őket.

– Ezt akartam tudni.

– Természetesen. Nincs kizárva, hogy egy bevándorlónak pár értékes génje legyen. Édes istenem, az én apám is bevándlizott, bár anyai ágon második generációs Holdlakó vagyok.

– Azt hiszem, az édesapja egészen fiatalon... Istenem! – Megdermedt a korlátnál egy pillanatra, aztán felszabadult sóhaj szakadt ki belőle. – Azt hittem, eltéveszti a rudat.

– Nem lehet. Hiszen ő Marco Fore. Szereti így csinálni, hogy az utolsó pillanatban kapja el. Valljuk meg, nem ízléses, igazi bajnok ilyet nem csinál. – Apám huszonkét éves volt, amikor idejött.

– Ez a módja, gondolom. Még elég fiatal volt, hogy alkalmazkodjék, nem hagyott érzelmi gubancokat a Földön. A férfi földike szempontjából elég kellemes lehet nemi kapcsolatba lépni egy...

– Nemi kapcsolat! – Selene vidámsága szinte riadalmat takart. – Csak nem képzeli, hogy az apám és az anyám... Ha anyám hallaná, miket beszél, lelökné innen.

– De...

– Mesterséges megtermékenyítés volt, az isten szerelmére! Szex egy földivel?

A földi férfi ünnepélyes arcot vágott.

– Azt mondta, nincs megkülönböztetés.

– Ez nem megkülönböztetés, hanem fizikai ténykérdés. A földi ember nem képes elboldogulni az itteni nehézségi erővel. Akármilyen gyakorlott, a szenvedély hevében ez a tapasztalatlanság visszaüthet. Én nem kockáztatnám. Az ügyetlen bolondja kificamíthatja a karját vagy a lábát, vagy ami még rosszabb, az enyémet. A génkeveredés egy dolog, a szex teljesen más.

– Elnézést. A mesterséges megtermékenyítés nem törvényellenes?

A nő elbűvölten nézte a tornászokat.

– Megint Marco Fore. Ha nem akar mindenáron teljesen haszontalan látványosságokat produkálni, valóban jó, de a nővére legalább ilyen jó. Ha együtt dolgoznak, az valóságos mozgásköltemény. Most nézze őket! Ugyanazon rúd körül forognak, mintha egyetlen test volna kifeszítve. A fiú időnként túl feltűnő dolgokat csinál, de kifogástalan az izomzata... Igen, a mesterséges megtermékenyítés a földi törvényeket sérti ugyan, de ha orvosilag indokolt, megengedik, és gyakran ez a helyzet, vagy legalábbis ezt mondják.

Most minden akrobata felmászott közvetlenül a nagy körkorlát alá: a vörösek az egyik, a kékek a másik oldalra. A nézők karja felemelkedett, nagy taps hallatszott. Egész tömeg gyűlt már össze a korlátnál.

– Baj lesz a férőhellyel – vélte a földi férfi.

– Egyáltalán nem. Ez nem műsor, hanem testedzés. Nem hívunk a kelleténél több nézőt a korláthoz. Csinálni illik odalent, nem bámulni ideföntről.

– Úgy érti, ugyanezt meg tudná csinálni maga is, Selene?

– Bizonyos fokig persze. Mint minden Holdlakó. Csak nem lennék olyan jó, mint ők. Nem vagyok csapattag sem. Nagy nyüzsi lesz most, mindenki mindenki ellen. Ez már tényleg veszélyes. Mind a levegőben lesznek, és mindegyik csapat azon igyekszik majd, hogy a másik tagjai leessenek.

– Igazán leessenek?

– A szó szoros értelmében.

– És előfordulnak sérülések is?

– Alkalomadtán. Elméletileg ezt a dolgot nem helyeslik. Hiábavalónak ítélik, és nincs olyan sok emberünk, hogy oktalanul kockáztassuk őket. De ez a nyüzsi nagyon népszerű, és nem tudjuk megszavaztatni, hogy törvényen kívül helyezzék.

– Maga melyik oldalon szavazna, Selene?

Selene elpirult.

– Ne ezzel törődjön! Nézze inkább!

A ritmus hirtelen viharossá fokozódott a dobokon, és minden egyes sportoló elrúgta magát a henger faláról, mintha nyálból lőtték volna ki. Nagy zűrzavar volt a levegőben, de mikor kitisztult a kép, mindenki szilárdan kapaszkodott a falon. Feszült várakozás töltötte meg a termet. Egyik elugrott, a másik követte, a levegő villanó testekkel telt meg ismét. És mindig újra meg újra zajlott az egész.

– A pontozás bonyolult – mondta Selene. – Pont jár minden elugrásért, minden érintésért, két pont minden tévedésért, amit az ellenfél követ el. Talajérintés tíz pont, a szabálytalanságért büntetőpontot adnak.

– Ki pontoz?

– Vannak bírók, akik a helyszínen döntenek, és videoszalagon is megvan az egész, ha utólag óvna valaki. Nagyon gyakran még a videoszalag alapján sem lehet dönteni.

Hirtelen izgatott kiáltás harsant, mikor egy kék lány egy piros fiú mellett repült el, és csattanósat vágott az oldalára. A fiú az ütéstót félrelendült volna, de nem túl szerencsés módon. Bizonytalanná vált az egyensúlya, úgy kapott a falon lévő rúd után, és kegyetlenül beverte a térdét.

– Hol a szeme? – kérdezte méltatlankodva Selene. – Nem látta, hogy jön a lány?

A mérkőzés keményebb lett, és a földi férfit már fárasztotta, hogy értelmet kölcsönözzön a kötelékrepüléseknek. Időnként egy-egy ugró elérte a rudat, de nem tudta megtartani magát. Ilyenkor a nézők áthajoltak a korláton, mintha maguk is készek volnának a levegőbe vetni magukat rokonszenvből. Egyszer Marco Forénak megütötték a csuklóját, és valaki azt kiáltotta: – Szabálytalanság!

Fore elvétette a fogantyút, és leesett. A földi férfi az esést a Hold gravitációja miatt lassúnak érezte. Fore izmos teste pörgött a rudak között, anélkül hogy bármelyiket is sikerült volna megfognia. A többiek vártak, mintha minden összecsapást felfüggesztettek volna, míg az esés be nem fejeződik.

Fore most már egészen gyorsan esett, bár kétszer is lelassította magát, anélkül hogy valóban sikerült volna megkapaszkodnia.

Csaknem a földön volt már, mikor hirtelen pókszerű rándulással kirúgta a jobb lábát, és felakadt egy keresztrúdion; ott lengett fejjél lefelé, mintegy tíz lábbal a talaj felett. Karját kitárva várt kicsit, míg kitört a tapsvihar, akkor felfelé lendült, elugrott, és gyorsan mászni kezdett.

– Tényleg szabálytalanság történt? – kérdezte a földi férfi.

– Ha Jean Wont nem ellökte, hanem megfogta a csuklóját, szabálytalanság. A bíró szabályosnak ítélte az akciót, és úgy gondolom, Marco sem óvja meg. Sokkal tovább zuhant, mint kellett volna. Szereti ezeket az utolsó pillanatban bekövetkező megmeneküléseket; egy nap aztán elszámítja magát, és megsérül... Ó, ó!

A földi férfi kíváncsian felkapta a fejét, de Selene nem őt nézte. Azt mondta: – Itt van valaki a megbízott irodájából, nyilván magát keresi. – Miből gondolja?

– Ki más miatt jönne ide? Maga az egyetlen, aki nem otthonos itt.

– De hát nincs semmi ok rá – kezdte a földi férfi.

A küldönc, aki maga is földi embernek vagy legalábbis bevándorlónak látszott, és akit zavarhatott, hogy annyi karcsú meztelen alak látszólag közönyös tekintetének kereszttüzébe kerül, egyenesen feléje tartott.

– Uram – kezdte. – Gottstein megbízott úr arra kéri, fáradjon velem.

5. fejezet

Barron Neville lakása valahogy ridegebb volt, mint Seleneé. Könyvei csupaszon hevertek mindenfelé, a számítógépe födetlenül állt a sarokban, hatalmas íróasztalán a rendetlenség is hatalmas volt. Ablakai dísztelenül sötétlettek.

Selene belépett, karba fonta kezét, és azt mondta: – Ha ilyen mocsokban élsz, Barron, mitől reméled, hogy tiszta gondolataid támadnak?

– Elboldogulok – felelte zsémbesen Barron. – Hogyhogy nem hoztad magaddal a földi embert?

– A megbízott csapott le rá elsőnek. Az új megbízott.

– Gottstein?

– Pontosan. Miért nem készültél el előbb?

– Mert időbe telt, míg eligazodtam. Nem dolgozhatom vaktában.

– Nos, jól van, akkor csak várni kell – mondta Selene.

Neville leharapott egy darabot a hüvelykujja körméből, majd mogorván tanulmányozni kezdte.

– Nem tudom, örülnöm kell-e a helyzetnek vagy sem. Mit gondolsz a vendégünkről?

– Nekem tetszik – mondta Selene határozottan. – Nagyon kellemes volt, földike létére. Hagyta, hadd vezessem. Érdeklődött. Nem ítélkezett. Nem atyáskodott. Pedig nem erőlködtem különösebben, hogy meg ne bántsam.

– Érdeklődött a szinkrotronról?

– Nem, de nem is lett volna értelme.

– Miért?

– Mert megmondtam neki, hogy látni akarod; és hogy fizikus vagy. Így, gondolom, téged fog megkérdezni, amikor majd meglátogat.

– Nem találta furcsának, hogy éppen egy olyan idegenvezetőnőbe botlott, aki történetesen egy fizikus ismerőse?

– Miért volna ez furcsa? Megmondtam, hogy a szexpartnerem vagy. A szexuális vonzalom vak: egy fizikus is leereszkedhet egy közönséges idegenvezetőhöz.

– Fogd be a szád, Selene!

– Ó! Nézd, Barron, úgy gondolom, ha csak azért hálózott be engem, hogy rajtam keresztül hozzád jusson el, akkor legalább valami jelét kellett volna mutatnia az idegességnek. Minél komplikáltabb, minél hülyébb egy összeesküvés, annál zavarosabb; tehát annál idegesebb az összeesküvő. Én kifejezetten oldottan viselkedtem. Beszéltem neki a világon mindenről, csak a szinkrotronról nem. A tornabemutatóra is elvittem.

– És?

– És érdekelte. Érdekelte és megnyugtatta. Akármiben sántikál is, nem egy bonyolult figura.

– Biztos vagy benne? A megbízott mégis előbb beszél vele, mint én. Gondolod, hogy ez jó?

– Miért gondoljam, hogy rossz? Nyílt meghívásra került sor egy csomó Holdlakó füle hallatára, nem körmönfont dolog.

Neville hátradőlt, kezét a tarkójára rakta.

– Selene, kérlek, ne ragaszkodj hozzá, hogy te vond le a következtetéseket! Idegesít. Ez az ember először is nem fizikus. Mondta, hogy az?

Selene szünetet tartott, hogy gondolkodjon.

– Én fizikusnak neveztem. Ő nem tagadta, de nem emlékszem, hogy állította volna. Mégis, mégis... biztos vagyok benne, hogy az.

– A hallgatás is takarhat hazugságot, Selene. Talán fizikusnak hiszi magát, de sem annak nem tanult, sem fizikusként nem dolgozik. Tudományos képzettsége van, megengedem, de nincs tudományos állásban. Nem kapott. Nincs olyan laboratórium a Földön, amely munkahelyet biztosítana neki. Rajta van Fred Hallam feketelistáján, annak is az élén, jó ideje.

– Biztos vagy benne?

– Hidd el, ellenőriztem. Ne haragudj, hogy ennyi ideig tartott.

Ráadásul olyan jó a hír, hogy már túlzás.

– Miért olyan jó? Nem értem, mire akarsz kilyukadni.

– Nem gondolod, hogy megbízhatnánk benne? Végül is a Földön sok sérelem érte.

– Jogos az érvelés, ha az adataid megfelelnek a valóságnak.

– Ó, az én adataim megfelelnek a valóságnak, legalábbis annyiban, hogy ezeket ástam ki, nem mást. De talán el is várja valaki, hogy így érveljünk.

– Barron, ez már gusztustalan. Hogy lehet ezeket a konspirációs elméleteidet mindenbe beleszőni? Ben nem úgy beszél...

– Ben? – kérdezte gúnyosan Neville.

– Ben – felelte Selene higgadtan. – Ben nem úgy beszélt, mint akiben sérelem ég, vagy mint aki meg akarja játszani, hogy sérelem ég benne.

– Azt nem, de elérte, hogy úgy gondolj rá, mint olyasvalakire, aki tetszik. Mondtad, hogy tetszik, nem? Hangsúlyozottan mondtad. Lehet, hogy pontosan ezt akarta.

– Engem nem könnyű bolonddá tenni, jól tudod. – Várnom kell, amíg én beszélek vele.

– Az ördög vigyen el, Barron! Ezer meg ezer mindenfajta földikével társalogtam, ez a munkám. És semmi okod sincs rá, hogy ilyen gúnyos hangon beszélj az ítélőképességemről. Tudod jól: minden okod megvan rá, hogy megbízz benne.

– Rendben van. Majd meglátjuk. Ne légy dühös! Annyi az egész, hogy várnunk kell. És amíg várunk – azzal felállt –, találd ki: mire gondoltam?

– Nem kell találgatnom. – Selene is felállt, és néhány alig látható, finom lépéssel eltávolodott a férfitól. – De gondolj rá magadban! Nekem nincs kedvem hozzá.

– Azért bosszankodsz, mert megkérdőjeleztem az ítéletedet?

– Azért bosszankodom, mert... Ó, az ördögbe is, miért nem tartasz nagyobb rendet a szobádban? – Azzal kiment.

6. fejezet

– Szeretném megkínálni – mondta Gottstein – valami földi csemegével, doktor, de elvi okokból nem engedélyezték, hogy hozzak. A derék Holdlakók durva megkülönböztetésnek tekintik, ha földi emberrel kivételezünk, csitítsuk tehát érzékenykedésüket, és kövessük az itteni pózokat, amennyire lehetséges, bár attól tartok, járásom rögtön elárul. Ez az átkozott gravitációjuk teljesen lehetetlen dolog.

– Én is így találom – mondta a földi ember. – Gratulálok az új állásához...

– Még nem egészen az enyém, uram.

– Mégis gratulálok. De még mindig nem értem, miért hívatott. – Útitársak voltunk az űrhajón. Nem is olyan régen, ugyanazon az űrhajón érkeztünk.

A földi ember udvariasan várta a folytatást.

– De én jóval régebbről ismerem magát – mondta Gottstein. – Igaz, rövid ideig, de láttuk egymást néhány éve.

– Attól tartok, nem emlékszem... – felelte nyugodtan a földi.

– Egyáltalán nem lep meg. Semmi nem indokolja, hogy emlékezzék. Abban az időben Burt szenátor stábjához tartoztam, aki akkoriban a Környezetvédelmi és Műszaki Bizottság feje volt; most is az. Abban az időben meglehetősen igyekezett, hogy orrára koppintson Hallamnek, dr. Frederick Hallamnek.

A földi ember hirtelen egy kicsit mintha kiegyenesedett volna ültében.

– Ismerte Hallamet?

– Érkezésem óta maga a második, aki ezt kérdi tőlem. Igen, ismertem. Nem közelről. Ismertem másokat, akik találkoztak vele. Elég furcsa módon, a véleményük rendszerint megegyezett az enyémmel. Ahhoz képest, hogy egy egész bolygó bálványozta, Hallam kevés szeretetet ébresztett azokban, akik ismerték.

– Keveset? Semennyit, azt hiszem – mondta a földi ember.

Gottstein nem vette tudomásul a közbeszólást.

– Akkoriban az volt a munkám – legalábbis ezzel bízott meg a szenátor –, hogy vizsgáljam meg, nem társul-e az elektronszivattyú létesítése és fejlesztése szükségtelen pazarlással és személyes haszonnal. Törvény előírta, megfigyelőbizottsági rutinszaglászás, de a szenátor – magunk között szólva – azt remélte, hogy talál valami adalékot Hallam ellen. Meg akarta lazítani a fojtogató pórázt, amin az az ember a tudományos életet vezette. De kudarcot vallott.

– Nyilvánvaló. Hallam ma erősebb, mint valaha.

– Nem volt semmiféle korrupció, olyan pedig, aminek a szálai Hallamhez vezettek volna, végképp nem. Az az ember szigorúan becsületes.

– Ilyen értelemben biztosan. De a hatalomnak is megvan a maga piaci értéke, amit nem föltétlenül pénzben mérnek.

– Hanem akkoriban más érdekelt, bár nem tudtam a végére járni. Olyasvalakire bukkantam, aki nem Hallam hatalma, hanem az elektronszivattyú léte ellen emelt kifogást. Jelen voltam a beszélgetésen, bár nem én vezettem. Ugye maga tett panaszt?

A földi ember óvatosan mondta: – Emlékszem az esetre, de magára nem.

– Én akkor csodálkoztam, hogyan emelhet bárki tudományos alapon kifogást az elektronszivattyú ellen. Maga eléggé erős benyomást tett rám, így mikor megláttam az űrhajón, felkavarodott, sőt össze is állt bennem a dolog. Nem ellenőriztem az utaslistát, de hadd ellenőrizzem az emlékezetemet! Ön nem dr. Benjamin Andrew Denison?

A földi férfi felsóhajtott: – Benjamin Allan Denison. De hogy kerül ez elő? Az az igazság, megbízott úr, hogy nem akarom felkavarni a múlt ügyeit. Itt vagyok a Holdon, és elszántam magam, hogy mindent újrakezdek, a legelején, ha szükséges. Az ördögbe, még a nevemet is meg akartam változtatni.

– Nem segített volna. Az arcáról ismertem meg. Semmi kifogásom ellene, doktor, hogy új életet kezdjen, semmiképpen sem akarok beleavatkozni. De szeretnék egy kicsit kíváncsiskodni, azokról az indítékokról, amelyek önt nem érintik közvetlenül. Nem emlékszem már pontosan, mi is volt a kifogása az elektronszivattyú ellen. Nem mondaná el?

Denison lehajtotta a fejét. A csönd elhúzódott, és a megbízott nem vágott bele. Még egy kis torokköszörülést is elnyomott.

– Voltaképpen semmi sem volt – szólalt meg Denison. – Feltételezés volt csak, félelem, hogy esetleg a nukleáris intenzitás megváltozhat. Semmi.

– Semmi? – Gottstein most megköszörülte a torkát. – Remélem, nem zavarja, hogy igyekszem megérteni. Mondtam már, ön fölkeltette az érdeklődésemet. Akkor nem tudtam követni, és ma már kétséges, ki tudnám-e ásni a jegyzőkönyvekből a szükséges információkat. Az egészet lerakták valahol – a szenátor nagyon rosszul szerepelt, nem is kívánná, hogy a dolog publicitást kapjon. Mégis, egyes részletekre vissza tudok emlékezni. Ön valaha Hallam kollégája volt, de nem fizikus.

– Pontosan. Sugárvegyész voltam. Ahogy ő is.

– Javítson ki, ha nem emlékeznék pontosan, de a maga pályafutása nagyon jól indult.

– Vannak objektív tények, melyek a javamra szóltak. Nincsenek illúzióim magamról. Briliáns munkaerő voltam.

– Érdekes, hogy visszajön minden. Hallam viszont nem volt briliáns.

– Nem különösebben.

– Mégis, utóbb a dolgok nem jól alakultak maga körül. Voltaképpen, mikor meghallgattuk – ha jól emlékszem, önként jelentkezett e célból –, maga egy játékgyárosnak dolgozott.

– Kozmetikumokat gyártottak – mondta Denison fojtottan –, férfikozmetikumokat. Mindez nem emelte a tekintélyemet a kihallgatás során.

– Hát nem, sajnos. Mégiscsak ügynök volt.

– Az értékesítési osztályt vezettem. Változatlanul briliáns módon. Elnökhelyettes voltam, mikor abbahagytam, hogy a Holdra jöjjek.

– Volt Hallamnek valami köze ehhez? Mármint ahhoz, hogy nem foglalkozott többé természettudománnyal?

– Megbízott úr! – mondta Denison. – Kérem! Ez úgysem számít ma már. Ott voltam, mikor Hallam felfedezte a volfrám átalakulását, és az események láncolata elindult az elektronszivattyú felé. Hogy pontosan mi történt volna, ha történetesen nem vagyok ott, nem tudom. Lehetséges, hogy egy hónap elteltével én is meg Hallam is meghaltunk volna sugárfertőzés következtében, vagy nukleáris robbanás végzett volna velünk hat hét után. Nem tudom. De ott voltam, és Hallam ma részben miattam az, aki, és emiatt vagyok ma én is az, aki lettem. A pokolba a részletekkel! Kielégíti a válaszom? Mert többel nem szolgálhatok.

– Azt hiszem, igen. Személyes haragot táplál Hallammel szemben?

– Nem voltak személyes érzelmeim iránta akkor sem; most sincsenek.

– Jól gondolom, hogy az elektronszivattyúval szembeni ellenszenve azért támadt föl, hogy tönkretegye Hallamet?

– Az én ellenszenvem az ilyen keresztkérdésektől támad fel – mondta Denison.

– Kérem? Semmit sem azért kérdezek, mintha ön ellen akarnám felhasználni. Magam miatt kérdezősködöm, mert sok egyéb mellett a szivattyú ügye is nyugtalanít.

– Nos, rendben van, felteszem, hogy személyes érzelmeket keres a háttérben. Nem szerettem Hallamet, tehát készséggel elhittem, hogy a népszerűsége, a nagysága hamis alapon nyugszik. Reméltem, hogy az elektronszivattyúval kapcsolatban találok valami hibát.

– És emiatt talált is?

– Nem – mondta Denison erőteljesen, miközben öklével a szék karfájára vágott úgy, hogy a reakció kissé fel is ugrasztotta a székből. – Nem "emiatt". Azért találtam hibát, mert volt hiba. Legalábbis én úgy láttam. Semmiképpen sem találtam volna ki valami hibát, csak hogy megfúrjam Hallamet.

– Nem kitalált hibára gondolok, doktor – mondta csillapítólap Gottstein –, álmomban sem mernék ilyet feltételezni. De mindannyian tudjuk, hogy az ismeretlen határterületének feltérképezése során feltételezésekkel kell dolgozni. E feltételezések a szürke bizonytalanságból erednek, de az ember a legjobb akarattal kiszínezheti őket így vagy úgy a... a... pillanatnyi érzelmeinek megfelelően. Ön a föltételezéseit esetleg némi Hallam-ellenes árnyalatra színezte.

– Semmi értelme ennek a beszélgetésnek, uram. Akkor, legalábbis úgy gondoltam, volt egy érvényes kritikai észrevételem. Mindazonáltal nem vagyok fizikus. Sugárvegyész – voltam.

– Hallam is sugárvegyész volt, mégis ő ma a világ leghíresebb fizikusa.

– Ma is sugárvegyész. Csak a tudása negyedszázada elavult.

– Nem úgy, mint a magáé. Maga keményen megdolgozott azért, hogy fizikus legyen.

Denison fölfortyant: – Ön csakugyan nyomozott utánam.

– Mondtam, hogy mély benyomást tett rám. Érdekes, hogy visszajön minden. De ugorjunk más témára! Ismer egy Peter Lamont nevű fizikust?

Visszautasító hangon jött a válasz: – Találkoztam vele.

– Róla is azt mondaná, hogy briliáns?

– Nem ismerem elég jól, és utálom az elkoptatott szavakat.

– Kijelentené, hogy ő tudta, miről beszél?

– Igen, minthogy nincs ellenkező értesülésem.

A megbízott óvatosan hátradőlt a székében. Földi szemmel nézve túl vékony alkotmánynak látszott a súlyához képest. Azt mondta: – Volna olyan kedves és elmondaná, hogyan ismerte meg Lamontot? Csak a hírét hallotta? Vagy találkoztak is?

– Beszélgettünk közvetlenül is – válaszolta Denison. – Azt tervezte, hogy megírja az elektronszivattyú történetét a kezdetektől; teljes beszámolót készült összeállítani az egész legendás hülyeségről, amit köré kerítettek. Hízelgett, hogy Lamont hozzám fordul, hogy úgy látszik, talált valami anyagot rólam. Az ördögbe, megbízott úr, már az is hízelgett, hogy egyáltalán tudja, hogy még élek. De igazából nem mondhattam sokat neki. Mi haszna lett volna? Én nem nyertem volna semmit, csak azt, hogy kiröhögjenek, abba meg régen belefáradtam. Ahogy az önemésztésbe és az önsajnálatba is.

– Tud róla, mit csinált Lamont az utóbbi pár évben?

– Mire gondol, megbízott úr? – kérdezte Denison óvatosan.

– Egy éve vagy talán kicsivel előbb Lamont beszélt Burttel. Nem tartozom többé a szenátor stábjába, de azért időnként találkozunk. Tőle tudom. Aggasztotta a dolog. Úgy gondolta, Lamont kidolgozott egy érvényes teóriát az elektronszivattyú ellen, mégsem lát semmilyen gyakorlati módot rá, hogy újratárgyalják az ügyet A dolog engem is aggaszt...

– Mennyi aggodalom – gúnyolódott Denison.

– ...de most nem is tudom. Ha Lamont beszélt önnel, és...

– Stop! Most álljon meg, megbízott úr, mert látom, igyekszik valamerre, amerre nem akarom, hogy tovább haladjon. Ha azt várja, hogy kijelentsem: Lamont ellopta az ötletemet, és másodszor is ocsmányul jártak el velem, téved. Hadd hangsúlyozzam újra, amilyen nyomatékosan csak lehet: nekem nem volt érvényes elméletem. Csak találgattam. Aggódtam, megszólaltam, nem hittek nekem, elment a kedvem. Nem lévén módom rá, hogy bebizonyítsam az ötletem értékét, feladtam. Nem is említettem Lamontnak a beszélgetésünk során, sohasem jutottunk túl az elektronszivattyú első napjain. Amivel később előállt, az ugyan nagyon hasonlít az én találgatásomra, de tőlem függetlenül dolgozta ki. Úgy tetszik, sokkal szilárdabb, szigorúan matematikai alapokon építette föl az elemzését. Nem tartok igényt sem az elsőségre, sem semmire.

– Úgy látszik, tud Lamont elméletéről.

– Körbejárt az utóbbi hónapokban. Nem tudja publikálni a fiú, és senki sem veszi komolyan, de a dolog szájról szájra jár: még engem is elért.

– Értem, doktor. De én komolyan veszem. Engem már másodszor figyelmeztetnek, érti? Az ön jelentése – az első figyelmeztetés – sohasem jutott el a szenátorhoz. Semmi köze sem volt a pénzügyi szabálytalanságokhoz, amelyek után nyomozott. A vizsgálóbizottság feje – nem én – rögeszmének tekintette, már megbocsásson. En nem annak gondolom. Mikor újra fölbukkant az ügy, fel is kavart Szándékomban állt, hogy találkozzam Lamonttal, de több fizikus, akivel konzultáltam...

– Hallamet is beleértve?

– Nem, nem kerestem fel Hallamet Több fizikus, akit megkérdeztem, azt mondta, hogy Lamont munkájának a világon semmi alapja sincs. Én még így is találkozni akartam vele, de akkor fölkértek erre a munkára, és most itt vagyok – és itt van ön. Véleménye szerint van komoly alapja annak az elméletnek, amelyet dr. Lamont meg ön is támogat?

– Úgy érti, hogy az elektronszivattyú folyamatos használata előbb-utóbb felrobbantja-e a Napot, netán a galaxisnak ezt az ágát is?

– Igen. Pontosan erre gondoltam.

– Nem tudhatom. Csak találgatok. Ami Lamont elméletét illeti, nem tanulmányoztam részleteiben, minthogy nem publikálták. Ha látnám, a matematikai részét tán nem is érteném... Mellesleg mit számít? Lamont nem győzhet meg senkit sem. Hallam ugyanúgy tönkretette, ahogy korábban engem. A közönség pedig úgy érezné, hagy sérti a rövidlejáratú érdekeit, és akkor sem hinne neki, ha Hallam feje fölül beszélne, hogy ügy mondjam. Nem akarják feladni a szivattyút. Sokkal könnyebb elutasítani Lamont elméletét, mint kitalálni, hogyan tehetnének valamit az ügyben.

– De önt még mindig aggasztja, nemde?

– Abban az értelemben, hogy attól tartok: valóban képesek vagyunk elpusztítani a világot; amit persze nem nagyon szeretnék végignézni.

– Tehát eljött a Holdra, hogy tegyen valamit, amit régi ellenfele, Hallam a Földön megakadályozna.

– Maga is szeret találgatni – mondta lassan Denison.

– Igen? – mondta Gottstein közömbösen. – Lehet, hogy én is briliáns vagyok? Nos, jól gondoltam?

– Lehetséges. Nem adtam fel a reményt, hogy visszatérjek a tudományos életbe. Örülnék, ha a munkám elhessegetné az emberiséget kísértő végzetet, mért bebizonyítaná akár azt, hogy nem létezik, akár azt, hogy igenis létezik, s akkor el kell hárítani a fenyegetést.

– Értem. Dr. Denison, van még egy megvitatnivalónk e pillanatban. Az elődöm, a most távozó megbízott, Montez úr, azt mondja, hogy a tudomány csak itt á kar növekedni, itt, a Holdon; aránytalan mennyiségben van itt jelen az emberiség szürkeállománya és kezdeményezőkészsége.

– Igaza lehet – mondta Denison. – Nem tudom.

– Lehet, hogy igaza van – mondta Gottstein elgondolkodva. – De ha így van, nem gondolja, hogy mindez előnytelen a maga szempontjából? Bármit csinál, a közönség azt mondhatja rá, hogy a holdbeli tudományos struktúrának köszönheti. Ezáltal ön alig nyer valami személyes elismerést, akármilyen értékesek is az eredményei... ami persze igazságtalan volna.

– Belefáradtam az érdemek elismertetéséért folyó kutyakomédiába, Gottstein megbízott úr! Szeretném, ha értelme lenne az életemnek, több értelme, mint amennyi az ultrahanggal szőrtelenítő vállalat alelnöke életének van. Meg is találom, ha visszatérhetek a tudomány világába. És ha a saját mércém szerint jól megcsinálok valamit, akkor elégedett leszek.

– Hadd mondjam meg: mindez nekem kevés. Amennyi érdeme van, annyiért elismerést kell kapnia; és nekem mint megbízottnak az a feladatom, hogy a földi közösséget hitelesen tájékoztassam, ügyelve rá, hogy ami érdem az öné, az az öné is maradjon. Hiszen ön is csak ember, tehát ragaszkodik ahhoz, ami megilleti. – Kedves öntől. Mit kíván cserébe?

– Ön cinikus, de igaza van. Cserébe azt kérem, hogy segítsen nekem. A leköszönő megbízott nem egészen biztos benne, hogy a Holdon milyen irányban folynak tudományos kísérletek. Nem tökéletes a kommunikáció a Hold és a Föld között, pedig a két világ erőfeszítéseinek koordinációja mindkét fél javát szolgálná. Természetes a gyanakvás, de ha ön bármit tehetne, hogy ez a bizalmatlanság megtörjön, az legalább olyan értéket jelentene nekünk, mint az ön tudományos felfedezései.

– Megbízott úr, nemigen hiheti, hogy én eszményfan tanúsíthatnám a Holdlakók előtt, milyen jószándékú és nyíltszívű a Föld tudományos világa.

– Nem szabad összetévesztenie, dr. Denison, egyetlen bosszúra éhes tudóst a földi emberiséggel. Fogalmazzunk így: nagyon jó néven venném, ha tájékoztatna tudományos eredményeiről, hogy segítségére lehessek érdemeinek tisztes elismertetésében. És hogy kellőképpen értsem az eredményeit – emlékezzen rá, nem vagyok szakképzett fizikus –, szerencsés lenne, ha a Holdon működő tudomány jelenlegi állásának fényével világítaná meg őket. Megegyeztünk?

– Nehéz dolgot kíván – mondta Denison. – Az előzetes eredmények, ha akár óvatlanságból, akár túlzott lelkesedésből idő előtt adják közre őket, borzasztóan tudnak ártani az ember jó hírének. Gyűlölök bárkinek bármiről beszélni, ameddig nem vagyok biztos a dolgomban. Korábbi tapasztalatom – amit annál a bizottságnál szereztem, amelynek ön is tagja volt – csak erősíti bennem ezt az óvatosságot.

– Meg tudom érteni – mondta szívélyesen Gottstein. – Magára bízom, hogy eldöntse, mikor tud hasznosan és érdemben informálni... De sokáig feltartottam, pedig már valószínűleg aludni szeretne.

Ezzel a kihallgatás véget ért. Denison távozott. Gottstein elgondolkodva nézett utána.

7. fejezet

Denison kézzel nyitotta ki az ajtót. Volt ugyan kapcsoló, automatikus, de az ébredés ködében nem találta.

A sötét hajú férfi, akinek mintha nyugodt szemrehányás ült volna az arcán, azt mondta: – Elnézést... Korán jöttem?

Denison megismételte az utolsó szót, hogy időt nyerjen, és felfogja a dallakat.

– Korán?... Nem... Én... Én késem, gondolom. – Hívtam magát. Találkozót beszéltünk meg... Denison most mar tudta, miről van szó. – Igen. Maga dr. Neville.

– Persze. Bemehetek?

Amint megkérdezte, be is lépett. Denison szobája kicsi volt; a rendetlen agy szinte egészen betöltötte. Lágyan suhogott a ventilátor.

Neville szokványos udvariassággal kérdezte: – Remélem, jól aludt?

Denison lenézett a pizsamájára, kezével beletúrt kócos hajába.

– Nem – mondta hirtelen. – Borzasztó éjszakám volt. Megbocsájt, de egy ideig nélkülöznie kell a társaságomat, míg rendbe hozom magamat.

– Persze. Nem akarja, hogy közben reggelit csináljak? Valószínűleg nem ismeri a felszerelést.

– Nagy szívességet tenne – mondta Denison.

Vagy húsz perccel később került elő, mar megmosakodva és megborotválkozva, nadrág és alsóing volt rajta. Azt mondta: – Remélem, nem törtem el a tust. Elállt, és nem tudtam újra elindítani.

– A vizet adagolják. Mára ennyi járt. A Holdon vagyunk, doktor. Engedelmével rántottát és forró levest csináltam kettőnknek. – Rántottát?

– Mi így nevezzük. A földiek nem így hívnak, gondolom.

– Ó! – mondta Denison. Leült, és kicsit kényszeredett lelkesedéssel ízlelte meg azt a sárga kenőcsöt, amelyet a másik rántottának mondott. Igyekezett nem elfintorítani az arcát az első falatnál, aztán férfiasan lenyelte, sőt egy második falatot is a villájára szúrt.

– Idővel megszokja – mondta Neville –, és nagyon magas a tápértéke. Ha figyelmeztethetem, a magas proteintartalom és az alacsony gravitáció csökkenti az élelemszükségletet.

– Annyi baj legyen – mondta Denison, és a torkát köszörülte.

Neville újra megszólalt: – Selene azt mondja, maga szeretne itt maradni a Holdon.

– Ez volt a szándékom – válaszolt Denison. Megdörzsölte a szemét. – Borzasztó éjszakám volt. Próbára teszi az elhatározásomat. – Hányszor esett ki az ágyból?

– Kétszer... Bár úgy hallom, ez így is szokás.

– A földieknél elkerülhetetlen. Ébren figyelembe tudja venni a Hold gravitációját, de álmában úgy forgolódik, mintha a Földön volna. Viszont legalább az esés nem olyan fájdalmas.

– Másodszorra már a padlón aludtam egy darabig, mielőtt fölébredtem volna. Nem is emlékszem rá, hogy leestem volna. Hogy a nyavalyában lehet ezen segíteni?

– Időnként ellenőriztesse a szívműködését, a vérnyomását, hogy megbizonyosodjék, nem kelt-e túl nagy feszültséget a szervezetében a nehézségi erő megváltozása.

– Elégszer figyelmeztettek rá – mondta kelletlenül Denison. – El is megyek orvoshoz a jövő hónapban, megbeszéltem. Kaptam valami tablettákat is.

– Nos – zárta le Neville a jelentéktelen témát –, egy héten belül valószínűleg kutyabaja sem lesz. Megfelelő ruhára is szüksége lesz. A nadrágja végképp nem megfelelő, az a könnyű trikó pedig értelmetlen.

– Feltételezem, vehetek valahol ruhát.

– Persze. Ha sikerül elkapnia egy szabadnapját, Selene nagyon szívesen segít magának. Biztosított róla, hogy maga rendes pasas, doktor.

– El vagyok ragadtatva, hogy így gondolja. – Denison legyűrt egy kanállal a levesből, majd körülnézett, mintha azon gondolkodna, mit kezdjen a maradékkal. Aztán keserű képpel elszánta magát, hogy megegye.

– Azt hitte, hogy maga fizikus, de persze tévedett. – Sugárvegyésznek tanultam.

– De nem dolgozott a szakmában sokáig, doktor. Ugyan messze vagyunk a Földtől, de azért elég közel is. Maga Hallam egyik áldozata.

– Olyan sok van, hogy csak az egyik?

– Miért ne? Az egész Hold Hallam egyik áldozata. – A Hold?

– Bizonyos értelemben.

– Nem értem.

– A Holdon egyetlen elektronszivattyú sinus. Nem működtek együtt a parauniverzum lakói. Egyetlen adag volfrámot sem fogadtak el.

– Remélem, dr. Neville, nem azt akarja mondani, hogy ez Hallam műve?

– Negatív értelemben az övé. Miért csak a parauniverzum indíthat szivattyúállomást? Miért nem indíthatunk mi?

– Amennyire én tudom, hiányzik hozzá a tudásunk. – Hiányozni is fog, ha a téma kutatása tilos. – Tilos? – kérdezte Denison kissé hökkenten.

– Gyakorlatilag. Ha egyszer minden más munka előnyt élvez a protonszinkrotronban vagy bármelyik nagy létesítményben, amelyet úgyis a Földről irányítanak, Hallam akarata szerint, akkor a kutatás gyakorlatilag meg van tiltva.

Denison megdörzsölte a szemét.

– Azt hiszem, hamarosan megint aludnom kell pár órát... Elnézését kérem. Nem azt akartam mondani, hogy untat. De mondja, olyan fontos az elektronszivattyú a Holdon? Gondolom, a napelemek hatékonyak, és elegendő energiát termelnek.

– A Naphoz kötnek bennünket, doktor. A felszínhez.

– Nos... De miért ilyen ellenséges az ügyben Hallam, mit gondol, dr. Neville?

– Ön ezt sokkal jobban tudhatja. Hiszen személyesen ismeri, én meg nem. Hallam jobban szereti, ha homályban marad, hogy az egész elektronszivattyú létesítménysor a paralények műve, és mi csak szolgák vagyunk, míg ők az urak. És ha mi a Holdon elérnénk azt a pontot, hogy mi is tudjuk már, mit csinálunk, akkor az elektronszívási technológia igazi születése mitőlünk származna és nem őtőle.

– Miért mondja el mindezt nekem? – kérdezte Denison.

– Hogy ne vesztegessem az időt. Általában véve örülünk, ha egy fizikus érkezik ide a Földről. Mi itt, a Holdon a földi politika áldozataiként elszigeteltnek érezzük magunkat, és a fizikus látogató segít enyhíteni bezártságérzetünket. Egy bevándorló fizikus még nagyobb segítség, tehát örömest megmagyarázzuk neki a helyzetet, és arra kérjük, működjék együtt velünk. Sajnálom is, hogy maga végső soron mégsem fizikus.

– Soha nem is mondtam, hogy az vagyok – felelte türelmetlenül Denison.

– Mégis kérdezősködött a szinkrotron felél. Miért?

– Igazán ez zavarja? Drága uram, hadd magyarázzam meg! Tudományos pályafutásom egy emberöltővel ezelőtt derékba tört. Elhatároztam, hogy Hallamtől a lehető legtávolabb, tehát a Holdon igyekszem rehabilitációt, életemnek új értelmet találni. Ugyan sugárvegyésznek tanultam, de ez nem bénította meg mindörökre a más tudományterületek iránti érdeklődésemet. A parafizika a mai tudomány szűzföldje, én tehát ott igyekeztem a magam erejéből a lehetd legtöbbet tanulni, mert ott érzem a rehabilitáció legjobb lehetőségét is.

Neville bólintott.

– Értem – mondta, láthatóan kétségek között.

– Mellesleg, ha már említette az elektronszivattyút... Hallott valamit Peter Lamont elméletéről?

Neville elkeskenyedő szemmel figyelte.

– Nem hinném, hogy ismerem az illetőt.

– Igaz, nem olyan híres. Nem is valószínű, hogy hunevet szerez, feltehetőleg ugyanazért, amiért én sem. Hallam útjába került... Mostanában megint felbukkant a neve, és kissé eltöprengtem rajta. Így hasznosítottam valamit az álmatlan éjszakából. – És ásított egyet.

Neville türelmetlenül kérdezte: – Nos, doktor? Mi van ezzel az emberrel? Hogy is hívják?

– Peter Lamont. Van néhány érdekes gondolata a paraelmélettel kapcsolatban. Hite szerint az elektronszivattyú folyamatos használata oda vezet, hogy a Naprendszer területén az erős nukleáris interakció alapvetően annyira megnövekszik, hogy a Nap lassan felforrósodik, és egy kritikus ponton a minőségi változás robbanást eredményez.

– Butaság! Tudja, mennyi kozmikus változást eredményez a szivattyú emberi léptékű használata? Maga ugyan önképzéssel lett fizikus, de még így is meg kell értenie, hogy a szivattyú a Naprendszer életében nem okozhat az egész univerzumot érintő változást.

– Gondolja?

– Persze. Maga nem?

– Nem vagyok biztos benne. Lamontot személyes indítékok is vezérlik. Egyszer futólag találkoztam vele, és olyan benyomást tett rám, hogy összeszedett, de nagyon érzékeny fickó. Ha figyelembe vesszük, mit követett el ellene Hallam, valószínűleg mindent elsöprő düh vezérli a lépéseit.

Neville a szemöldökét ráncolta: – Biztos, hogy haragban van Hallammel?

– Szakember vagyok ezen a területen.

– Nem merült fel önben, hogy ez a fajta kétség – hogy tudniillik a szivattyú veszélyes – nem más, mint újabb módszer arra, hogy a Holdat a saját szivattyú kifejlesztésétől visszatartsák?

– Azon az áron, hogy általános riadalmat és csüggedést keltsenek? Semmiképpen. Nem lőnek ágyúval verébre. Nem. Biztos vagyok benne, hogy Lamont őszinte. Igazság szerint a magam tévelygő módján hasonló eredményre jutottam egyszer én is.

– Mivel magát is a Hallam elleni gyűlölet vezette.

– Én nem vagyok Lamont. Azt hiszem, másként reagálok, mint ő. Bár azzal a halvány reménnyel jöttem, hogy ezt is kutathatom a Holdon, anélkül hogy Hallam keze ügyébe vagy Lamont érzelmi rohamaiba esnék.

– Itt, a Holdon?

– Itt, a Holdon. Azt gondoltam, talán használhatom a szinkrotront is.

– Ezért érdekelte?

Denison bólintott.

– Valóban azt hiszi – mondta Neville –, hogy hozzá fog férni a szinkrotronhoz? Tudja, hány előjegyzés van rá?

– Gondoltam, együttműködhetek valamelyik holdbeli tudóssal. Neville nevetett és megrázta a fejét.

– Nekünk majdnem olyan kevés esélyünk van rá, mint magának. Azért elmondom, mit tudunk csinálni. Építettünk néhány saját laboratóriumot. Ott helyet biztosíthatunk magának, meg némi műszerezettséget is. Hogy mennyi hasznát veszi a műszereinknek, nem tudom, de talán kezdhet velük valamit.

– Úgy gondolja, vannak rá eszközeik, hogy a paraelmélettel kapcsolatban megfigyeléseket végezhessek?

– Ez részben a maga találékonyságán is múlik, gondolom. Arra számít, hogy igazolni tudja ennek az embernek, ennek a Lamontnak az elméletét?

– Vagy megcáfolom. Talán.

– Bizonyára meg fogja cáfolni, ha egyáltalán jut valamire. Emiatt nem aggódom – Az, ugye, világos – mondta Denison –, hogy nem vagyok tanult fizikus. Miért ad hát ilyen készségesen lehetőséget, hogy dolgozzam?

– Mert a Földről jött. Mondtam, hogy mi ezt értékeljük. És egy autodidakta fizikus talán még többet is ér. Selene kezeskedik magáért, és én ennek talán több jelentőséget tulajdonítok, mint kéne. És együtt nyögjük Hallam uralmát. Ha rehabilitálni akarja magát, a segítségére leszünk.

– Ne haragudjon, ha cinikus vagyok. Mi előny jut ebből maguknak?

– A maga segítsége. Bizonyos félreértés van a Föld és a Hold tudósai között. Maga olyan földi ember, aki önként jött a Holdra, és a híd szerepét töltheti be köztünk, mindannyiunk hasznára. Már fölvette a kapcsolatot a megbízottal, tudjuk, és ha önmagát rehabilitálja, lehet, hogy közben minket is rehabilitál.

– Úgy érti, ha meggyöngítem Hallam befolyását, az a holdbéli tudománynak is javára válik?

– Akármit tesz, hasznos lesz. De azt hiszem, most itt kéne hagynom, hogy végre kialudja magát. Hívjon fel valamikor a közeli napokban, és akkor meglátjuk, hogyan tudjuk elhelyezni a laborban. És – körülnézett – valami kényelmesebb lakásban is. Kezet ráztak, és Neville elment.

8. fejezet

– Azt hiszem, akármennyi bosszúsággal járt is ez a pozíció, egy kis fájdalom van a szívében most, hogy indulni készül – mondta Gottstein.

Montez sokat sejtetően húzta fel a vállát: – Nagyon nagy fájdalom, ha a földi gravitációra gondolok. Nehéz légzés, fájós láb, izzadás. Állandóan fürödni fogok az izzadságban. – Egy nap majd én jövök soron.

– Fogadja meg a tanácsomat! Sohase maradjon itt egyhuzamban két hónapnál tovább! Nem érdekes, mit mondtak az orvosok, milyen izometriás gyakorlatokat végeztetnek magával, minden hatvan napban menjen vissza a Földre, és maradjon ott legalább egy hétig! Nem szabad elszoknia tőle.

– Igyekszem észben tartani... Ó, felvettem a kapcsolatot a barátommal.

– Melyik barátjával?

– Akivel egy űrhajón jöttem. Valami azt súgta, hogy ismerős, és valóban. Denisonnak hívják, sugárvegyész. Eléggé jól emlékeztem.

– Emlékeztem rá, hogy van benne valami érdekes irracionalitás, és kipróbáltam. Nagyon okosan riposztozott. Kifejezetten racionálisan hangzott minden szava, olyannyira ésszerűen, hogy gyanút fogtam. Van a megszállottakban valami vonzó racionalitás mint védekezési mechanizmus.

– Jaj, istenem – mondta gyötrötten Montez –, nem vagyok biztos benne, hogy tudom-e követni. Ha nem zavarja, leülök pár percre. Mert miközben próbálok nem arra gondolni, hogy mindent rendesen becsomagoltam-e, és hogy vár a Föld vonzóereje, alig kapok levegőt....Milyen irracionalitásról beszél?

– Egyszer megpróbálta elmagyarázni nekünk, hogy az elektronszivattyú veszélyes. Szerinte fel fogja robbantani a Napot.

Valóban? És úgy lesz?

– Remélem, nem. Akkor eléggé durván bocsájtották el_ Ha egy tudós az ész határát súroló témán dolgozik, érzékeny lesz. Ismertem egy pszichiátert, aki ezt "ki tudja"-szindrómának nevezte. Ha az ember semmi módon nem jut el a szükséges tudásig, a végén azt kérdi: "ki tudja, mi lesz?" – és a képzelet ad rá választ.

– Igen, de ha csak néhány fizikus is ilyeneket mondogat...

– Nem mondogat. Hivatalosan nem. Létezik olyasmi, hogy tudományos felelősségérzet, és az újságok is óvakodnak attól, hogy butaságot közöljenek. Vagy olyasmit, amit butaságnak tartanak. Később megint előjött a téma. Egy Lamont nevű fizikus beszélt róla Burt szenátornak, azután annak az önjelölt környezetvédő messiás Chennek és néhány más embernek. Ez a Lamont is ragaszkodik a kozmikus robbanás gondolatához. Senki sem hisz neki, de a történet lassacskán terjed, és közben még javul is.

– És ez az ember a Holdon hisz benne?

Gottstein szélesen elmosolyodott.

– Gyanítom, hogy igen. A pokolba is, éjszaka, ha nem tudok aludni – folyton kiesem az ágyból –, én magam is hiszek benne. Azt reméli, hogy itt képes lesz az elméletét kísérletileg kipróbálni.

– És?

– Hadd próbálja! Jeleztem neki, hogy kap tőlünk segítséget. Montez megrázta a fejét.

– Kockázatos. Nem szeretek hivatalosan megszállott nézeteket támogatni.

– Tudja, elméletileg annak a lehetősége is fennáll, hogy nem puszta megszállottság, de nem ez a lényeg. A lényeg az, hogy ha el tudjuk indítani itt a Holdon, akkor az ő révén esetleg megtudjuk, mi folyik más ügyekben. Nagyon fontos neki, hogy rehabilitálják, és én jeleztem, hogy ha együttműködik velünk, mi is megsegítjük... Gondom lesz rá, hogy diszkréten tájékoztassam. Barátilag, érti.

– Köszönöm – mondta Montez. – És Isten vele.

9. fejezet

Neville dühöngött.

– Nem, nekem nem tetszik.

– Miért nem? Mert földike? – Selene leszedett valami pihét a jobb melléről, aztán kritikus szemmel nézegetni kezdte. – Ez nem a blúzomról van. Mondom, hogy pocsékul működik a levegőellátási rendszer.

– Ez a Denison nem jó semmire. Nem parafizikus. Autodidakta a szakmában, ő maga mondja, és be is bizonyította: teljes őrültséget hangoztat.

– Éspedig?

– Azt hiszi, hogy az elektronszivattyú fel fogja robbantani az univerzumot.

– Ezt mondta?

– Tudom, hogy erre gondol. Ó, ismerem az érveit! Elég gyakran hallottam őket. De nem így van, és kész!

– Talán – mondta Selene, és felhúzta a szemöldökét – csak te szeretnéd, hogy ne így legyen.

– Ne kezdd el!

Rövid szünet következett, aztán Selene azt mondta: – Akkor meg mihez fogsz vele?

– Kap helyet, dolgozzon. Lehet, hogy tudósnak csapnivaló, de másra fel lehet használni. Elég feltűnő jelenség. A megbízott beszélt már vele.

– Tudom.

– Végül is az előtörténeté kellőképpen romantikus: a derékba tört pályáját próbálja rendbe hozni.

– Valóban?

– Valóban. Neked biztosan tetszeni fog. Ha megkéred, szívesen el is meséli. Ha pedig itt a Holdon egy romantikus földi őrült az eszelős tervén dolgozik, tökéletesen megfelel arra, hogy lekösse a megbízott figyelmét. Álcázásnak remek lesz. Még az is megeshet, hogy rajta keresztül többet megtudhatunk arról, ami a Földön folyik. Jó lenne, ha továbbra is barátságban maradnál vele, Selene.

10. fejezet

Selene nevetett, és a nevetésének fémes hangja volt Denison fülhallgatójában. Alakja is elveszett az űrruhában.

– Most gyere, Ben – mondta –, nem kell félni semmitől. Öreg róka, már legalább egy hónapja itt vagy.

– Huszonnyolc napja – morogta Denison. Úgy érezte, megfullad az űrruhában.

– Egy hónapja – makacskodott Selene. – Éppen félföld volt, amikor jöttél, és most megint félföld van. – Rámutatott a déli égbolton ragyogó Föld-karéjra.

– Na igen, de nem vagyok olyan bátor idekinn, mint odalenn. Mi lesz, ha el találok esni?

– Hogy mi? A gravitáció gyenge a ti viszonyaitokhoz képest, a lejtő enyhe, a ruhád erős. Ha elesnél, engedd magad gurulni. Úgy is vicces lesz.

Denison kételkedve nézett körbe. A Hold gyönyörűen nyúlt el előttük a Föld hideg fényében. Fekete-fehér volt, gyengéd, finom fehér ahhoz képes, amit a napsütötte oldalon látott egy hete, mikor a napelemekhez kirándult, amelyek a Mare Imbrium fenekén húzódtak végig, ameddig a szem ellát. És a fekete szín is valahogy lágyabb volt, mert hiányzott az igazi Nap lángoló ragyogása. A csillagok különleges fénnyel tündököltek, és a Föld – a Föld végtelenül hívogatólap nézett rá kék és fehér fürtjeivel s az alóluk olykor kikacsintó rozsdavörös foltokkal.

– Mondd – mondta a férfi –, nem bánnád, ha beléd kapaszkodnék?

– Persze hogy nem. És nem megyünk egészen fel. Csak a kezdők lejtőjén. Próbálj meg lépést tartani. Lassan megyek.

A nő hosszú, lengő lépésekkel haladt, a férfi megpróbált igazodni hozzá. Lábuk alatt az emelkedő talaja poros volt, és a férfi minden lépéssel finom port rúgott fel, amely gyorsan leülepedett, hisz nem fékezte a levegő. A férfi tartotta a lépést, de erőfeszítésébe került.

– Jól van – mondta Selene, és belekarolt, hogy támogassa. – Nagyon jól csinálod ahhoz képest, hogy földike, illetve vándlizó vagy.

– Kösz.

– Na, nem sokkal szebb ez sem. A vándlizó a bevándorló csúfneve, és éppen olyan sértő, mint földi emberre a földike. Mondjam inkább azt, hogy nagyon ügyes vagy a korodhoz képest?

– Nem! Ez sokkal rosszabb. – Denison zihált egy kicsit, és érezte, hogy nedves a homloka.

– Valahányszor elérsz arra a pontra – mondta Selene –, hogy letedd az egyik lábad, lökj egyet magadon a másikkal. Ez megnyújtja a lépteidet, és megkönnyíti az egészet. Nem, nem! Nézd, én hogy csinálom!

Denison hálásan pihent kicsit, hogy Selenét nézze, aki az ormótlan ruha ellenére karcsún és kecsesen mutatta be a lapos, szökellő lépéseket. Aztán visszatért, és a lábához térdelt.

– Most pedig lépj lassan, Ben, én pedig kicsit rá fogok ütni a lábadra, amikor lökni kell.

Megpróbálták néhányszor, de Denison azt mondta: – Ez rosszabb, mint ha futni kellene a Földön. Pihenjünk egy kicsit!

– Jól van. Tudod, az egész csak azért van, mert az izmaid nincsenek hozzászokva a megfelelő koordinációhoz. Önmagaddal kell megküzdened, nem a gravitációval. Ülj le, fújd ki magad. Nem viszlek sokkal tovább.

– Árt a felszerelésnek, ha a hátamra fekszem? – kérdezte Denison.

– Egyáltalán nem árt neki, de mégsem jó ötlet. Ne feküdj a puszta földre, ott 120 Kelvin-fok van, azaz mínusz 151, ha úgy jobban érted. Minél kisebb felületen találkozol vele, annál jobb. En leülnék.

– Rendben – ült le ügyetlenül, morogva Denison. Szándékosan hátat fordított a Földnek, észak felé nézett. – Nézd a csillagokat! Selene szemben ült vele. Olykor az arcát is látta az ellenző mögött, ha a földfény a megfelelő szögben esett rá.

– A Földről nem látjátok a csillagokat?

– Nem így. Még ha nincs is felhő az égen, a levegő elnyel némi fényt. A hőmérsékletkülönbség miatt pislognak, a városok fénye, még ha nagyon távoli is, elhomályosítja a csillagokét. – Utálatosnak hangzik.

– Szeretsz itt kint lenni, Selene? A felszínen?

– Nem mondhatnám, hogy megörülök érte, de nem is zavar. Hozzátartozik a munkámhoz, hogy időről időre kihozzam ide a turistákat.

– És most miattam vagy kénytelen kijönni.

– Nem tudlak meggyőzni róla, hogy ez más, Ben? Kijelölt útvonalunk van a turisták számára. Nagyon szelíd és unalmas út. Ne gondold, hogy ide, erre a lejtőre kihozzuk őket. Ez Hold-lakóknak és vándlizóknak való. Leginkább a vándlizóknak.

– Nem lehet nagyon népszerű. Senki sincs itt rajtunk kívül.

– Hát persze. Külön napok vannak fenntartva az effélére. Versenynapokon kéne látnod! Bár akkor nem nagyon tetszene.

– Nem vagyok biztos benne, hogy most tetszik-e. A lesiklás a vándlizók külön sportja?

– Jórészt. A Holdlakók általában nem kedvelik a felszínt. – És dr. Neville?

– Úgy érted, ó mennyire kedveli a felszínt? – Igen.

– Őszintén szólva nem tudom, volt-e itt egyszer is. Igazi városi fiú. Miért kérded?

– Nos, mikor engedélyt kértem rá, hogy végigcsináljam a napelemek szervizelését, semmi kifogása nem volt, de nem jött velem. Kifejezetten kértem pedig, hisz kellett valaki, aki válaszol a kérdéseimre; de határozottan elutasított.

– Remélem, volt azért, aki válaszoljon.

– Ó, igen. Ráadásul egy vándlizó. Talán ez magyarázza, miért ragaszkodik dr. Neville az elektronszivattyúhoz. – Mire gondolsz?

– Nos – Denison hátrahajolt, és hol a bal, hol a jobb lábával rúgott ki, valami lusta élvezettel figyelve lassú emelkedésüket-ereszkedésüket. – Ez nem is rossz! Nézd, Selene... Úgy értem, dr. Neville olyan megátalkodottan igyekszik elektronszivattyú-állomást létesíteni a Holdon, mikor pedig a napelemek tökéletesen megfelelnek a célnak. Mi nem használhatunk napelemeket a Földön, ahol a napfény soha nem ilyen állandó, ilyen fényes, ilyen egyenletes minden hullámhosszon. Az egész Naprendszerben nincs még egy olyan, akármilyen nagyságú égitest, amelyik alkalmasabb volna a napelemek használatára, mint a Hold. Még a Merkúr is túl forró. De a napelemek használata a felszínhez kötődik, és ti nem szeretitek a felszínt...

Selene hirtelen talpra ugrott, és így szólt: – Rendben van, Ben, pihentél eleget. Föl, föl! A férfi nehézkesen felállt és azt mondta: – A szivattyútelep viszont azt jelentené, hogy a Hold-lakóknak nem kell kimenniük a felszínre, ha nem akarnak.

– Felmegyünk a dombon, Ben. Addig a gerincig, ott, előttünk.

Látod? Ahol a Föld a horizonttal érintkezik.

Hallgatva járták be az utat. Denison látta, hogy odébb sima rész terül el, ahonnan a por nagy részét mintha elsöpörték volna.

– Túl sima ahhoz, hogy egy kezdő felküzdje magát rajta – mondta Selene, mintha a gondolatára válaszolt volna. – Ne légy túl ambiciózus, különben legközelebb már a kenguruugrást akarod megtanulni.

Ahogy ezt kimondta, csinált egy kenguruugrást, és földetérés előtt még vissza is fordult a férfihoz.

– Ide! Ülj le ide, és én majd...

Denison odaült, és lenézett a dombról. Bizonytalanul bámulta a lejtőt.

– Valóban le lehet siklani ezen?

– Természetesen. Itt a Holdon sokkal kisebb a nehézségi erő, mint a Földön, s ez azt jelenti, hogy kisebb erővel nyomjuk a talajt, tehát kisebb a súrlódás is. Minden sokkal csúszósabb, mint a Földön. Ezért hiszitek, hogy a lakások és a folyosók padlója nincs rendesen eldolgozva. Akarod, hogy kiselőadást tartsak a témáról? Mint a turistáknak?

– Nem, Selene.

– Mellesleg persze mi csúszkát is használunk. – Kis tokot tartott a kezében. Pár keskeny cső volt hozzákapcsolva. – Mi az? – érdeklődött Ben.

– Egy kis tartálynyi folyékony gáz. Gőzsugarat bocsát ki egyenest a csizmád talpa alá. A vékony gázréteg gyakorlatilag nullára csökkenti a súrlódást. Úgy fogsz mozogni, mint a tiszta űrben.

– Nem helyeslem – mondta kelletlenül Denison. – Felesleges ilyen formában gázt használni a Holdon.

– Jaj, mit gondolsz, milyen gázt használunk? Széndioxidot? Oxigént? Ez amúgy is pocsékba menne. Argon. Tonnaszám szivárog a Hold talajából; a kálium 40-ből alakult ki milliárd évvel ezelőtt. Ez is a kiselőadás része, Ben... Az argont csak néhány speciális célra használjuk a Holdon. Legalább egymillió évig csúszkálhatunk rajta, anélkül hogy kimerítenénk a készletet. Rendben. A te csúszkád már rajtad van. Várj egy kicsit, én is felveszem az enyémet!

– Hogyan működik?

– Teljesen automatikusan. Amint rálépsz, megindul a gőzfejlődés. Pár percre való mennyiség van benne, de annyi elég is. A nő felállt, és talpra segítette a férfit.

– Fordulj a lejtó felé! Gyerünk, Ben, enyhe lejtő. Nézd csak meg, teljesen vízszintesnek látszik.

– Nem – mondta Denison. – Úgy néz ki, mint egy szirtfok. Nekem.

– Butaság. Most figyelj, és jegyezd meg, amit mondok. Tartsd a lábaidat körülbelül hathüvelyknyire egymástól, az egyiket pár hüvelykkel előbbre! Mindegy, melyik van elöl. Tartsd a térdedet behajlítva! Ne hajolj bele a szélbe, mert nincs szél. Ne próbálj felfelé nézni, vagy hátra, de oldalt nézhetsz, ha akarsz. A legfontosabb: ha már elérted a lejtő alját, ne akarj túl gyorsan megállni, mert gyorsabban haladsz, mint gondolnád. Hagyd kiürülni a csúszkát, és akkor lassan megállít a súrlódás.

– Soha nem fogom megjegyezni.

– Dehogynem. És én ott leszek melletted, hogy segítsek. Ha pedig elesnél, és nem tudnálak elkapni, ne próbálkozz semmivel! Maradj nyugodtan, essél csak vagy csússzál! Sehol sincs olyan akadály, amelybe beleütköznél.

Denison nyelt egyet, és előre nézett. A déli lejtó tündöklött a Föld fényében. Az apró egyenetlenségek aránytalanul nagy árnyékot vetettek, így márványos színt adtak a felületnek. A dagadó Télföld csaknem a fejük fölött világított a sötét égen.

– Készen vagy? – kérdezte Selene. Hosszú kesztyűs keze a férfi vállán nyugodott.

– Készen – mondta bágyadtan Denison.

– Akkor indulás – mondta a nő. Meglökte, és Denison érezte, hogy mozgásba lendül. Kezdetben egészen lassan ment. Kissé billegve a nő felé fordult, aki azt mondta: – Ne izgulj. Itt vagyok melletted.

Érezte a talajt a talpa alatt, aztán már nem érzett semmit. A csúszka működni kezdett.

Egy pillanatig úgy tetszett, mintha egy helyben állna. Nem volt levegő, ami a testének ütközött volna, semmi sem éreztette vele, hogy valami fölött elcsúszik a talpa. De mikor újra Selenéhez fordult, észrevette, hogy a fények és árnyékok lassan növekvő sebességgel hátrafelé mozdulnak él.

– A Földet nézd – Selene hangját hallotta a fülében –, amíg felveszed a megfelelő sebességet! Minél gyorsabban mész, annál biztosabban haladsz. Tartsd a térded behajlítva! Nagyon jól csinálod, Ben.

– Ahhoz képest, hogy vándlizó vagyok – lihegte Denison. – Milyen érzés?

– Mintha repülnék – mondta a férfi. A fényes és sötét foltok hátrafelé tűntek el a homályban. Egy pillanatra oldalt nézett, aztán a másik oldalra, és azt az érzést, hogy a táj repül hátrafelé, megkísérelte átalakítani magában valami olyanná, hogy ő repül előre. Mihelyt sikerült, úgy találta, sietve előre kell néznie, a Földre, hogy visszanyerje az egyensúlyát.

– Azt hiszem, nem j ó a hasonlat. A Holdon nem lehet a repülést megtapasztalni.

– Most már tudok róla valamit. Nyilván olyan, mint a siklás, azt pedig ismerem.

A nő könnyedén tartott lépést vele.

Denison most már elég gyorsan haladt ahhoz, hogy előrenézve is érezze a mozgást. A Hold-táj kinyílt előtte, és kétoldalt elszáguldott mellette. Azt kérdezte: – Milyen sebességet lehet elérni?

– Jó Hold-versenyen mértek már száz mérföldesnél nagyobb sebességet is, persze ennél meredekebb lejtón. Te valószínűleg harmincöttel haladsz, mikor a leggyorsabban siklasz.

– Valahogy többnek tűnik.

– Pedig nem több. Kezdünk leérni, és el sem estél. Maradj így: a csúszkából kifogy a gáz, hamarosan érezni fogod a súrlódást. Ne csinálj semmit, csak menj tovább!

Selene éppen befejezte a mondatot, mikor Denison érezni kezdte a nyomást a csizmája alatt. Rögtön elsöprő sebességet érzett, össze kellett szorítania az öklét, nehogy előrelökje a karját, elkerülendő az ütközést, ami nem következett be. Tudta, hogy ez a csaknem reflexszerű mozdulat hátralökné.

Összeszűkült a szeme, visszatartotta a lélegzetét, amíg úgy nem érezte, hogy mindjárt szétrobban a tüdeje. Ekkor Selene megszólalt: – Tökéletes, Ben, tökéletes. Még sohasem láttam olyan vándlizót, aki megúszta volna az első lesiklást esés nélkül, úgyhogy ha elesnél, abban sem volna semmi. Nem szégyen.

– Nincs szándékomban elesni – suttogta Denison. Nagy, mély lélegzetet vett, aztán tágra nyitotta a szemét. A Föld nyugodt volt, mint mindig, mintha nem is törődne semmivel. Lassabban és lassabban és még lassabban mozgott.

– Állok már, Selene? – kérdezte. – Nem tudom biztosan.

– Már állsz. Most ne mozogj! Kicsit pihenned kell, mielőtt visszamennénk a városba... A fenébe is, valahol itt hagytam, mikor kijöttünk.

Denison hitetlenkedve nézett rá. Vele együtt mászott fel, vele együtt siklott le. És míg ő félholt volt a fáradtságtól és a feszültségtől, a nő már hatalmas kenguruugrásokkal úszott a levegőben. Százyardnyira lehetett, mikor azt mondta: "Itt van!" A hangja olyan hangos volt a fülhallgatóban, mintha egészen közel volna.

Egy perc múlva már ott volt megint; összehajtott testes műanyag csomagot tartott a hóna alatt.

– Emlékezz vissza – mondta vidáman –, mikor felfelé mentünk, megkérdezted, mi ez, és én azt mondtam, használni fogjuk, mielőtt leérünk. – Kibontogatta és szétpakolta a Hold poros felszínén.

– A teljes neve: holddívány – mondta –, de mi egyszerűen csak díványnak hívjuk. A világ e részén magától értetődik a jelző. – Belerakott egy patront, és elfordított egy kapcsolót.

A csomag kezdett megtelni. Denison valahogy várta a sistergést, de természetesen nem volt levegő, hogy a hangot vigye.

– Mielőtt megint megkérdeznéd, miért nem óvjuk a környezetet – mondta Selene –, közölhetem, hogy ez is argon.

Hat zömök láb alakult ki egy matrac alatt.

– Elbír – mondta a nő. – Nagyon kis felületen érintkezik a talajjal, és a környező vákuum megőrzi a hőt.

– Csak nem azt mondod, hogy meleg? – kérdezte ámulva Denison. – Az argon felfűti, mikor beleömlik, de csak viszonylag. A végén 270 Kelvin-fok, ez majdnem elég ahhoz, hogy felolvassza a jeget, és biztosan elég ahhoz, hogy a jól szigetelő ruhádban kevesebb hőt veszits, mint amennyit termelsz. Gyerünk! Feküdj rá!

Denison rendkívüli fényűzésnek érezte, hogy lefekhet. – Nagyszerű – mondta hosszú sóhajjal. – Selene mama mindenre gondol – mondta a nő.

A háta mögül előresiklott, megkerülte összetett lábbal, mintha korcsolyázna, aztán kirúgva a lábát maga alól, kecsesen csípőre és könyökre ereszkedett a férfi mellett.

Denison füttyentett.

– Hogyan csinálod?

– Sokat gyakoroltam! Nehogy megpróbáld! Eltörnéd a könyöködet. Figyelmeztetlek, ha nagyon fáznék, nekem is rá kell feküdnöm a díványra.

– Semmi vész – mondta a férfi –, űrruhában vagyunk.

– Aha, megszólalt a derék kéjenc. Hogy érzed magad? – Minden rendben, azt hiszem. Micsoda kaland!

– Miféle kaland? Rekordot javítottál el-nem-esésből. Megengeded, hogy mikor visszaérünk a városba, elmondjam a többieknek? – Hogyne. Mindig szerettem, ha méltányolják a teljesítményemet. Remélem, nem várod, hogy még egyszer megtegyem.

– Most? Nem. Én magam sem volnék rá képes. Pihenünk egy kicsit, amíg a szívműködésed visszatér a normális szintre, és akkor visszamegyünk. Ha idenyújtod a lábad, leveszem a csúszkádat. Legközelebb megmutatom, hogyan kell kezelni.

– Nem vagyok biztos benne, hogy lesz újabb alkalom. – Persze hogy lesz! Nem volt jó?

– Egy kicsit jó volt. De nagyon féltem.

– Sokkal kevésbé fogsz félni legközelebb és még kevésbé azután. ÉS ha már eléggé gyakorlott leszel, hogy élvezd is, versenyzőt csinálok belőled.

– Nem csinálsz. Öreg vagyok hozzá.

– A Holdon nem. Csak öregnek látszol.

Ahogy ott feküdt, Denison érezte, hogy a Hold nyugalma elárad benne. Most a Földet nézte. Állandó jelenléte az égbolton biztonságérzettel töltötte el, inkább, mint valaha, és jobban, mint bármi más. Ez a biztonságérzete a suhanás során is kitartott, és most hálát érzett miatta.

– Gyakran kijársz ide, Selene? – kérdezte. – Úgy értem, egyedül vagy esetleg egy-két társaddal. Tudod, mikor nem tartanak fiesztát. – Gyakorlatilag soha. Hacsak nem vesznek körül éraberek. Más különben nyomaszt. Az, hogy most kijöttem veled, szinte meglep. – Aha – mondta közömbösen Denison.

– Téged nem?

– Meg kellene lepődnöm? Érzésem szerint az ember vagy azért csinálja, amit csinál, mert akarja, vagy mert kénytelen rá; akár így, akár úgy, az ő dolga, nem az enyém.

– Köszönöm, Ben. Komolyan: jó hallani. Egyik legjobb tulajdonságod, Ben, hogy vándlizó létedre hagyod, hadd legyünk, amik vagyunk. Mi, Holdlakók, föld alatti nép vagyunk, barlangok népe, folyosók népe. Mi rossz lehet ebben?

– Semmi.

– Hallanád, hogy beszélnek a földiek. Idegenvezető vagyok, meg kell hallgatnom őket. Nincs egyetlen szavuk, amit ne ezredszer hallanék, de amit legtöbbször hallok – és hirtelen a tipikus földike akcentussal kezdte beszélni a bolygóközi nyelvet: "De drágám, hogy lehet az, hogy maguk mind folyton barlangokban élnek? Nem nyomasztja magukat valami szörnyű bezártságérzés? Nem akarnak néha kék eget és fákat és óceánt látni meg szélfúvást érezni, virágot szagolni?" Ó, folytathatnám a végtelenségig, Ben. Aztán azt mondják: "De maguk, azt hiszem, nem is tudják, mi a kék ég, a tenger és a fák és a többi, úgyhogy nem is hiányzik maguknak." Mintha nem tudnánk a földi televíziót fogni, mintha sohasem foglalkoztunk volna a földi irodalommal, akár optikai, akár auditív; néha még szagélményeink is vannak.

Denison mulatott rajta. Azt mondta: – Mit lehet ezekre a megjegyzésekre hivatalosan válaszolni?

– Nem sokat. Azt szoktuk mondani: "Egészen hozzászoktunk már, asszonyom." Vagy "uram", ha az illető férfi. De többnyire nő. Az urakat sokkal jobban érdekli a blúzunk, és hogy mikor fogjuk levetni, gondolom. Tudod, mit szeretnék mondani ezeknek a hülyéknek?

– Áruld el, légy szíves! Ameddig magadon kell tartanod a blúzodat, legalább azt add elő, ami a szívedet nyomja.

– Játékos kedvedben vagy... Azt szeretném mondani nekik: "Nézze, asszonyom, mi az ördög érdekeljen bennünket a maguk átkozott Földjén? Nem szeretnénk semmiféle bolygó felszínén kapaszkodni, várva, hogy lezuhanjunk vagy leröpüljünk. Nem kívánjuk, hogy mérgezett levegő szuszogjon, savas eső zuhogjon ránk. Nem kellenek az átkozott baktériumaik, sem a büdös füvük, nem is szólva a hülye kék egükről és a még hülyébb fehér fellegeikről. Látjuk a Földet a saját egünkön, ha éppen akarjuk, de nem akarjuk túl gyakran. A mi hazánk a Hold, és az olyan, amilyenné mi tesszük, pontosan olyan. Mi birtokoljuk; és mi építjük ki a saját ökológiánkat, és semmi szükségünk nincs rá, hogy sajnáljanak minket, csak mert a magunk útját járjuk. Menjenek vissza a Földjükre, asszonyom, hadd húzza a gravitációjuk a mellüket a térdükig!" Ezt szeretném mondani.

– Rendben van – mondta Denison. – Valahányszor túl közel jársz ahhoz, hogy ezt valóban elmondd egy földikének, eljössz, elmondod nekem, és rögtön jobban érzed magad.

– Tudod, mit? Időről időre mindig akad egy-egy vándlizó, aki azt javasolja, hogy épitsünk Föld-parkot itt, a Holdon némi földi növényzettel, amit magról vagy palántáról nevelnénk föl, meg néhány állattal. Egy kis hazai – így szokták mondani.

– Gondolom, te ellene vagy.

– Természetesen. Ellene vagyok. Kinek a hazájából hazai? A mi hazánk a Hold. Ha egy vándlizó a kis hazait hiányolja, legjobb, ha hazamegy. A vándlizók néha a földikéknél is rosszabbak.

– Meg fogom jegyezni – mondta Denison. – Nem rólad beszélek. Egyelőre.

Egy pillanatig csönd volt, és Denison kíváncsi lett, mikor javasolja Selene, hogy visszatérjenek az üregekbe. Ő a maga részéről egyrészt rövidesen kínzó vágyat fog érezni a hálószobája után. Másrészt viszont még sohasem érezte magát ilyen pihentnek. Az is érdekelte, hogy az úrruhájához tartozó oxigén meddig tart ki.

Akkor Selene megszólalt: – Ben, kérdezhetnék tőled valamit? Nem baj?

– Egyáltalán nem. Ha a magánéletem érdekel, nincsenek titkaim. Őt láb kilenc a magasságom, huszonnyolc fontot nyomok a Holdon, nagyon régen volt egy feleségem, rég elváltunk, egy gyermekem van, felnőtt lányom, már férjhez ment. Egyetemre is járt...

– Nem, Ben, komolyan. Kérdezhetek valamit a munkádról?

– Persze, csak az a kérdés, Selene, mennyire tudom elmagyarázni.

– Nos, tudod, hogy Barron meg én...

– Igen, tudom – mondta gyorsan Denison.

– Beszélgetünk. Néha elmesél egyet-mást. Azt mondja, szerinted az elektronszivattyú fel fogja robbantani az univerzumot.

– Az univerzumnak azt a részét, ahol mi élünk. A mi galaktikánknak ezt az ágát esetleg kvazárrá alakítja. – Valóban? Igazán ezt hiszed?

– Mikor a Holdra jöttem – mondta Denison –, nem voltam biztos benne. Most már az vagyok. Személyes meggyőződésem, hogy bekövetkezik.

– Mit gondolsz, mikor?

– Nem tudom pontosan. Lehet, hogy néhány év, lehet, hogy néhány évtized múlva.

Rövid csönd következett. Aztán Selene szólalt meg halkan: – Barron nem így gondolja.

– Tudom. Nem is akarom megváltoztatni a véleményét. A gondolkodás terén nem meggyőző a frontális támadás. Ez Lamont nagy hibája.

– Ki az a Lamont?

– Ne haragudj, Selene, magamban beszéltem.

– Nem, Ben, mondd el! Érdekel. Kérlek! Denison szembefordult vele.

– Rendben van – mondta –, semmi kifogásom. Lamont földi fizikus, aki a maga módján megpróbálta figyelmeztetni a világot a szivattyú veszélyeire. Nem sikerült neki. A földieknek kell a szivattyú, kell az ingyen energia. Kell nekik annyira, hogy ne higgyék el: másképpen is lehetne.

– De miért kell nekik annyira, ha a halálukat jelenti?

– Csak annyit nem kell elhinniük, hogy a halálukat jelenti. Minden problémai könnyűszerrel meg lehet oldani, ha kijelentjük, hogy nem létezik. A barátod, dr. Neville ugyanezt csinálja. Nem szereti a Hold-felszínt, tehát arra a hitre kényszeríti magát, hogy a napelemek nem érnek semmit, pedig bárki pártatlan megfigyelő megállapíthatja, hogy a Holdnak ez az ideális energiaforrása. Kell neki a szivattyú, hogy a felszín alatt maradhasson, tehát szántszándékkal nem hiszi, hogy veszélyes lehet.

– Nem hinném – mondta Selene –, hogy Barron ne volna hajlandó elhinni valamit, amire érvényes bizonyíték van. Van ilyen bizonyítékod?

– Azt hiszem, igen. Meghökkentő dolog, Selene: az egész ügy a kvark-kvark reakciók néhány apró tényezőjén múlik. Tudod, mi az?

– Nem kell magyaráznod. Annyit beszéltem Barronnal effélékről, hogy valószínűleg tudlak követni.

– Nos, azt hittem, hogy ehhez szükségem lesz a Holdon lévő protonszinkrotronra. Ami huszonöt mérföld keresztmetszetű; szupervezető mágnesekkel és több mint 20 000 Bev indító energiával. Erre kiderül, hogy van nektek egy pionizer nevű műszeretek, elfér egy átlagos szobában, és mindent tud, amit a szinkrotrontól várnánk. Csak gratulálni lehet a Holdnak a döbbenetes fejlődéséhez.

– Köszönöm – mondta Selene örömmel – a Hold nevében.

– Nos, az én pionizerem ki tudta mutatni az erős nukleáris interakciók intenzitásnövekedési rátáját. Ez pedig annyi, amennyinek Lamont mondja, és nem, amennyit az ortodox elmélet szeretne.

– És megmutattad már Barronnak?

– Nem. Ha megmutatom, biztosan elutasítja. Azt mondja rá, hogy ezek csak marginális eredmények. Hogy tévedtem. Hogy nem vettem tekintetbe minden tényezőt. Hogy nem használtam megfelelő ellenőrzést. Igazából pedig azt mondja, hogy neki kell az elektronszivattyú, tehát nem mond le róla.

– Úgy érted, nincs kiút?

– Dehogy nincs. Csak nem a közvetlen út. Nem Lamont útja. – Hát mi?

– Lamont ki akarta erőszakolni, hogy mondjanak le a szivattyúról. De nem mehetünk visszafelé. Nem lehet visszaerőltetni a csirkét a tojásba, a bort a szőlőbe, a gyermeket az anyaméhbe. Ha egy csecsemőt rá akarsz venni arra, hogy eressze el az órádat, nem elég hozzá a magyarázat, oda kell kínálni neki valami mást, amin jobban kap.

– És mi az?

– Ebben nem vagyok biztos. Van ugyan egy ötletem, egyszerű ötlet, talán túl egyszerű ahhoz, hogy működjék, azon az egyszerű tényen alapszik, hogy a kettes szám nevetséges és értelmetlen.

Egy teljes percnyi hallgatás következett. Aztán mélyen töprengő hangon szólalt meg Selene: – Hadd találjam ki, mire gondolsz!

– Nem tudom, gondolok-e egyáltalán valamire – mondta Denison.

– Mégis, hadd találgassak! Értelmesen feltételezhető, hogy a mi univerzumunk az egyetlen, amely létezhet és létezik, mert csak ebben élünk, csak erről van tapasztalatunk. Mihelyt azonban bizonyítást nyer, hogy van egy második univerzum, amelyet mi parauniverzumnak nevezünk, teljesen nevetséges azt feltételezni, hogy kettő és csakis kettő van. Ha ugyanis létezik egy második univerzum, akkor végtelen számú létezik. Az egyetlen és a végtelen között ilyen esetben nincs értelmes szám. Nem csak a kettő, hanem minden más természetes szám nevetséges, sőt értelmetlen.

– Pontosan ez az indíté... – mondta Denison. És újból hallgatás hullott rájuk.

Denison ülő helyzetbe emelte magát, és lenézett az űrruhába zárt nőre. Megszólalt: – Azt hiszem, jobb, ha visszamegyünk a városba. – Csak találgattam – mondta a nő.

– Nem, nem találgattál. Bármi volt is, puszta találgatás nem lehetett.

11. fejezet

Barron Neville egy darabig szótlanul nézte a nőt. Az nyugodtan nézett vissza rá. Ablakán megint megváltozott a panoráma. Az egyik kép most a félföldnél nagyobb Földet mutatta. Végül Barron szólalt meg: – Miért?

– Valójában véletlenül – válaszolta a nő. – Megláttam a lényeget, és lelkesedésemben kimondtam. Napokkal előbb meg kellett volna mondanom, de féltem, hogy pontosan így reagálsz.

– Így hát tudja. Te hülye!

A nő arca elfintorodott.

– Ugyan mit tud? Csak azt, amit előbb-utóbb magától kitalált volna: hogy nem vagyok idegenvezető, hanem a te intuíciókutad. Intuíciókút, aki nem ért a matematikához, az Isten szerelmére. Tehát mit számít, ha tudja? Mit számít, hogy intuíció lakik bennem? Hányszor elmagyaráztad, hogy nem ér semmit, amíg nem támogatja a matematika szigora és a kísérleti megfigyelés. Hányszor elmagyaráztad, hogy a legerősebb intuíció is tévedhet! Akkor milyen értéket tulajdoníthat éppen ő az intuíciómnak?

Neville elfehéredett. Selene nem tudta, miért, a dühtől-e vagy a sértődöttségtót. Azt mondta: – Te más vagy. Nem igazolódott be mindig az intuíciód? Valahányszor biztos voltál benne?

– De hát erről nem tud.

– Ki fogja találni. És elmegy Gottsteinhez.

– És mit mond neki? Fogalma sincs, mit akarunk valójában. – Nincs?

– Nincs. – A nő felállt, odébbsétált. Majd a férfi felé fordult, és kiabálni kezdett: – Nem! Gyönge dolog azzal gyanúsítanod, hogy majd elárullak s a többi. Ha nem hiszel a becsületemben, higgy a józan eszemben! Nincs semmi okom, hogy megmondjam nekik. És mi hasznot hozna akár nekik, akár nekünk, ha mindannyian úgyis elpusztulnánk?

– Ó, kérlek, Selene! – Neville utálkozva gesztikulált. – Ne csináld!

– Nem. Akkor figyelj! Beszélgetett velem, és leírta a munkáját. Te úgy rejtegetsz, mint valami titkos fegyvert. Azt mondogatod, hogy sokkal többet érek, mint bármilyen műszer vagy bármelyik közönséges tudós. Játszod az összeesküvősdit, ragaszkodsz hozzá, hogy mindenki közönséges idegenvezetőnek tartson, azért, hogy hatalmas tehetségem mindig a Holdlakók rendelkezésére álljon. Azaz a rendelkezésedre. És mit értél el?

– Közénk tartozol, nem? Mit gondolsz, meddig maradhatnál szabadon, ha ők...

– Mindig így beszélsz. De kit börtönöztek be? Kit tartóztattak le? Hol vannak a bizonyítékok arra a nagy összeesküvésre, amely állítólag körülvesz? A földi emberek sokkal inkább azért tartanak távol a nagy műszereiktől, mert erre ösztökéled őket, semmint azért, mert rosszindulatúak volnának. És mindez inkább a javunkra szolgált, semmint kárunkra; hiszen rákényszerített, hogy más, sokkal finomabb műszereket fejlesszünk ki.

– A te elméleti meglátásaid alapján, Selene. Selene mosolygott.

– Tudom. Ben nagyon elismerően nyilatkozott róluk.

– Te és Ben. A te Bened! Mi az ördögöt akarsz azzal a nyomorult földikével?

– Bevándorló! És információt akarok. Te talán informálsz? Olyan átkozottul féltesz, hogy elkapnak, hogy nem engedsz egyetlen fizikus közelébe sem. Nem beszélhetek senki más fizikussal, csak veled, mert te vagy a... de valószínűleg az is csak ezért.

– No, Selene. – A férfi megpróbálta a csitító hangot, de túl sok türelmetlenség maradt benne.

– Nem mintha törődnék vele. Megmondtad, hogy egy igazi feladatom van, meg is próbáltam koncentrálni rá, néha mintha sikerülne is, matematika ide, matematika oda. El tudom képzelni, mit kellene tenni, de aztán szétfoszlik. Viszont mi értelme az egésznek, ha a szivattyú mindnyájunkat úgyis megsemmisít? Nem mondtam kezdettót, hogy nem bízom a mágneses intenzitás cseréjében?

– Megkérdezlek megint – mondta Neville. – Kész lennél kijelenteni, hogy a szivattyú megsemmisít bennünket? Nem "talán", nem "esetleg"; megsemmisít?

Selene mérgesen rázta a fejét.

– Nem tudom. Megvan a lehetősége. Nem mondhatom, hogy megsemmisít! De ilyen esetben nem elég a puszta "talán"? – Ó, istenem...

– Ne forgasd a szemed! Ne gúnyolódj! Sohasem vizsgáltad meg a dolgot. Megmondtam, hogyan lehet megvizsgálni.

– Sohasem izgattad magad, amíg nem kezdtél erre a te földikédre hallgatni.

– Bevándorló. Nem vizsgálod meg?

– Nem. Mondtam már, hogy a javaslatod nem elég praktikus. Nem vagy kísérletező tudós, és ami gondolatban jónak látszik, az nem biztos, hogy a műszerek véletlenszerű és bizonytalan valódi világában is működik.

– Az úgynevezett valódi világ a te laboratóriumod. – A nő arcát elöntötte a harag, összeszorított öklét az álla előtt tartotta. – Annyi időt fecséreltél rá, hogy megfelelő vákuumot teremts. Fenn, a felszínen, odafenn, a fejünk fölött remek vákuum van, és időnként az abszolút nulla fok felé süllyedő hőmérséklet... Miért nem próbálod ki a kísérleteidet a felszínen?

– Semmi haszna sem volna.

– Honnan tudod? Egyszerűen nem akarod kipróbálni. Ben Denison kipróbálta. Vette magának a fáradságot, és kifejlesztett egy olyan rendszert, amelyet a felületen is lehet használni. Akkor állította fel, amikor a napelemeket ellenőrizte. Azt akarta, hogy te is menj vele, de nem voltál hajlandó. Emlékszel? Nagyon egyszerű az egész, én is el tudom mondani első hallásra. Nappali, majd éjjeli hőmérsékleti viszonyok mellett futtatta, és ez elég volt ahhoz, hogy új kutatási programot dolgozzon ki a pionizerra.

– Milyen egyszerűen hangzik.

– Milyen egyszerű! Amint rájött, hogy intuíciókút vagyok, úgy beszélt velem, ahogy te soha. Elmagyarázta, miért gondolja, hogy az erős nukleáris interakciók további erősödése katasztrofális mértékben akkumulálódik a Föld szomszédságában. Pár év, és a Nap felrobban, és hullámokban továbbküldi...

– Nem, nem, nem! – ordította Neville. – Én láttam az eredményeit, és rám nem tettek különösebb hatást. – Láttad őket?

– Persze. Mit gondolsz, úgy engedem dolgozni a laboratóriumunkban, hogy nem ellenőrzöm, mit csinál? Láttam az eredményeit, nem érnek semmit. Olyan kis eltérésekről van szó, amelyek beleférnek a kísérleti hibaszázalékba. Ha azt akarja hinni, hogy jelentőségük van, és te is azt akarod hinni, csak tessék. De nincs az a hit, ami jelentőséget adhatna nekik, ha egyszer nincs jelentőségük.

– És mit akarsz te hinni?

– Az igazat.

– De nem határoztad el már előre, hogy az igazság a te bibliád szerint való? Te elektronszivattyú-telepet akarsz a Holdra, hogy semmi dolgod ne lehessen aztán a felszínnel; ami pedig ennek útjában állhat, az eleve nem igaz.

– Nem vitatkozom. Valóban akarom a szivattyút, sőt azt a mást is. Egyik nem ér semmit a másik nélkül. Biztos vagy benne, hogy nem...

– Nem.

– És a jövőben?

Selene újra felé fordult, lába olyan sebesen topogott, hogy a dühös kopogás kíséretében fel-felpattant a levegőbe.

– Nem mondok el neki semmit – mondta a nő –, de több információra van szükségem. És ha egyszer tőled nem kapom meg, megkaphatom tőle; esetleg megszerzi azokból a kísérletekből, amelyeket te nem vagy hajlandó elvégezni. Sokat beszélgetek vele, és igyekszem kitalálni, hogy ő mit igyekszik kitalálni. De ha közénk állsz, sohasem kapod meg, amit akarsz. És nem kell félned, hogy előbb szerzi meg, mint én. Túlságosan is földi módon gondolkozik. Nem teszi meg az utolsó lépést. Azt majd megteszem én.

– Rendben van. És ne felejtsd el a különbséget a Föld és a Hold között! Ez a te világod, másik világod nincs. Ez a Denison, ez a Ben, ez a bevándorló a Földről érkezett a Holdra, és ha akar, visszamehet. Te nem mehetsz soha a Földre, soha. Te örökre Holdlakó maradsz.

– Holdbéli szűz – mondta gúnyosan Selene.

– Szűz aligha! – mondta Neville. – De sokáig várhatsz, míg ebben az ügyben újra lépek.

Úgy látszott, ez a nőt nem nagyon érinti. A férfi folytatta: – Ami pedig a robbanásveszélyt illeti: megmondanád, hogy ha olyan nagy a kockázat az univerzum alaptörvényeinek megváltoztatásában, akkor azok a paralények, akik annyival előttünk járnak a műszaki tudományban, miért nem állították le a szivattyúzást?

Azzal kiment.

A nő összeharapott állal nézett a csukott ajtóra. Aztán azt mondta: – Mert ugyanazok a feltételek mást jelentenek nekik és mást nekünk, te elképesztő hülye. – De csak magának beszélt, a férfi már elment.

Belerúgott abba a pedálba, amely a falról leeresztette az ágyát, és belevetette magát. Fortyogott benne a méreg. Mennyivel van közelebb ahhoz az igazi célhoz, amit Barron és a többiek évek óta kergetnek?

Semennyivel!

Energia! Mindenki azt keresi. A varázsszó. A bőségszaru. Az univerzális gazdagság egyetlen kulcsa! Pedig az energia sem minden.

Ha valaki megtalálja ezt, megtalálhatja a másikat is. Ha valaki megtalálja a kulcsot az energiához, eljut a másik kulcshoz is. Tudta, a másik kulcsa magától értetődően előkerülne, ha meg tud ragadni valami csekélységet, amely azonnal magától értetődnék, mihelyt megragadta. (Úristen, annyira megfertőzte már Barron krónikus gyanakvása, hogy még gondolatban is "a másik"-ról beszélt.) Egyetlen földi ember sem találja meg ezt a csekélységet, mert egyetlen földi embernek sincs oka rá, hogy keresse.

De Denison meg fogja keresni – neki; anélkül hogy önmagának megtalálná.

Kivéve... De ha az univerzum megsemmisül, van-e értelme bárminek is?

12. fejezet

Denison megpróbált kevésbé figyelni önmagára. Időről időre tapogatózó mozdulatot tett, mintha a nadrágját rángatná felfelé a derekán, de nem volt rajta nadrág. Csak szandál volt rajta, és egy nagyon rövid sort, amely kényelmetlenül szorította is. És természetesen cipelte a takarót.

Selene, aki hasonló fölszerelést viselt, nevetett.

– Jaj, Ben, nincs semmi baj a csupasz testeddel, még ha néhol petyhüdt is! Itt ez teljesen divatos. Vedd le a sortot is, ha szorít. – Nem! – morogta Denison. Hasa elé emelte a takarót, de a nő lekapta róla.

– Add ide! Milyen Holdlakó leszel ezzel a puritán földi szégyenlősködéssel? Tudnod kell, hogy a prüdéria nem más, mint a beteges kíváncsiság egy fajtája.

– Meg kell még szoknom, Selene.

– Azt hiszem, azzal kezdhetnéd a megszokást, hogy egyszer rendesen megnézel. Úgy siklik le rólam a tekinteted, mintha be volnék olajozva. A többi nőt sokkal tüzetesebben szemlélgeted, észrevettem.

– Ha rád nézek...

– Akkor meglátszik rajtad, hogy nagyon érdekellek, és ettől zavarba jössz. De ha rendesen megnézel, meg fogod szokni, és már észre sem veszed. Nézd, itt megállok előtted, és megbámulhatsz. Levetem a sortomat is.

Denison zsémbelődött: – Selene, egy csomó ember van körülöttünk, te meg gorombán gúnyolódsz velem. Kérlek, menjünk tovább, és engedd meg, hogy hozzászokjam a helyzethez.

– Rendben van, de remélem, észrevetted, hogy a járókelők, akik elmennek mellettünk, ránk sem néznek.

– Rád nem, de rám bezzeg! Nyilván még nem láttak ilyen öreg és formátlan figurát.

– Bizonyára nem – helyeselt vidáman Selene –, de majd hozzád szoknak.

Denison keserves képpel továbbsétált; külön érezte minden egyes ősz szőrszálát a mellén, és a pocakja minden egyes rezdülését. Csak akkor könnyebbült meg egy kicsit, mikor a folyosó elkeskenyedett, és kevesebb járókelő haladt rajta.

Most már kíváncsian nézgelődött körbe, és ritkábban leste Selene kúpos mellét, sima combját. A folyosó végtelennek látszott.

– Meddig megyünk? – kérdezte.

– Elfáradtál? – Selenét elfogta a bűntudat. – Robogón is jöhettünk volna. Elfelejtettem, hogy a Földön születtél.

– Remélem is. Nem az a bevándorló minden vágya? A legkevésbé sem fáradtam el. Legföljebb alig-alig. Viszont fázom egy kicsit.

– Csak bebeszéled magadnak, Ben. Képzelődsz – mondta szilárdan Selene. – Azt gondolod, hogy fáznod kéne, mert a szokottnál csupaszabb vagy. Verd ki a fejedből!

– Könnyű mondani – sóhajtott a férfi. – Jó ütemben megyek, remélem.

– Nagyon is, Egyszer még kenguruzni is megtanítalak.

– És lesiklóversenyen indítasz a felszíni lejtőn. Ne felejtsd el, kezdek korosodni. Te, mennyit is haladtunk?

– Két mérföldet, ahogy meg tudom ítélni.

– Uram Isten! Hány mérföldnyi folyosó van összesen?

– Attól tartok, nem tudom. A lakófolyosó-rendszer viszonylag kis része csak az egésznek. Vannak bányászfolyosók, geológiai, ipari, gombászati folyosók. Néhány száz mérföld lehet mindösszesen.

– Vannak térképeitek?

– Persze hogy vannak. Nem dolgozhatunk vaktában. – És neked, személy szerint?

– Nálam nincsenek, de ezen a környéken nincs is szükségem rájuk, itthon vagyok. Itt bóklásztam gyerekkoromban. Ezek régi folyosók. A legtöbb új folyosó – átlagosan két-három mérföldnyi készül évenként – északon van. Térkép nélkül a világ minden kincséért sem tudnék végigmenni rajtuk. Lehet, hogy térképpel sem.

– Hova igyekszünk?

– Valami rendkívüli látványt ígértem – nem, nem magamat –, meg is kapod. A Hold legfurcsább bányája, teljesen kiesik a szokott turistaútvonalból.

– Csak nem gyémántot bányásztok a Holdon? – Különb dolgot.

A folyosó falai itt nem voltak eldolgozva, szürke szikla látszott az elektrolumineszcencia szelíd fényében. A kellemes hőmérséklet állandóan enyhének hatott, a szellőzés pedig olyan tökéletes volt, hogy nem is lehetett érezni a szelét. Az ember nem hitte volna, hogy néhány száz lábbal felettük a felszín hol megsül, hol megfagy, aszerint ahogy a Nap kéthetenként felkél vagy lenyugszik a horizonton.

– Légmentesen szigetelt minden? – kérdezte Denison, mikor hirtelen kényelmetlenül a tudatára ébredt, hogy nincs messze egy végtelen óceánnyi vákuum fenekétől.

– Ó, igen. A falak áthatolhatatlanok. És ha muszáj, lerobbanthatók. Ha a légnyomás a folyosók bármelyik szektorában tíz százalékkal csökken, olyan szirénaüvöltés támad, amilyet még sohasem hallottál, és olyan fényerővel izzó útjelzők vezetnek ki a biztonságos helyre, amilyet még nem láthattál soha.

– Milyen gyakran fordul elő ilyesmi?

– Nem túl gyakran. Nem hinném, hogy az utolsó öt év során bárkit is megölt volna a levegő hiánya. – Aztán hirtelen mentegetőzni kezdett. – Nálatok a Földön természeti katasztrófák is előfordulnak. Egy nagyobb földrengés, egy szökőár ezrek életét követelheti.

– Nem kell folytatnod, Selene – feltartotta a kezét –, megadom magam.

– Rendben van – mondta a nő –, nem akartam heveskedni. Hallod? – Megállt és fülelt.

Denison szintén hallgatózott, aztán megrázta a fejét. Hirtelen körülnézett. – Mekkora csönd! Hol vannak a többiek? Biztos vagy benne, hogy nem tévedtünk el?

– Ez nem természetes barlang, ismeretlen járatokkal. Nálatok van ilyen, a Földön. Láttam fényképeken.

– Igen, a legtöbbjük mészkőbarlang. A víz vájja ki őket. Ilyesmi elképzelhetetlen a Holdon, ugye?

– Így hát eltévedni sem lehet – mondta Selene mosolyogva. – Ha azt hiszed, hogy egyedül vagyunk, ez csak babona.

– Micsoda? – Denison meglepett arcát ráncokba húzta a hitetlenség.

– Ne csinálj így! – mondta a nő. – Ráncos leszel. Így már jó. Simulj el! Sokkal jobban nézel ki, mint mikor először láttalak, tudod? Ez a kis nehézségi erő és a gyakorlás hatása.

– Meg annak a hatása, hogy lépést kell tartanom olyan meztelen ifjú hölgyekkel, akiknek túl sok a szabadidejük, és nincs jobb dolguk, mint hogy kirándulás keretében végezzék a mindennapos robotjukat.

– Már megint úgy bánsz velem, mint egy idegenvezetővel! Különben sem vagyok meztelen.

– Hát a meztelenséged kevésbé ijesztő, mint az intuíciód. De milyen babonáról beszélsz?

– Nem egészen babona, de a legtöbb városlakó hajlamos rá, hogy távol tartsa magát ettől a folyosórendszertől. – Miért?

– Azért, amit meg fogok mutatni neked. – Újra útnak eredtek. – Hallod most már?

A nő megállt, és Denison aggodalmaskodva figyelt.

– Azt a halk, csöpögő hangot? Csöpp, csöpp? Erre gondolsz? A nő lassú, elnyújtott léptekkel előreszaladt, mintha lassított fölvételen repülne. A férfi követte, igyekezett utánozni a Holdlakók járását.

– Ide, ide!

Denison Selene izgatottan előremutató ujját követte tekintetével.

– Te jó Isten! – mondta. – Honnan jön ez?

Az a csepp valami csak tiszta víz lehetett. A lassú csöpögés kis csatornát vájt, melynek vége a sziklafalban tűnt el.

– A sziklákból. Van ám vizünk a Holdon, tudod. A legtöbbet gipszből nyerjük, elegendő arra, amire nekünk kell, mert ráadásul jól is gazdálkodunk vele.

– Tudom, tudom. Sohasem voltam képes tisztességesen lezuhanyozni. Hogyan tudnak az itteni emberek tisztálkodni, nem tudom.

– Elmondtam. Először benedvesíted magad. Aztán elzárod a csapot, és egy kis tisztítószert dörzsölsz magadra. Aztán letörlöd... O, Ben, nem fogom megint végigmondani. Egyébként sincs a Holdon akkora piszok, hogy le ne jönne... De nem erről beszéltünk. Egy-két helyen valódi vízkészletek is vannak, rendszerint jég formájában a felszínen, a hegyek árnyékában. Ha az ilyet megközelítjük, elolvad. Ez itt például azóta csöpög, hogy ezt a folyosórészt kifúrták, annak pedig nyolc esztendeje.

– És a babona?

– Nos, a víz nyilvánvalóan az a nyersanyag, amitől az egész Hold léte függ. Isszuk, mosunk vele, élelem előállítására használjuk, az oxigénünket abból nyerjük, minden abból van. A folyó víz szükségképpen tiszteletet ébreszt. Mikor ezt a csurgást felfedezték, az erre folytatódó alagutak építését leállították. Még a folyosó falait sem dolgozták el.

– Valóban úgy hangzik, mintha babonaság lenne.

– Hát egyfajta rémült tisztelet. Azt várták, hogy nem fog néhány hónapnál tovább tartani, az ilyen csöpögés sosem tart tovább. Aztán, hogy megünnepeltük az első születésnapját, úgy látszott, örökké fog tartani. Ezért is nevezték el "Örökké"-nek. Megtalálhatod a térképeken is, így jelölik. Természetesen az emberek azóta külön fontosságot tulajdonítottak neki, úgy gondolják, ha megszűnik a csöpögés, az valami rosszat jelent.

Denison nevetett.

Selene kedvesen folytatta: – Senki sem hisz benne igazán, de félig mindenki elhiszi. Természetesen nem tarthat örökké: valamikor meg kell szűnnie. Ami azt illeti, a csöpögés már csak egyharmada a kezdetinek, amikor felfedezték, tehát lassan kiszárad. El tudom képzelni, hogy az emberek úgy érzik: ha éppen a jelenlétükben száradna ki végképp, nekik is valami balszerencse jutna osztályrészül. Legalábbis ez az ésszerű magyarázata, miért nem szeretnek idejárni.

– Úgy veszem ki, te nem hiszel benne.

– Nem az az érdekes, hiszek-e vagy sem. Tudod, biztos vagyok benne: nem olyan hirtelen fog elállni, hogy bárki is magára vehesse a rossz óment. Csak egyre lassabban és lassabban fog csöpögni, és a világon senki sem veszi észre, mikor maradt abba pontosan. Akkor meg minek izgulni?

– Egyetértek.

– És én mégis izgulok – mondta a nő, és észrevétlenül átsiklott az új témára –, persze más miatt, amit meg szeretnék beszélni veled, amíg egyedül vagyunk. – Széthajtogatta a takarót, és keresztbe tett lábakkal ráült.

– Ezért is hoztál ide tulajdonképpen. – A féri csípőre-könyökre ereszkedett, és szembenézett vele.

A nő azt mondta: – Látod, most már nyugodtan nézel rám. Hozzám szoktál... És nyilván a Földön is voltak időszakok, mikor a meztelenséget nem tekintették égbekiáltó dolognak.

– Voltak olyan idők és helyek – egyezett bele Denison –, de az utolsó válság óta... az én életemben...

– Nahát, a Holdon viselkedj Holdlakók módjára – elég jó illemszabály.

– Elmondanád végre, miért hoztál ide? Vagy arra gyanakodjam, hogy el akarsz csábítani?

– Azt sokkal kellemesebben végrehajthatnám otthon. Másról van szó. A legjobb a felszínen lett volna, de a feljutás roppantul feltűnő attrakció. Az, hogy idejöttünk, senkit sem érdekel; viszont ez az egyetlen hely a városban, ahol nem vág a szavunkba senki. – Habozott.

– Nos? – mondta Denison.

– Barron dühös. Nagyon dühös.

– Nem vagyok meglepve. Figyelmeztettelek előre, dühbe gurul, ha megtudja, hogy tudok az intuícióidról. Miért érezted olyan nagy szükségét, hogy elmondd neki?

– Mert nehéz hosszú ideig eltitkolni valamit a... a társam előtt. Bár ó valószínűleg nem tart annak többé. – Sajnálom.

– Ó, egyébként is elromlott volna. Tartott elég ideig. Jobban, sokkal jobban bosszant, hogy hevesen elutasítja a felületi megfigyeléseid utáni pionizerkísérleteid eredményeit, illetve a hozzájuk fűzött magyarázatodat.

– Megmondtam, hogy így lesz.

– Azt mondta, látta az eredményeidet.

– Vetett rájuk egy pillantást, és morgott valamit.

– Elég illúzióromboló. Mindenki csak azt hiszi el, amit akar? – Ameddig csak lehet. Néha tovább.

– És te?

– Úgy érted, ember vagyok-e? Biztosan. Nem hiszem el, hogy valóban öreg lennék. Azt hiszem, hogy vonzó vagyok. Azt hiszem, hogy ezért keresed a társaságomat, még akkor is, ha ragaszkodsz hozzá, hogy fizikáról beszélgessünk.

– Nem így értem.

– Nos, úgy sejtem, Neville azt mondta, hogy az adatok, amelyeket összegyűjtöttem, a hibaszázalékon belül vannak, s ez tulajdonképpen igaz is. Én mégis azt hiszem, hogy az az eredmény jött ki, amit kezdettől fogva vártam.

– Csak azért, mert el akarod hinni?

– Nem csak azért. Nézzük meg így! Tegyük fel: a szivattyú nem okoz bajt, de én görcsösen ragaszkodom hozzá, hogy igen. Ebben az esetben kiderül, hogy bolond vagyok, és lőttek a tudományos pályafutásomnak. De azoknak a szemében, akik számítanak, én csakugyan bolond vagyok, és nincs tudományos hírnevem.

– Miért, Ben? Jó néhányszor céloztál már erre. Nem mesélnéd el az egészet?

– Meg volnál lepve, milyen kevés mesélnivaló van rajta. Huszonöt éves voltam, és annyira gyerek, hogy megsértettem egy bolondot, szórakozásból, csak azért, mert bolond volt. Minthogy ő nem önhibájából volt bolond, én voltam a nagyobb bolond, hogy megsértettem. Az én sértésem juttatta olyan magasra, ahová másként nem tudott volna felkapaszkodni.

– Hallamról beszélsz?

– Persze. És ahogy emelkedett ő, úgy süllyedtem én. Míg végül ki nem kötöttem a Holdon.

– Olyan rossz itt?

– Nem. Sőt úgy gondolom, egészen jó. Í hát, mondjuk, hosszú távon szívességet tett nekem... De térjünk vissza arra, amiről beszélni kezdtünk. Mint kifejtettem: ha azt hiszem, hogy a szivattyú káros, és tévedek, nincs vesztenivalóm. Viszont ha azt hiszem, hogy a szivattyú ártalmatlan, de tévedek, segítek elpusztítani a világot. Persze éltem eleget, és be tudnám beszélni magamnak, hogy az emberiség iránti szeretetre nincs túl sok okom. De csak néhány ember bántott, és ha én cserébe a világon mindenkit megbántanék, az elmebeteg uzsorakamat volna.

Azonkívül, Selene, ha kevésbé nemes szempontot keresek, ott a lányom. Éppen mielőtt a Holdra jöttem volna, kért engedélyt egy gyermekre. Valószínűleg megkapja, és – ha nem bánt a kifejezés – hamarosan nagyapa leszek. Isten tudja, szeretném, ha az unokámra normális élet várna. Ezért inkább azt hiszem, hogy a szivattyú veszélyes, és ennek megfelelően cselekszem.

– De szerintem ez a lényeg – mondta Selene határozottan. – Veszélyes az a szivattyú vagy sem? Úgy értem, az igazat mondd, ne azt, mit akar hinni ez vagy az.

– Ezt tőled kellene kérdeznem. Te vagy az intuíciókút. Mit szól az intuíciód?

– Éppen ez zavar, Ben. Nem tudok biztosan érezni: Arra hajlok, hogy a szivattyú káros, de lehet, hogy csak azért, mert ezt akarom hinni.

– Rendben van, lehet, hogy akarod. De miért?

Selene bánatosan elmosolyodott, és megvonta a vállát.

– Vicces lenne, ha Barron tévedne. Ha biztosnak érzi magát a dolgában, olyan leordítósan magabiztos.

– Tudom. Látni akarod az arcát, mikor arra kényszerül, hogy visszavonuljon. Nagyon jól tudom, milyen erős lehet az ilyen vágy. Példának okáért, ha a szivattyú csakugyan veszélyes, és én be tudnám bizonyítani, lehet, hogy az egész emberiség a megmentőjeként ünnepelne, de esküszöm, engem sokkal jobban érdekelne, milyen pofát vág hozzá Hallam. Nem vagyok büszke erre az érzésemre, ezért valószínűleg a következőt csinálnám: ragaszkodnék hozzá, hogy egyenlő arányban megosztozzam a dicsőségen Lamonttal, aki igazán meg is érdemli, és én pusztán Lamont arcát nézném, miközben ő Hallam arcát nézi. Akkor a sértettségem némi áttételt kapna... de most már kezdek butaságokat beszélni ...Selene? – Igen, Ben.

– Mikor jöttél rá, hogy intuíciókút vagy?

– Nem tudom pontosan.

– A főiskolán, gondolom, fizikát tanultál.

– Persze. Meg némi matekot is, de soha nem voltam jó benne. Valljuk be, fizikából sem voltam valami különleges. Csak kitaláltam a válaszokat, ha szorult helyzetben voltam. Tudod, kitaláltam, merre induljak el, hogy a helyes választ megkapjam. Nagyon gyakran be is vált; de utána megkértek, magyarázzam meg, miért csináltam, amit csináltam, és nem nagyon tudtam megmagyarázni. Erre azt hitték, hogy csalok, de soha nem tudták bebizonyítani.

– Nem gyanították, hogy intuíciókút vagy?

– Nem hinném. De én sem. Egészen addig, míg – nos, az egyik első szexpartnerem egy fizikus volt. Voltaképpen ő a gyermekem apja, úgy értem, ő szolgáltatta hozzá a spermát. Problémái voltak a munkájával, és utána az ágyban mesélt róla, azt hiszem, csak azért, hogy beszéljen valamiről. Én meg azt mondtam: "Tudod, mi jut eszembe erről?" És elmondtam neki. Ő kipróbálta, a hecc kedvéért, és a dolog működött. Ez volt az első lépés a pionizer felé, amiről azt mondtad, hogy sokkal jobb, mint a protonszinkrotron.

– Úgy érted, a te ötleted volt? – kérdezte Denison, és a csöpögő víz alá rakta az ujját, majd elhallgatott, mielőtt az ujját a szájába vette volna. – Jó ez a víz?

– Tökéletesen steril – mondta Selene –, és további feldolgozásra a nagy tárolóba megy. Szulfátokat, karbonátokat és egy csomó más egyebet kevernek bele. Így nemigen ízlene.

Denison a sortjába törölte az ujját.

– Te találtad fel a pionizert?

– Nem feltaláltam. Az eredeti koncepcióját adtam. Sokan, sokat fejlesztettek rajta, a legtöbbet Barron.

Denison megrázta a fejét.

– Tudod, Selene, milyen szórakoztató jelenség vagy? A molekulabiológusoknak kéne megfigyelés alatt tartani téged. – Igen? Nem nagyon izgat a lehetőség.

– Fél évszázaddal ezelőtt nagy divat volt a génsebészet.

– Tudom. Megbukott, és kihajították a törvényes rendből. Most törvényellenes. Bár van ismerősöm, aki azért dolgozik rajta.

– Nem mondom! Az intuíciókutakon is?

– Nem. Nem hinném.

– Ó! Ez a vicc: a génsebészeti divat csúcsán az intuitív képességeket is megpróbálták növelni. A legtöbb nagy tudósnak volt intuitív képessége, és azt gondolták, ebben van a kreativitás kizárólagos kulcsa. Úgy is mondhatnám, hogy a magasrendű intuitív képesség egy speciális génkombináció eredményeképpen jön létre, és egy csomó spekuláció is volt róla, hogyan.

– Azt hiszem, több lehetséges változat is elképzelhető.

– Én meg azt hiszem, igazad van, ha az intuíciódra hallgatsz. De voltak olyanok is, akik ragaszkodtak hozzá, hogy egyetlen génnek vagy egy csoport szorosan összetartozó génnek van döntő szerepe a kombinációban, úgyhogy akár intuíciógénről is lehetne beszélni. Aztán az egész összeomlott.

– Ahogy mondtam.

– De mielőtt összeomlott volna – folytatta Denison –, volt néhány kísérlet arra, hogy a gének megváltoztatásával növeljék az intuitív képesség intenzitását, sőt van, aki erősködik, hogy a kísérlet nem volt eredménytelen. A megváltoztatott gének bekerültek a génbankba, biztosra veszem, és ha történetesen örököltél volna valamit... Egyáltalán, a nagyszüleid benne voltak a programban?

– Amennyire én tudom, nem – mondta Selene –, de nem zárhatom ki. Egyikük akár benne is lehetett. De ha nincs ellene kifogásod, nem fogok nyomozni az ügyben. Nem akarom tudni.

– Talán nem is kell. Az egész félelmetesen népszerűtlenné vált a nagyközönség előtt, és senkit sem fogadnak boldogan, aki netán a génsebészek beavatkozásának terméke. A különleges intuíció például állítólag szükségszerűen együtt jár némely nemkívánatos jellemvonással.

– Köszönöm szépen.

– Állítólag. Ha valakinek különleges intuíciója van, az irigységet és ellenszenvet kelt másokban. Még a nemes lelkű földre szállt angyal, Michael Faraday is kivívta intuíciójával Humphry Davy irigységét és gyűlöletét. Ki mondja meg, nem jelente jellemhibát, ha valaki irigységet tud ébreszteni? És a te esetedben...

– Én csak nem keltek benned irigységet vagy gyűlöletet? – kérdezte Selene.

– Bennem nem hinném. De Neville-ben? Selene hallgatott.

Denison folytatta: – Amikorra összejöttél Neville-lel, már jól tudták, hogy intuíciókút vagy.

– Nem tudták "jól". Volt néhány fizikus, aki élt a gyanúperrel. De persze itt éppen olyan kevéssé szeretik megosztani a dicsőséget, mint a Földön, és gondolom, többé-kevésbé meggyőzték magukat róla, hogy akármit mondtam is, az csak jelentéktelen találgatás. De Barron persze tudta.

– Értem. – Denison szünetet tartott.

Selene ajka megremegett.

– Valahogy az az érzésem, mintha azt akarnád mondani: "Á, persze, ezért bajmolódott veled."

– Nem, természetesen nem ezt akarom mondani. Igazán elég vonzó vagy, hogy saját magadért is megkívánjanak.

– Én is azt hiszem, de minden kicsiség jól jön, és Barront szükségképpen érdekelte az intuícióm. Miért is ne? Hanem ragaszkodott hozzá, hogy tartsam meg az idegenvezetői állásomat. Azt mondta, hogy a Hold fontos természeti kincse vagyok, és nem akarja, hogy a Föld úgy kisajátítson, mint a szinkrotront.

– Fura gondolat. De talán másról volt szó. Minél kevesebben ismerik az intuíciós képességeidet, annál kevesebben gyanítják, hogy te is hozzájárultál ahhoz, amit ő a saját eredményének nyilvánít.

– Most úgy beszélsz, mint Barron.

– Igen? Az is lehet, hogy bosszantja, ha az intuíciód különlegesen jól működik?

Selene vállat vont.

– Barron gyanakvó ember. Mindenkiben van hiba. – Akkor viszont jó dolog egyedül maradnod velem? Selene élesen válaszolt: – Ne sértődj meg, csak mert védem. Ő igazán nem gyanúsít bennünket a szexuális illendőség megsértésével. Te a Földről jöttél. Voltaképpen azt is mondhatnám, hogy bátorítja a barátságunkat. Úgy gondolja, tőled tanulhatok.

– És tanultál? – kérdezte hidegen Denison.

– Igen... de az csak az ő oka volt, hogy a barátságunkat bátorítsa. – És a te okod?

– Mint jól tudod – mondta Selene –, és mint az én számból is szeretnéd hallani, élvezem a társaságodat. Másként sokkal hamarabb elérhettem volna, amit akartam.

– Rendben van, Selene. Akkor barátok vagyunk? – A legjobb barátok.

– És mit tanultál tőlem? Megtudhatnám?

– Egy kis időbe telik, míg elmondom. Mint tudod, annak, hogy nem állíthatunk fel szivattyútelepet tetszésünk szerint, egyik fő oka az, hogy nem tudjuk lokalizálni a parauniverzumot, noha ők képesek lokalizálni minket. Talán mert sokkal intelligensebbek, mint mi, talán mert műszakilag sokkal előbbre tartanak...

– A kettő nem feltétlenül ugyanaz – morogta Denison.

– Tudom. Azért is mondtam, hogy "talán". De lehet, hogy sem különösen ostobák, sem különösen elmaradottak nem vagyunk. Talán csak arról van szó, hogy ők a nehezebb célpont. Ha az erős nukleáris interakció a parauniverzumban erősebb, akkor nekik sokkal kisebb napjaik és bizonyára sokkal kisebb bolygóik vannak. Az ő egyedi világukat tehát sokkal nehezebb lokalizálni, mint a miénket.

Vagy – folytatta – tegyük fel, hogy az elektromágneses mező tájékoztatja őket. Egy bolygó körül sokkal nagyobb az elektromágneses tér, mint maga a bolygó; sokkal könnyebb lokalizálni is. Ez viszont annyit jelent, hogy fel tudják kutatni a Földet, de a Holdat nem, hisz a Holdnak nincs említésre méltó elektromágneses tere. Talán ezért nem sikerül elektronszivattyú-állomást felállítanunk. És ha az ő kis bolygóiknak sincs jelentős elektromágneses terük, mi sem tudjuk lokalizálni őket.

– Vonzó gondolat – mondta Denison.

– Gondold meg továbbá, hogy az univerzumok közti energiacsere gyöngíti az ő erős nukleáris interakcióikat, és erősíti a mieinket, lehűti az ő napjukat, felfűti és felrobbantja a miénket. Mit foglal magában mindez? Tételezzük fel, hogy ők egy irányból, a mi segítségünk nélkül is tudnak energiát gyűjteni, de csak nagyon alacsony hatékonysággal. Normális körülmények között ez mélységesen céltalan. Tehát szükségük volna rá, hogy a koncentrált energiát feléjük irányítsuk, hogy ellássuk őket volfrám 186-tal, és elfogadjuk cserébe a plutónium 186-ot. De tegyük föl, hogy a mi galaktikarészünk berobban és kvazárrá alakul. Ez a Naprendszer környékén a mostaninál sokszorosan nagyobb energiakoncentrálódást hozna létre, amely egymillió évnél tovább is kitartana.

Mihelyt ez a kvazár létrejön, az ő hajdan sorvasztóan alacsony hatékonyságuk megfelelővé válik. Ezért nem érdekli őket, hogy mi elpusztulunk-e vagy sem. Sőt úgy is érvelhetünk, hogy biztonságosabb volna nekik, ha mi szétrobbannánk. Ameddig létezünk, a legkülönbözőbb okokból leállíthatjuk a szivattyút, és ők kétségbeesetten próbálhatnák újraindítani. A robbanással viszont révbe értek, senki sem avatkozhat a dolgukba. Ezért aztán mindazok, akik úgy érvelnek, hogy "Ha a szivattyú tényleg veszélyes, miért nem állítják le azok a roppant okos paralények?" – nem tudják, mit beszélnek.

– Neville érveit ezzel?

Igen.

– De a parauniverzum napja tovább hűlne, nem?

– Mit számít? – mondta Selene türelmetlenül. – A szivattyú függetlenné teszi őket a saját napjuktól.

Denison mély lélegzetet vett.

– Nyilván nem tudsz róla, Selene, de a Földön az a hír járta, hogy Lamont üzenetet kapott a paralényektől, amely szerint a szivattyú veszélyes, de ók nem tudják leállítani. Persze senki sem vette komolyan, de tegyük föl, hogy igaz. Tegyük föl, hogy Lamont kapott ilyen üzenetet. Lehet, hogy egyes paralények elég humánusak ahhoz, hogy ne kívánják a velük együttműködő értelmes lények világának pusztulását, de az ó-mily-praktikus többség ellenszegült, és cselekvésképtelenné tette őket?

Selene bólintott.

– Azt hiszem, ez lehetséges. Tudtam minderről, legalábbis intuitív módon, még mielőtt a színre léptél volna. De aztán azt mondtad, hogy az egy és a végtelen között semminek sincs értelme. Emlékszel?

– Persze.

– Rendben. A mi univerzumunk és a parauniverzum között a különbség oly evidensen az erős nukleáris interakció természetében van, hogy a többi különbséget nem is tanulmányozta senki. Pedig egynél több interakcióról beszélhetünk: négy van. Az erős nukleáris interakción kívül van még az elektromágneses, a gyenge nukleáris és a gravitációs, a következő intenzitási arányokat mutatva: 130:1:10-10:10-42. De ha négy van, akkor miért ne lehetne végtelen számú? Föltéve, hogy az összes többi gyöngébb, semhogy mérni lehessen, vagy hogy a mi univerzumunkra bármiféle hatást gyakorolhatna.

Denison azt mondta: – Ha egy reakció gyönge ahhoz, hogy le lehessen mérni, vagy hogy bármiféle hatása legyen, akkor minden ésszerű meghatározás szerint nem létezik.

– Ebben az univerzumban! – pattant Selene. – Ki tudja, mi létezik vagy nem létezik a parauniverzumokban? Ha végtelen számú reakció lehetséges, amelyek egymáshoz képest végtelenül sok változatban változtathatják az intenzitásukat, a lehetséges univerzumok száma végtelen.

– Tehát ahelyett – folytatta Selene –, hogy azzal a parauniverzummal dolgoznánk össze, amelyik ránk erőltette magát, és esetleg egyáltalán nem felel meg az igényeinknek, miért nem keressük meg, melyik az az univerzum a végtelenül sok közül, amelyik a legjobban megfelel, és lokalizálni is könnyebb? Tervezzük meg ezt az univerzumot, hiszen végül is bármit tervezünk, szükségképpen létezik, azután keressük meg.

Denison mosolygott.

– Én ugyanerre gondoltam, Selene. És bár nem szentírás, hogy nem járhatok teljesen hamis úton, nagyon kevéssé valószínű, hogy valaki, aki olyan briliáns, mint én, teljesen hamis úton járjon, ha tőle függetlenül ugyanarra az eredményre jut valaki, aki olyan briliáns, mint te... Tudod, mit?

– Nos? – kérdezte Selene.

– Kezdem megszeretni azokat az átkozott holdbéli táplálékaitokat. Vagy kezdem megszokni. Menjünk haza, együnk, és aztán nekiláthatunk a terveinknek. És tudod, még mit?

– Mit?

– Minthogy együtt fogunk dolgozni, mit szólnál egy csókhoz? Amit egy kísérletező elme adna egy intuíciókútnak? Selene gondolkodott.

– Mind a ketten nagyon sok csókot adtunk és kaptunk már mindenféle minőségben. Mit szólnál egy olyan csókhoz, amit egy férfi ad egy nőnek?

– Azt hiszem, menne. De hogy csináljam, hogy ne legyek olyan ügyetlen ebben is? Melyek a Holdon érvényes csókszabályok?

– Kövesd az ösztönödet – mondta Selene csak úgy mellékesen. Denison a kezét gondosan a háta mögé dugta, majd Selene felé hajolt. Aztán egy idő múltán a lány háta mögött volt a keze.

13. fejezet

– És akkor valóban visszacsókoltam – mondta Selene elgondolkodva.

– Ó, valóban? – mondta gorombán Barron Neville. – Ez a bátor tett túlment a hivatali kötelességeden.

– Nem tudom. Nem is volt rossz. De tényleg – és mosolygott –, egészen meghatóan csinálta. Attól félt, hogy ügyetlen lesz, és először hátratette a kezét, nehogy agyonszorítson, gondolom.

– Kímélj meg a részletektől!

– Miért, zavar? – gurult dühbe a nő hirtelen. – Hiszen te plátói úriember vagy, nem?

– Akarnád másképpen? Most?

– Nem kell rendelésre működnöd.

– De te jobban tennéd, ha működnél. Mikorra kapjuk meg, amire szükségünk van?

– Amint lehet – mondta a nő minden hangsúly nélkül. – Anélkül, hogy ő tudná?

– Ót csak az energia érdekli.

– Meg hogy megmentse a világot – gúnyolódott Neville. – És hogy hős legyen. Meg hogy mindenki csodálja. Meg hogy megcsókoljon.

– Ő mindezt be is vallja. De mikor vallottál be te bármit is?

– Türelmetlen – mondta Neville dühösen. – Nagyon türelmetlen.

14. fejezet

– Boldog vagyok – mondta Denison megfontoltan –, hogy túl vagyunk a nappalon. – Eltartotta magától a jobb kezét, és nézte rajta a védőruhát – A holdbéli Nap egyike azoknak a dolgoknak, amelyeket képtelen vagyok megszokni, nem is akarom. Még ez a ruha is természetes dolognak látszik hozzá képest.

– Mi bajod a Nappal? – kérdezte Selene.

– Ne mondd, hogy neked tetszik, Selene!

– Nem, persze hogy nem, utálom. De alig is látom. Te pedig... Te a Naphoz szoktál.

– Nem ehhez a Naphoz, itt, a Holdon. Fekete égbolton ragyog fel. Túlszikrázza a csillagokat, ahelyett hogy elhomályosítaná őket. Forró, kemény és veszélyes. Ellenség, és ameddig az égen van, azt kell hinnem, hogy egyetlen intenzitáscsökkentő kísérletünk sem sikerül.

– Babona, Ben! – mondta Selene árnyalatnyi elkeseredéssel a hangjában. – A Napnak semmi köze hozzá. Különben is a kráter árnyékában dolgoztunk, gyakorlatilag éjszaka volt. Csillagok meg minden.

– Nem egészen – mondta Denison. – Valahányszor észak felé néztünk, Selene, ott izzott a napfény csíkja. Gyűlöltem északra nézni, mégis ez az irány vonzotta a tekintetemet. És valahányszor odanéztem, a kemény ultraibolya sugarak nekiugrottak az arcvédőmnek, éreztem.

– Képzelgés. Először is visszavert fényben nincs komolyabb ultraibolya sugárzás, másodszor pedig a ruhád minden sugárzástól megvéd.

– A hő ellen nem. Nemigen.

– De most éjjel van.

– Igen – mondta elégedetten Denison –, és ez tetszik is. – Körülnézett, és alig tudott betelni a látvánnyal. A Föld az égen volt, szokásos helyén, kövér sarlója délnyugatra hasasodott. Az Orion csillagkép volt fölötte, a Vadász a Föld ragyogó ívű székéből kelt föl. A horizont a puha Földfényben csillogott.

– Gyönyörű – mondta a férfi. Azután: – Selene, mutat valamit a pionizer?

Selene, aki szó nélkül nézte az eget, elindult a műszer labirintusába, amelyet az utóbbi három nappal-éjszaka váltás során raktak össze a kráter árnyékában.

– Még nem – mondta a nő –, de ez valójában jó hír, a térerő valamicskével ötven fölött kitart.

– Nem elég alacsony – mondta Denison.

– Csökkenthetjük – válaszolt Selene. – Biztos vagyok benne, hogy az összes paraméter megfelelő.

– A mágneses mező is?

– A mágneses mezőről nem vagyok meggyőződve.

– Ha felerősödik, az egész bizonytalanná válik. – Azt nem szabad. Tudom, hogy nem szabad.

– Selene, én mindenekfölött bízom az intuíciódban, de a tények... Bizonytalanná válik. Kipróbáltuk.

– Tudom, Ben. De nem egészen az itteni geometria szerint. Fantasztikusan hosszú ideje bírja az ötvenkettőt. Ha nekifogunk, és percek helyett órákig ott tartjuk, tízszeresre növelhetjük a mágneses térerőt, és nem egy-két másodpercre, hanem egy-két percre is... Próbáljuk meg!

– Még ne! – mondta Denison.

Selene habozott, aztán hátralépett, elfordult. Azt mondta: – Még mindig nem hiányzik a Föld, Ben?

– Nem. Elég furcsa, de nem. Azt hittem, szükségképpen hiányozni fog a kék ég, a zöld föld, a csobogó víz. Minden közhelyszerű jelzős szerkezet, amely a Földdel kapcsolatos. Egyik sem hiányzik, még csak nem is álmodom róluk.

– Néha megtörténik ilyesmi – mondta Selene. – Vannak olyan vándlizók, akik azt mondják, sohasem éreznek honvágyat. Természetesen a kisebbség, és senki sem képes meghatározni, mi a közös bennük. A találgatások szélsőségesek: komoly érzelmi fogyatékosság, érzelemképtelenség – vagy a másik véglet: komoly érzelmi túltengés, _félelem a honvágy beismerésétől, mely idegösszeomláshoz vezetne.

– Az én esetem, azt hiszem, elég sima ügy. A Földön több mint két évtizeden át vajmi kevéssé volt kellemes az életem, míg itt végre olyan területen dolgozom, amit én teremtettem magamnak. ÉS itt a te segítséged... nem, több, Selene. A társaságod.

– Kedves vagy – mondta komolyan Selene –, hogy a segítséghez így méred a társaságot. Nemigen van szükséged segítségre, úgy látom. Azért kéred a segítséget, hogy a társaságot megkapd?

Denison halkan felnevetett: – Nem tudom, melyik válasz hízelegne jobban. – Próbálkozz meg az igazsággal!

– Nehéz meghatározni, mi az igazság, mikor mind a kettőt olyan sokra értékelem. – A pionizer felé fordult. – A térintenzitás még mindig tartja magát, Selene.

Selene arcvédője megcsillant a Föld fényében. Azt mondta: – Barron szerint a honvágynélküliség természetes, és az egészséges tudat jele. Azt mondja, míg az emberi test a Föld felszínéhez alkalmazkodott, és a Holdon további alkalmazkodásra van szüksége, az agy szabad, és nem kell alkalmazkodnia. Az emberi agy minőségileg annyira különbözik a többi állat agyától, hogy teljesen új jelenségnek lehet tekinteni. Nem volt idő, hogy a Föld-felszín hatásai rögzüljenek benne, így különösebb alkalmazkodás nélkül más környezetekhez is tud illeszkedni. Azt mondja, a Hold üregeibe való bezártság felel meg talán legjobban az agynak, mivel a mi lakóterünk csak a koponyaüreg nagyobb változata.

– És te ezt elhiszed? – kérdezte Denison mosolyogva.

– Barron nagyon meggyőzően tud beszélni.

– Azt hiszem, ugyanilyen meggyőzően hatna, ha azt mondanánk: a Hold üregeiben való élet azért kellemes, mert kielégíti az anyaméhbe vágyakozás fantáziajátékát. Sőt – mondta elgondolkodva –, ha tekintetbe vesszük az ellenőrzött nyomás-és hőmérsékleti viszonyokat, a táplálék természetét és emészthetőségét – bocsáss meg, Selene –, a Hold-város a magzati állapot tudatos rekonstrukciójának is felfogható.

– Nem hinném, hogy Barron egy másodpercig is egyetértene veled.

– Biztos vagyok benne, hogy nem – mondta Denison. A Földsarló felé nézett, a távoli felhőgomolyokat figyelte a sarkokon. Hallgatásba burkolózott, elnyelte a látvány varázsa, és bár Selene visszament a pionizerhez, ő a helyén maradt.

A Földet figyelte, a csillagok gyűrűjében, a fűrészmintás horizont főlött, ahol egy-egy porfelhő időről időre mintha apró meteoritbecsapódásokat jelzett volna.

Hasonló jelenségre figyelt fel kicsit aggodalmasan a múlt éjszaka is, és figyelmeztette rá Selenét. Ő nemigen törődött vele. Azt mondta: – A Föld az égen a Hold librációja miatt el-elmozdul kicsit, ezért egy-egy földi fénynyaláb néha átvillan a göröngyök fölött, és rávilágít az árnyékos talajra. Ez első látásra mintha felcsapódó porfelhő lenne. Mi már észre sem vesszük. Denison akkor azt mondta: – De néha lehetnek meteoritok is. Nem csapódnak be meteoritok?

– Dehogynem. Ahányszor az ember kinn van, akár többet is kaphat. De véd a ruha.

– Nem mikroporrészecskékről beszélek. Mérhető nagyságú meteoritokra gondolok, amelyek tényleg felverik a port.

– Nos, hull olyan is, de a Hold nagy. Még nem talált el soha senkit.

És amint Denison felnézett az égre, és végiggondolta mindezt, megint látta, amit pillanatnyi szórakozottságában meteoritnak nézett. Az égbolton végigszáguldó fénypont csak a Földön lehet meteorit, hiszen csak annak van atmoszférája; a Holdon, ahol nincs levegő, nem lehet ilyesmiről beszélni.

Az eget ember alkotta fény szelte át, és Denison még nem is rendezte a gondolatait, mikor a fénypont a szeme láttára kis rakétahajóvá nőtt, majd talajt ért mellette.

Egyetlen, űrruhába öltözött alak szállt ki, míg a pilóta sötét foltként alig látszott a reflektorok mögött.

Denison várt. Az űrben szokásos etikett azt írja elő, hogy az mutatkozzon be elsőnek, aki a csoporthoz csatlakozik.

– Gottstein megbízott beszél – mondta az új hang –, ahogy már valószínűleg ki is találta a totyogásomból. – Itt meg Ben Denison.

– Igen. Gondoltam.

– Engem keres, azért jött?

– Föltétlenül.

– Űrrakétán? Jöhetett volna...

– Jöhettem volna – mondta Gottstein – a P-4 kijáraton is, innen alig ezer yard. Valóban. De nemcsak magát kerestem. – Nos, nem faggatom, mondja el.

– Nincs értelme, hogy finomkodjak. Bizonyára nem várta, hogy ne érdekeljenek azok a kísérletei, amiket a Hold-felszínen végez. – Nem titkolom őket, és akárki számára érdekesek lehetnek.

– Mégsem ismeri senki a kísérletek részleteit. Legföljebb annyit, persze, hogy valami, az elektronszivattyúval kapcsolatos ügyben dolgozik.

– Ésszerű föltételezés.

– Igen? Én azt hittem, hogy az ilyen jellegű kísérletek, ha egyáltalán érnek valamit, óriási felszerelést igényelnek. Nem magamtól tudom, érti. De konzultáltam olyanokkal, akik értenek hozzá. És maga szemlátomást nem ilyen felszereléssel dolgozik. Ezért eszembe jutott, hogy esetleg nem is maga az érdeklődésem igazi tárgya. Míg a figyelmemet leköti, mások sokkal fontosabb feladatokon dolgozhatnak.

– Miért használnának föl elterelő hadműveletként? – Nem tudom. Ha tudnám, kevésbé aggasztana. – Így tehát megfigyelés alatt állok.

Gottstein kuncogott.

– Hát igen. Mióta csak megérkezett. De mióta a felszínen dolgozik, ezt az egész területet figyeljük több mérföldes körzetben. Furcsa, de úgy látjuk, maga, Denison doktor, meg a társa az egyedüli élőlények a Hold felszínén, a szokásos karbantartókon kívül.

– Mi a furcsa ebben?

– Az, hogy maguk ezek szerint valóban azt hiszik, végeznek is valamit azzal a cifra mütyürjükkel, akármi legyen is az. Nem tudom elhinni, hogy maga dilettáns; ezért szívesen meghallgatnám, miben fáradozik.

– A parafizikával kísérletezem, pontosan úgy, megbízott úr, ahogy a fáma is tartja. Hozzátehetem, hogy a kísérleteim mindeddig csak részben jártak sikerrel.

– A társa, gondolom, Selene Lindstrom L., idegenvezető. – Igen.

– Elég szokatlan asszisztencia.

– Intelligens, kíváncsi, érdeklődő és nagyon vonzó.

– És hajlandó együttműködni egy földi férfival.

– Egy olyan bevándorlóval, aki szeretne a Hold állampolgára lenni, amint kiérdemli ezt a címet.

Most Selene közeledett hozzájuk. A hangja a fülükbe csengett: – Jó napot, megbízott úr! Nem akartam kihallgatni a beszélgetésüket, de az űrruhában az áthallás elkerülhetetlen, ameddig a szem ellát.

Gottstein odafordult.

– Üdvözlöm, Miss Lindstrom. Nem is akartam titkolózni. Érdekli a parafizika?

– O, igen.

– És nem keseríti el a kísérlet kudarca?

– Nem igazi kudarc – mondta a nó. – Sokkal kevésbé lehet kudarcnak nevezni, mint Denison doktor gondolja.

– Micsoda? – Denison Selene felé pördült, csaknem felbukott, és a sarkával felkavarta a port.

Mindhárman a pionizerra néztek, mely fölött úgy ötlábnyira kövér fénypont ragyogott, mint a csillag.

Selene azt mondta: – Megemeltem a mágneses mező intenzitását, és a nukleáris mező stabil maradt, aztán egyre inkább engedett és...

– Megfolyt! – mondta Denison. – És nem láttam. Az ördögbe! – Sajnálom, Ben – mondta Selene. – Először teljesen a gondolataidba merültél, aztán jött a megbízott úr; nem tudtam ellenállni a kísértésnek, és megpróbáltam egyedül.

– De hát mi az, amit ott látok? – kérdezte Gottstein.

Denison válaszolt: – Olyan energia, ami egy másik univerzum anyagából spontán módon folyik át a miénkbe. Amint ezt mondta, a fény kihunyt, ugyanakkor jó néhány yarddal arrébb egy halványabb csillag derengett föl.

Denison a pionizer felé ugrott, de Selene, a maga holdbeli kecsességével, sokkal ügyesebb volt, és megelőzte. Megszüntette a mezőrendszert, és a távoli csillag kihunyt.

– A lék nem stabil – mondta.

– Kis méretekben szólva nem – mondta Denison –, de ha figyelembe vesszük, hogy elméletileg egy fényévnyi eltolódás éppúgy lehetséges, mint százyardnyi, már ez a stabilitás is csodálatos. – Nem elég csodálatos – mondta Selene határozottan. Gottstein közbevágott: – Hadd találjam ki, miről beszélnek! Úgy értik, hogy az anyag innen-onnan, akárhonnan véletlenül átfolyhat a mi univerzumunkba?

– Nem egészen véletlenül, megbízott úr – felelt Denison. – A lék valószínűsége a pionizertől távolodva csökken, méghozzá elég meredeken. Ez a meredekség egy sor tényező függvénye, és azt hiszem, elég szűkre szabtuk e tényezők lehetőségeit. De egy százyardos csúszás még így is nagyon valószínű, és maga a tanú rá, be is következett.

– És csúszhatott volna be a városba vagy a sisakunkba is?

– Nem! Nem! – mondta türelmetlenül Denison. – A lék, legalábbis a mi technikánk mellett, főként a mi univerzumunkban adott anyagsűrűségtől függ. Annak a lehetősége pedig, hogy a lék a vákuumból a városba vagy a sisakunkba csússzon, vagy akár csak ahhoz képest századrésznyi sűrűségű atmoszferikus környezetbe, gyakorlatilag a nullával egyenlő. Teljesen értelmetlen volna ilyen lékjelenséget várni másutt, mint vákuumban; ezért is végeztük a felszínen a kísérletet.

– Akkor ez nem olyasmi, mint az elektronszivattyú?

– Egyáltalán nem – mondta Denison. – Az elektronszivattyú esetében kétirányú anyagáramlásról beszélhetünk, míg itt egyirányú anyagfolyás jött létre. A szóban forgó két univerzum sem ugyanaz.

– Nem akarna velem vacsorázni ma este, dr. Denison? – kérdezte Gottstein.

Denison habozott.

– Csak én, egyedül?

Gottstein próbált meghajolni Selene irányában, de az űrruhában csak groteszk paródiára futotta az erejéből.

– El lennék ragadtatva, ha egy másik alkalommal Miss Lindstrom is megtisztelne jelenlétével, de most négyszemközt kell beszélnem magával, doktor.

– Ugyan, fogadd el – mondta Selene vidáman, látván, hogy Denison még mindig habozik –, nekem nehéz napom lesz holnap, neked meg időre van szükséged, hogy a lék instabilitásán rágódhass.

Denison bizonytalanul így szólt: – Selene, értesítesz, mikor lesz legközelebb szabadnapod?

– Mindig értesítelek, nem? Egyébként is beszélünk még előtte... Miért nem indulnak? Majd gondom lesz a műszerekre.

15. fejezet

Barron Neville egyik lábáról a másikra állt, már ahogy a Hold gravitációja és a kis helyiség megengedte. A Főld vonzóereje mellett és nagyobb szobában bizonyára sietősen járkált volna fel és alá. Itt viszont ismétlődő előre-hátra mozgással, ide-oda billegett.

– Tehát biztos, hogy működik, Selene? Biztos?

– Biztos – mondta Selene –, legalább ötször mondtam, ha jól számolom.

Neville szemmel láthatólag nem nagyon figyelt. Halk, gyors szavakkal mondta: – Tehát az sem számít, hogy Gottstein is ott volt? Nem akarta leállítani a kísérletet?

– Nem. Természetesen nem.

– Nem volt jele, hogy esetleg hatóságként akarna fellépni... ?

– Barron, miféle hatóságként? A Földről küldenek neki rendőri erőket? Mellesleg te is tudod, hogy minket nem lehet megállítani. Neville nem billegett tovább, egy darabig mozdulatlanul állt. – Nem tudják? Még mindig nem tudják?

– Persze hogy nem. Ben a csillagokat bámulta, aztán megérkezett Gottstein. Így hát megpróbálkoztam a lékkel, meg is lett, és már előzőleg megvolt a másik is. Ben berendezése...

– Ne hívd Ben berendezésének. A te ötleted volt, nem? Selene megrázta a fejét.

– Én homályos célzásokat tettem. A részletek Bentől származnak.

– De most már meg tudnád csinálni. A Luna áldjon meg, ugye nem kell a Földikének könyörögnünk érte?

– Gondolom, meg tudok csinálni belőle annyit, hogy a mieink befejezzék.

– Rendben van. Kezdjük el!

– Még ne, Barron, még ne!

– Miért ne?

– Energiára is szükség van hozzá.

– De van energiánk!

– Nem igazán. A lék instabil. Elég rondán csúszkál. – De stabillá lehet tenni. Te mondtad.

– Azt mondtam, úgy érzem, lehet.

– Nekem elég ennyi.

– Akkor is: jobb lenne, ha Ben dolgozná ki a részleteket, és ő stabilizálná.

Hallgattak. Neville vékony area lassan már-már ellenségessé torzult.

– Nem hiszed, hogy én meg tudnám csinálni. Ugye?

– Feljössz velem a felszínre, hogy dolgozz rajta? – kérdezte Selene.

Újabb csönd következett. Aztán Neville bizonytalanul azt mondta: – Nem díjazom a humorodat. És nem szeretném, ha sokáig váratnál.

– Nem parancsolhatok a természet törvényeinek. De azt hiszem, nem tart sokáig. És ha nem haragszol, most aludni szeretnék. Holnap várnak a turistáim.

Egy pillanatig úgy látszott, Neville inteni akar a saját hálóalkóvja felé, mintha a vendégszeretetét ajánlaná, de a mozdulat félbemaradt, és Selene sem mutatta jelét, hogy várná vagy értené. Fáradtan bólintott és kiment.

16. fejezet

– Hogy őszinte legyek, azt reméltem – mondta Gottstein mosolyogva a desszertként tálalt nyúlós, édes főzet fölött –, hogy gyakrabban fogunk ősszejárni.

– Nagyon kedves – felelt Denison –, hogy ilyen érdeklődést mutat a munkám iránt. Ha a lék instabilitását ki lehet javítani, azt hiszem, az eredményeim – és Miss Lindstrom eredményei – nagyon jelentősnek bizonyulnak.

– Óvatosan fogalmaz, ahogy tudóshoz illik... Nem sértem meg azzal, hogy a likőr holdbéli változatával kínáljam. Ez a földi ínyesmesterség egyetlen olyan utánzata, amit nem vagyok hajlandó elviselni. El tudná mondani egyszerű szavakkal, mi teszi olyan jelentőssé ezeket az eredményeket?

– Megpróbálhatom – mondta óvatosan Denison. – Kezdjük a parauniverzummal! Sokkal intenzívebb erős nukleáris interakciók vannak ott, mint a mi univerzumunkban, így a parauniverzumban sokkal kisebb tömegű proton képes magfúzióból származó energiát adni egy csillagnak. A mi csillagainknak megfelelő tömeg hatalmas robbanáshoz vezetne a parauniverzumban, ahol sokkal több és sokkal kisebb csillag van, mint a miénkben.

Tételezzük föl továbbá, hogy sokkal kevésbé intenzív erős nukleáris interakció áll rendelkezésünkre, mint a mi univerzumunkban. Ebben az esetben hatalmas mennyiségű proton mutatna olyan kis hajlamot a fúzióra, hogy óriási mennyiségű hidrogén kellene egy csillag működtetéséhez. Egy ilyen anti-parauniverzum, más szóval a parauniverzum ellentéte sokkal kevesebb, de sokkal nagyobb csillagból állna, mint a mi univerzumunk. Sót, ha az erős nukleáris interakció ott eléggé gyönge volna, akkor létrejönne egy olyan univerzum, amely egyetlen csillagból állna, mégis tartalmazná az illető univerzum egész anyagmennyiségét. Nagyon sűrű csillag lenne, de relatíve kevéssé reaktív, és nem adna le nagyobb sugárzást, mint a mi Napunk.

– Tévednék, ha azt mondanám, hogy ez volt a helyzet a mi univerzumunkban is a nagy ősrobbanás előtt: azaz egyetlen nagy égitest az egész univerzum anyagát tartalmazta? – kérdezte Gottstein.

– Igen – mondta Denison –, ami azt illeti, ez az anti-parauniverzum, amelyet leírtam, valami olyasmi, amit kozmikus méretű tojáshoz lehetne hasonlítani, nevezzük űrtojásnak a rövidség kedvéért. Ilyen űrtojásra van szükségünk, ha egyirányú lék után kutatunk. Az a parauniverzum, amelyet ma használunk, aprócska csillagaival virtuálisan üres tér. Az ember hiába kutat benne, nem talál semmit.

– A paralények viszont elértek minket.

– Igen; nyilván a mágneses tereket követték. Némi joggal feltételezhetjük, hogy a parauniverzumban nincs jelentősnek nevezhető bolygómágneses tér, s ez megfoszt bennünket az őáltaluk kihasznált előnytől. Ha viszont az űrtojás-univerzumot keressük, nem bukhatunk. Az űrtojás maga teljes univerzum, és bárhol kutatunk benne, anyagot találtunk mindenütt.

– De hogyan keresik meg?

Denison habozott.

– Ezt a részét nehéz elmagyarázni. Az erős nukleáris interakciók közvetítő részecskéit pionoknak nevezzük. Az interakció intenzitása a pionok tömegétől függ, és ez a tömeg bizonyos föltételek között megváltoztatható. A holdbéli fizikusok kifejlesztettek egy műszert, amelyet pionizernek neveznek, és ami pontosan ezt tudja elvégezni. Ha a piontömeg növekszik, illetve csökken, akkor egy másik univerzum részévé vált; kapuvá, keresztúttá alakult. Ha a pionok tömegét kellőképpen csökkentjük, az űrtojás-univerzum részévé válnak, amint akartuk is.

– És leszívhatunk anyagot ebből az... az űrtojás-univerzumból? – Ez már a könnyebbik vége a dolognak. Amint kialakul a kapu, az áramlás önmagától beindul. Az anyag a saját szabályai szerint indul el, és stabilizálódik érkezés után. Fokozatosan beleivódnak a mi univerzumunk szabályai, az erős interakció erősebb lesz, az anyag fuzionál, és óriási energia szabadul fel.

– De ha szupersűrű, miért nem terjed szét füstfelhővé?

– Az szintén energiát termelne, de a folyamat elektromágneses tér kérdése, és ebben a konkrét esetben az erős interakció azért kerül előtérbe, mert az elektromágneses teret ellenőrizzük. Nagyon sokáig tartana, míg ezt is elmagyaráznám.

– Nos tehát, az a fénygömb, amelyet a felszínen láttam, az nem volt más, mint űrtojásanyag-fúzió?

– Igen, megbízott úr.

– És ezt az energiát hasznosítani lehet?

– Biztosan. És minden mennyiségben. Amit látott, az egy-két mikromikrogram űrtojásanyag holdatérése volt. Elméletileg sem mi akadálya sincs, hogy tonnaszámra hozzunk át.

– Akkor ezzel helyettesíteni lehetne az elektronszivattyút. Denison megrázta a fejét.

– Nem. Az űrtojás-energia felhasználása éppúgy megváltoztatja az univerzumok tulajdonságait. Az erős interakció fokozatosan intenzívebb lesz az űrtojás-univerzumban, és kevésbé intenzív nálunk, ahogy a természeti törvények kereszteződnek. Ez pedig annyit jelent, hogy űrtojásban lassanként nagyobb arányban fog végbemenni a fúzió, és fokozatosan felmelegszik. Míg végül...

– Míg végül – mondta Gottstein, keresztbe fonva a karját a mellén, miközben a szeme résnyire szűkült – bekövetkezik az ősrobbanás.

– Ez az érzésem.

– Gondolja, hogy ugyanez történt a mi univerzumunkban is tízmilliárd évvel ezelőtt?

– Talán. A csillagász-történészek régóta törik a fejüket, miért egy meghatározott időpontban robbant fel az az őstojás, és miért nem máskor. Az egyik elmélet szerint az univerzum oszcillált, és benne a kozmikus tojás, amint kialakult, azonnal fel is robbant. De az oszcilláló univerzumot mint föltételezést megcáfolták, ezek szerint tehát ennek a kozmikus tojásnak hosszú ideig fenn kellett maradnia, majd egy instabil állapot válsághelyzete következett be, valamilyen ismeretlen okból.

– Amely ok lehet az is, hogy az energiáját átszívták más univerzumokba.

– Lehetséges, de nem szükségszerűen tudatos munka folytán. Talán kialakulhatnak spontán lékek is.

– És ha sor kerül az ősrobbanásra – mondta Gottstein –, még azután is kaphatunk energiát az űrtojás-univerzumból?

– Ebben nem vagyok biztos, de ez nem fenyegető probléma. A léken át a mi erős interakció-mezőnk valószínűleg sok millió évig folyhat anélkül, hogy az űrtojás-univerzumot kritikus pontra lökné. És bizonyosan vannak más űrtojás-univerzumok is; talán végtelen sok.

– És milyen változás áll be a mi saját univerzumunkban?

– Az erős interakció gyengül. Lassan, nagyon lassan a Nap hűlni kezd.

– Felhasználhatjuk az űrtojás-energiát arra, hogy ezt meggátoljuk?

– Nem lesz szükség rá, megbízott úr – mondta Denison komolyan. – Míg az erős interakció itt, a mi univerzumunkban az űrtojásszivattyú folytán gyöngül, a megszokott elektronszivattyú révén erősödik. Ha a két energiaforrás teljesítményét egymáshoz igazítjuk, akkor bár az űrtojás-univerzum és a parauniverzum természeti törvényei megváltoznak, a mieink nem. A mi univerzumunk út ugyan, de nem végállomás egyik irányban sem.

– De a végállomások miatt sem kell aggódnunk. A paralények a maguk részéről már alkalmazkodhattak a hűlő naphoz, amely eleve elég hűvös lehet. Ami pedig az űrtojás-univerzumot illeti, semmi okunk sincs rá, hogy ott életet feltételezzünk. Sőt Ha megteremtjük annak feltételét, hogy az ősrobbanás bekövetkezzen, lehetséges, hogy ott olyan univerzum születik, amely végül alkalmas lesz az élet kialakulására.

Egy darabig Gottstein nem szólt egy szót sem. Kerek arca nyugodt volt, nem tükrözött semmilyen érzelmet. Bólogatott, mint aki a saját gondolatmenetét követi.

Végül megszólalt: – Tudja, Denison, milyen bogarat tett a világ fülébe? El fog tűnni minden akadály azelől, hogy a tudományos vezérkart meggyőzzük az elektronszivattyú életveszélyes voltáról.

– Nem létezik többé az az érzelmi viszolygás, amellyel ezt a gondolatot elvetették. Egy időben közölhetjük a problémát a megoldással – mondta Denison.

– Mikorra tudna papírra vetni egy ilyen értelmű dolgozatot, ha garantálom a gyors megjelenését?

– Tudja garantálni?

– Kormányröpiratban, ha más mód nincs.

– Szeretném semlegesíteni a léklabilitást, mielőtt megírom. – Természetesen.

– Az sem volna butaság – mondta Denison –, ha megnyerhetnénk társszerzőnek dr. Peter Lamontot. Ő sokkal komolyabb matematikus, mint én. Mellesleg az ő munkáját követve jutottam nyomra én is. Még egy dolog, megbízott úr...

– Igen?

– Javasolnám, hogy kapcsoljunk be a munkába Holdlakó fizikusokat is. Egyikük, dr. Barron Neville lehetne a harmadik szerző. – De miért? Nem okoz ezzel szükségtelen bonyodalmakat? – Az ő pionizerük nélkül semmire sem mentem volna.

– Illő módon meg lehet említeni. De... dr. Barron ténylegesen magával dolgozott?

– Nem közvetlenül.

– Akkor meg miért vonnánk be?

Denison lenézett, aztán töprengve simogatta a szövetnadrágja szárát. Azt mondta: – Diplomatikus lépés volna. Az űrtojásszivattyút a Holdon kell felállítani.

– Miért nem a Földön?

– Először is, mert vákuum kell hozzá. Ez egyirányú utca, nem kétirányú, mint az elektronszivattyú. És a gyakorlati megvalósítás feltételei is mások a két esetben. A Hold felszínén kész a hatalmas vákuum, míg a Földön csak óriási erőfeszítések árán lehetne előállítani.

– De lehet, nem?

– Másodszor – mondta Denison –, ha két hatalmas energiaforrás egymással szemben működni kezd, a mi univerzumunk pedig köztük van félúton, egyfajta rövidzárlat jöhet létre a két túl közeli energiakimenet között. Ha negyedmillió mérföld vákuum választja el a Földön működő elektronszivattyút a Holdon működő űrtojásszivattyútól, ez nemcsak ideális lenne, hanem feltétlenül szükséges is. És ha a Holdon kell dolgoznunk, nemcsak okos, hanem ízléses is, ha a Holdlakó fizikusok szakmai érzékenységét nem hagyjuk ki a számításból. Részt kell venniük benne.

Gottstein mosolygott.

– Ezt Miss Lindstrom tanácsolta?

– Bizonyára ezt tanácsolta volna, de úgy érzem, a javaslat elég ésszerű, hogy nekem magamnak is eszembe jusson.

Gottstein felállt, nyújtózkodott, aztán kétszer-háromszor felugrott a Hold-gravitáció előírta furcsa, lassú mozgással. Minden alkalommal a térdét is behajlította. Aztán újra leült és megkérdezte: – Próbálta már, dr. Denison?

Denison megrázta a fejét.

– Azt mondják, segíti az alsótest vérkeringését. Mindig ezt csinálom, valahányszor úgy érzem, zsibbad a lábam. Hamarosan a Földre utazom, és megpróbálom elérni, hogy ne szokjam túlontúl hozzá a Hold nehézségi erejéhez... Beszéljünk Miss Lindstromról is, dr. Denison?

Denison megváltozott hangon kérdezte: – Mi van vele?

– Idegenvezető.

– Igen. Már korábban említette.

– Azt is mondtam, hogy furcsa asszisztens egy fizikus mellett.

– Én voltaképpen csak amatőr fizikus vagyok, ő meg afféle amatőr asszisztens.

Gottstein már nem mosolygott.

– Ne játsszon velem, doktor! Vettem magamnak a fáradságot, és utánanéztem. A története nagyon figyelemreméltó. Bárki figyelmét felkelthette volna, ha bárkinek eszébe jutott volna megnézni. Azt hiszem, intuíciókút.

– Mint oly sokan közülünk – mondta Denison. – Nincs kétségem felőle, hogy ön is intuíciókút a maga módján, és biztosan tudom, hogy a magam módján én is az vagyok.

– Azért van némi különbség, doktor. Maga jól képzett tudós, és én, reményeim szerint, jól képzett kormánytisztviselő vagyok. De míg Miss Lindstrom elég erős intuícióval rendelkezik ahhoz, hogy hasznos segítséget nyújtson önnek az elméleti fizika területén, gyakorlatilag pusztán idegenvezető.

Denison habozott.

– A hivatalos képzettsége nem a legmagasabb, megbízott úr. Az intuíciója rendkívül magas színvonalú, bár a tudati kontrollszintje alacsony.

– Mit gondol, a hajdani génsebészeti beavatkozásokból származik?

– Nem tudom, de nem volnék meglepve, ha így lenne. – Megbízik benne?

– Milyen értelemben? Segített nekem.

– Tudja, hogy dr. Barron Neville felesége?

– Érzelmi szálak kötik hozzá, de azt hiszem, törvényesek nem. – Itt a Holdon nincs olyan kapcsolat, amely földi értelemben törvényesnek volna nevezhető. Ugyanaz a dr. Neville, akit a dolgozata harmadik társszerzőjéül szeretne meghívni? – Igen.

– Ez a puszta véletlen műve?

– Nem. Neville érdeklődött utánam, már mikor megérkeztem, és azt hiszem, ő kérte meg Selenét, hogy segítsen nekem. – Ezt Selene mondta magának?

– Selene azt mondta, hogy dr. Neville érdeklődik irántam. Ami természetes is, azt hiszem.

– Nem merült fel önben, doktor, hogy Selene a saját, illetve dr. Neville érdekében dolgozik magával?

– Mennyiben különböznék az ő érdekük az enyémtől? Minden fenntartás nélkül segített.

Gottstein mocorgott kissé, majd úgy emelgette a vállát, mintha izomfejlesztő gyakorlatokat végezne. Azt mondta: – Dr. Neville-nek tudnia kell, hogy ez a hozzá közelálló asszony intuíciókút. Ne használta volna? Mi másért kellett idegenvezetőnek maradnia, ha nem azért, hogy valamely külön cél érdekében elleplezze a képességeit?

– Tudtommal dr. Neville gyakran következtet hasonló módon. Én nehezebben kezdek el mindenféle konspirációra gyanakodni.

– "Mindenféle"... honnan tudja? Mikor az úrhajóm holdat érni készült, nem sokkal azelőtt, hogy az a fényes sugárgömb megjelent a készüléke fölött, én éppen magát néztem. Nem volt a pionizernél.

Denison visszagondolt.

– Nem, nem voltam ott. A csillagokat néztem; mint elég gyakran, ha a felszínen járok.

– Mit csinált ezalatt Miss Lindstrom?

– Nem láttam. Azt mondja, felerősitette a mágneses térerőt, mígnem a lék végre átszakadt.

– Szokása, hogy maga nélkül a felszereléshez nyúljon? – Nem. De megértem, hogy nem bírta ki. – És kilövellhetett ott valami valamiből? – Nem értem.

– Én sem vagyok biztos benne, hogy értem. Valami halványan szikrázott a földfényben, mintha átrepült volna a levegőn. Valami, nem tudom, mi.

– Én sem tudom.

– Nem jut eszébe semmi, aminek logikus köze lehetett a kísérlethez, és...

– Nem.

– Akkor mit csinált Miss Lindstrom? – Még mindig nem tudom.

Egy pillanatig nehéz csönd hullott rájuk. Aztán a megbízott így szólt: – Nos tehát, úgy gondolom, ön megpróbál segíteni a léklabilitáson, és papírra veti a dolgozatát. Én mozgásba lendítem az ügyek többi részét, és hamarosan várható rövid földi látogatásom során értesítem a kormányt, és előkészítem a dolgozat publikálását.

Ez nyilvánvalóan a találkozó végét jelentette. Denison felállt; a megbízott még könnyedén hozzátette: – És gondolkodjék dr. Neville és Miss Lindstrom felől!

17. fejezet

Ez már testesebb, erősebben sugárzó, fényesebb csillag volt. Denison az arcvédőjén érezte a melegét, hátra is hőkölt. Nyilván röntgenhullámok is voltak a sugárzásban, és bár a védőruha kiszűrte volna őket, nem akart értelmetlenül kockáztatni.

– Aligha kérdéses – mormogta. – A lékpont stabil.

– Biztos vagyok benne – mondta nyugodtan Selene.

– Akkor kapcsoljuk ki, és menjünk be a városba.

Lassan mentek. Denison furcsa lehangoltságot érzett. Nem volt több bizonytalanság, nem volt miért izgulni. Ettől a pillanattól kezdve már nem lehetett megbukni; a kormány érdeklődik, az egész mindinkább kikerül a kezéből.

– Gondolom, elkezdhetem írni a tanulmányt. – Gondolom, igen – mondta óvatosan Selene. – Beszéltél azóta Barronnal?

– Igen.

– Nem változott a véleménye?

– Egyáltalán nem. Nem akar részt venni benne. Ben... – Igen?

– Komolyan nem hiszem, hogy bármi haszna volna, hogy beszéljünk vele. Semmiben nem vesz részt, aminek a földi kormányhoz köze van.

– De megmagyaráztad neki a helyzetet? – Kimerítően.

– És mégsem?

– Kihallgatást kért Gottsteintől, és a megbízott fogadja is, mihelyt visszatér a Földrót. Addig várnunk kell. Talán Gottstein hatni tud rá, bár nem hiszem.

Denison vállat vont, de ez a gesztus űrruhában teljesen céltalannak látszott.

– Nem értem ezt az embert.

– Én igen – mondta lágyan Selene.

Denison nem válaszolt egyenesen. Belökte a pionizert és a hozzá tartozó készüléket a sziklaüregbe, és azt monda: – Kész?

– Kész.

Bebújtak a P-4-es felszíni kijáraton. Hallgattak. Denison lefelé mászott a létrán. Selene elsuhant mellette, egy-egy gyors fogással fékezve a hullást. Denison már megtanulta, hogyan kell utánacsinálni, de nem volt kedve hozzá; lassan mászott lefelé, mint aki lázadozik az akklimatizálódás ellen.

Az állomáson levették az űrruhát, berakták a helyére.

– Eljönnél velem ebédelni, Selene? – kérdezte Denison. Selene aggódva válaszolta: – Szomorúnak látszol. Valami baj van? – Csak a reakció, gondolom. Ebéd?

– Persze.

Selene lakásán ettek. Ragaszkodott hozzá, mondván: – Beszélni akarok veled, és azt kávéházban nem lehet.

És amikor Denison lassan rágcsált valamit, ami halványan emlékeztette a mogyorókrémes borjúhúsra, a nő megszólalt: – Ben, alig szólsz, és ilyen vagy már egy hete.

– Nem. Nem vagyok ilyen – mondta szemöldökét ráncolva Denison.

– De, ilyen vagy. – Aggódva nézett a szemébe. – Nem tudom, milyen az intuícióm a fizikán kívül, de azt súgja, hogy valamit el akarsz hallgatni előlem.

Denison vállat vont.

– Óriási hűhót csapnak az egész körül odaát a Földön. Gottstein már előre, a visszaútja előtt elkezdte rángatni a drótokat. Dr. Lamontot ünneplik; és azt akarják, hogy mihelyt kész a tanulmány, én is menjek vissza a Földre.

– Vissza a Földre?

– Igen. Úgy tetszik, én is hós lettem. – Hát, ahogy dukál.

– Teljes rehabilitáció – mondta Denison. – Ezt ajánlják föl. Nyilván helyem van akármelyik földi egyetemen vagy kormánytestületben.

– Ezt akartad?

– Ezt, ahogy elképzelem, Lamont akarta. Ő tudna örülni neki, és fog is, bizonyára. Én azonban nem ezt akartam.

– Hát mit akarsz? – kérdezte Selene.

– Itt maradni a Holdon. – Miért?

– Mert a Hold az emberiség motorja, és én része akarok lenni ennek a motornak. Részt akarok venni az űrtojásszivattyúk telepítésében, és azt csak itt a Holdon tehetem. Dolgozni akarok a paraelméleten, olyan műszerek segítségével, amelyeket csak te tudsz megálmodni és kezelni, Selene. Veled akarok lenni, Selene.

De te velem maradsz-e?

– Éppen úgy érdekel a paraelmélet, mint téged.

– De Neville nem rendel vissza az új állásodból? – kérdezte Denison.

– Hogy Barron visszarendel engem? – mondta keményen a nő.

– Meg akarsz sérteni, Ben?

– Egyáltalán nem.

– Nos, akkor félreértettelek? Azt akarod mondani, hogy csak azért dolgozom veled, mert Barron elrendelte?

– Nem rendelte el?

– De igen. Mégsem ezért vagyok itt. Én választottam, hogy itt legyek. Gondolhatja ő, hogy rendelkezhet velem, ha az, amit el rendel, összevág azzal, amit én akarok, ahogy a te esetedben összevágott. Dühít, hogy azt hiszi, mindenképpen parancsolgathat nekem, és dühít, hogy te is azt hiszed.

– Szexpartnerek vagytok.

– Voltunk, igen, de mi köze ennek ahhoz? Ha így érvelsz, én éppen úgy rendelkezem vele, mint ő velem.

– Akkor hát együtt tudsz dolgozni velem, Selene?

– Biztosan – mondta a nő hidegen. – Ha azt választom. – De ugye ezt választod?

– Most igen.

Denison elmosolyodott.

– Az a lehetőség, hogy esetleg másként választasz vagy leszel kénytelen választani, ez aggasztott az utóbbi hetekben. Rettegtem a munka befejezésétől, mert féltem, hogy az a kapcsolatunk végét is jelenti. Nem akarlak azzal zaklatni, hogy milyen érzelmes vonzalom lakik egy öreg földikében...

– A szellemedben semmi őreg földigés sincs, Ben. Vannak más kapcsok is két ember között, mint a szex. Szeretek veled lenni. Szünet következett. Denison mosolya eltűnt, majd újra megjelent, bár egy árnyalatnyival talán gépiesebb lett. – Köszönöm a szellemem nevében.

Félrenézett, kicsit megcsóválta a fejét, aztán visszanézett a nőre. Selene figyelmesen, csaknem aggódva fürkészte. Denison megszólalt: – Selene, azt hiszem, az univerzumok közti légben több is, más is van, mint pusztán energia. Azt gyanítom, ezen sokat gondolkodtál. A csönd most kínosan elhúzódott, végül Selene szólalt meg: – Ó, az...

Egy darabig bámultak egymásra. Denison zavartan, Selene szinte lopva.

18. fejezet

– A lábam még nem szokott vissza a Holdhoz – mondta Gottstein –, de ez semmi ahhoz gépest, amit a Földön szenvedtem. Denison, ne álmodozzon róla, hogy visszatér. Belerokkanna.

– Nem áll szándékomban, hogy visszatérjek, megbízott úr – felelte Denison.

– Persze kár. Császár lehetne magából, közfelkiáltással. Ami Hallamet illeti...

Denison vágyódva mondta: – Szerettem volna látni az arcát. Bár ez elhanyagolható szeszély. – Lamonté persze az oroszlánrész. Végül is ő van ott.

– Nem bánom. Nagyon megérdemli. Gondolja, hogy Neville tényleg csatlakozik hozzánk?

– Nem kérdés. Épp ide készül... Figyeljen – Gottstein hangja úgy remegett, mint az összeesküvőké –, amíg megjön, nem kér egy tábla csokoládét?

– Mit?

– Egy tábla csokoládét. Mandulásat. Egyet. Van nálam néhány. Denison arca kezdetben zavart mutatott, aztán felvillant rajta, hogy érti.

– Valódi csokoládé?

– Igen.

– Bizo... – Megkeményedett az arca. – Nem, megbízott úr. – Nem?

– Nem! Ha megkóstolom, arra a néhány percre, amíg szétolvadt a számban, hiányozni fog a Föld és minden földi dolog. Ezt nem engedhetem meg magamnak. És nem is akarom. Nehogy megmutassa! Ne is érezzem a szagát! Ne is lássam!

A megbízott zavarban volt.

– Igaza van. – Láthatóan igyekezett, hogy témát váltson. – Magávalragadó a lelkesedés a Földön. Természetesen komoly erőfeszítést tettünk, hogy megőrizzük Hallam tekintélyét. Továbbra is tisztes pozícióban lesz, de szava már nincs.

– Több megértésben van része, mint amennyit ő juttatott másoknak – mondta lemondóan Denison.

– Nem őérte tettük. Nem lehet összetörni egy ilyen fontossá nyilvánított személyiség imázsát, rossz fényt vetne a tudományra. A tudomány jó híre fontosabb, mint Hallam.

– Nem osztom ezt az elvet – mondta hevesen Denison. – A tudomány kapja csak meg a pofont, amit megérdemelt.

– Megfelelő helyen és időben... De itt van dr. Neville.

Gottstein összerendezte a vonásait; Denison a bejárat felé fordította a székét.

Barron Neville ünnepélyesen belépett. Valahogy még a szokottnál is kevesebb kecsesség volt a megjelenésében. Röviden üdvözölte a másik kettőt, leült, keresztbe vetett lábbal. Nyilván arra várt, hogy Gottstein szólaljon meg először.

– Boldog vagyok, hogy láthatom, dr. Neville – mondta a megbízott. – Mint dr. Denison elmondta, ön visszautasítja, hogy a neve szerepeljen az űrtojásszivattyúról szőlő, elképzelésem szerint előbb-utóbb klasszikussá váló tanulmányon.

– Semmi szükség rá – mondta Neville. – Nem érdekel, mi van a Földön.

– Tud az űrtojáskísérletekről? Hogy mit lehet kihozni belőle? – Mindent tudok. Ugyanolyan jól ismerem a helyzetet, mint önök.

– Akkor további bevezető nélkül folytatom. Dr. Neville, a Földről jöttem vissza, és már eldöntöttnek látszik a következő néhány lépés. Három nagy űrtojásszivattyút telepítenek a Hold felszínén, oly módon, hogy az egyik mindig éjszakai árnyékban legyen. A másik kettő pedig fele-fele ideig. Az éjszakai árnyékban lévők gerjesztik az energiát, melynek nagy részét pusztán az űrbe sugározzuk. A cél nem annyira az, hogy használható energiához jussunk, hanem inkább az, hogy az elektronszivattyú által okozott intenzitásváltozásokat kiegyenlítsük.

Denison közbevágott: – Néhány évig pusztán ellensúlyozzuk az elektronszivattyú tevékenységét, hogy visszaállíthassuk a korábbi állapotot. Neville bólintott.

– A Hold-város használhat belőle?

– Ha szükséges. Úgy gondoljuk, a napelemek fedezik a szükségletüket, de nem emelünk kifogást, ha kiegészítésképpen használnak ebből is.

– Kedves maguktól – mondta Neville, és még csak kísérletet sem tett rá, hogy leplezze a gúnyt. – És ki fogja felépíteni és üzemeltetni az űrtojásszivattyúkat?

– Holdlakó munkások, reméljük – mondta Gottstein.

– Tudják, hogy Holdlakó munkások – mondta Neville. – A földi munkások ügyetlenek ahhoz, hogy hatékonyan dolgozzanak a Holdon.

– Elismerjük – mondta Gottstein. – Bízunk benne, hogy a Holdlakók együttműködnek velünk.

– És ki határozza meg, mennyi energiát kell gerjeszteni, mennyit kell kisugározni, és mennyit lehet helyi célokra felhasználni? Ki határozza meg a politikát?

– Ez a kormány feladata – válaszolta Gottstein. – Bolygóhatározat kérdése.

– Na látja, a Holdlakók csak dolgozzanak, a földiek majd vezényelnek – mondta Neville.

Gottstein nyugodtan válaszolt.

– Nem. Mindannyian dolgozunk, akik értünk hozzá; és mindannyian kormányzunk, akik a probléma egészét mérlegelni tudjuk.

– Hallom a szavait – mondta Neville –, a lényeg változatlan: mi dolgozunk, önök határoznak... Nem, megbízott úr. A válaszom: nem.

– Úgy érti, nem építik meg a szivattyútelepeket?

– Megépítjük, megbízott úr, de magunknak.. Mi határozzuk el, mennyi energiát veszünk ki belőle, és mennyit küldünk tovább.

– Ez aligha lesz hatásos módszer. Állandó kapcsolatban kell állniuk a földi kormánnyal, minthogy az űrtojásszivattyú energiájának ellensúlyoznia kell az elektronszivattyú energiáját.

– Majd ellensúlyozza, többé-kevésbé, de mi másra gondolunk. Most már tudhatják önök is. Az energia nem az egyetlen jelenség, amely, mondhatni, korlátlanul jutát az univerzumok határán.

Denison közbevágott: – Van egy sor megmaradási törvény. Tudjuk.

– Örülök neki – mondta Neville, ellenséges pillantást vetve rá. – Ilyen jelenség az egyenes vonalú és a körmozgás is. Ameddig egy tárgy egy és csakis egy gravitációs térben foglal helyet, és arra reagál, szabadon esik, és megtartja tömegét. Ha azt akarjuk, hogy bármilyen egyéb módon mozogjon, nem-gravitációs módon kell felgyorsítani, és ahhoz, hogy ez megtörténjék, a tárgy egy részének ellenkező irányú változást kell elszenvednie.

– Mint az űrhajóban – mondta Denison. – Amely az egyik irányban tömeget lövell ki, hogy a maradék tömeg a másik irányban felgyorsuljon.

– Biztos voltam benne, hogy érti, dr. Denison – mondta Neville –, a megbízott kedvéért magyarázom. A tömegveszteséget minimumra lehet csökkenteni, ha a sebesség óriásira nő. Akármilyen nagy is azonban a sebesség, valamennyi tömeget mindig el kell dobni. Ha óriási a tömeg, amelyet felgyorsítottunk, akkor az eldobott tömeg is óriási lesz. Ha a Hold, példának okáért...

– A Hold! – kiáltott fel Gottstein.

– Igen, a Hold – mondta Neville nyugodtan. – Ha a Holdat kellene eltéríteni a pályájáról és kiküldeni a Naprendszerből, a mozgásmennyiség megőrzése kolosszális és valószínűleg alapvetően megvalósíthatatlan vállalkozás volna. Ha viszont a mozgás transzferálható lenne egy másik, űrtojás jellegű univerzumba, a Hold tetszőleges sebességre fölgyorsulhatna, bármiféle tömegveszteség nélkül. Olyan mozgás lenne, mint amikor egy csónakot rúddal a folyás ellenében hajtanak, hogy egy hajdani földi könyvben olvasott képpel éljek.

– De miért? Miért akarnák megmozgatni a Holdat?

– Azt hittem, magától értetődik. Miért viselnénk el tovább a Föld fojtó közelségét? Megvan a szükséges energiánk, van egy kényelmes világ, amelyben a további évszázadok során terjeszkedhetünk. Miért ne járjuk a magunk útját? Mindenképpen azt fogjuk választani. Azért jöttem, hogy megmondjam: nem lehet minket megállítani, és nem is ajánljuk, hogy megkíséreljék. Mi, a Hold lakói, pontosan tudjuk, hogyan kell űrtojásszivattyú-telepeket építeni. Transzferálni fogjuk a mozgásmennyiséget, és elmegyünk innen. Annyi energiát használunk fel, amennyire szükségünk lesz, és a fölösleggel még a maguk erőműveinek termelését is semlegesítjük.

Denison gúnyosan azt mondta: – Úgy hangzik, mintha puszta kedvességből termelnének energiafölösleget nékünk, de persze nem nekünk termelik. Ha az elektronszivattyúink felrobbantják a Napot, ami sokkal előbb bekövetkezik, mint hogy maguk elhagynák akár a Naprendszer belső körét is, gőzzé válnak mindenestül, akárhol vannak is.

– Talán – mondta Neville. – De úgyis megtermeljük a fölösleget, úgyhogy a dolog nem következik be.

– De hát nem tehetnek ilyet! – mondta izgatottan Gottstein. – Nem mehetnek el. Ha túl messzire mennek, az űrtojásszivattyú nem tudja tovább semlegesíteni az elektronszivattyúkat. Igazam van, Denison?

Denison vállat vont.

– Ha eljutottak a Szaturnusz köréig, akkor valószínűleg baj van, ha jó fejszámoló vagyok. De sok évnek kell eltelnie, amíg egy ilyen távolságot megjárnak; addig meg biztosan fel tudunk küldeni néhány űrállomást a Hold egykori pályájára. És ott elhelyezhetjük az űrtojásszivattyúinkat. Gyakorlatilag nincs szükségünk a Holdra. Mehet – mehetne, de nem fog.

Neville kissé elmosolyodott.

– Miből gondolja? Minket nem lehet megállítani. Nincs rá mód, hogy a földi ember ránk kényszerítse akaratát.

– Nem fognak elmenni, mert semmi értelme. Miért kellene ellódítani az egész Holdat? A megfelelő gyorsítószerkezet felépítése évekig tartana, hisz a teljes holdtömegről lenne szó. Csak másznának. Miért nem építenek űrhajókat inkább, űrtojásenergiával hajtott mérföld hosszú űrhajókat, amelyeknek saját ökológiájuk van? Az űrtojásmeghajtás csodákra képes. Még ha húsz évbe telik is a megépítése, ez az űrhajó olyan könnyen gyorsul, hogy ha a Holdat ma elkezdenék gyorsítani, az űrhajó egy éven belül utolérné. Ezek az űrhajók – a Holdhoz képest – a pályájukat is pillanatok alatt módosítanák.

– És a kiegyenlítetlen űrtojásszivattyúk? Hogyan hatnak az univerzumra?

– Az az energia, amelyre egy vagy akár több űrhajónak szüksége van, sokkal kevesebb, mint ami egy bolygónak kellene, és az univerzum nagy térségeiben oszlik el. Millió évig eltart, míg jelentősebb változást okozna. És nagyon megéri a manőverezőképesség, amit nyernek vele. A Hold olyan lassan mozog, hogy nyugodtan otthagyhatják az űrben.

Neville megvetően mondta: – Nem sietünk sehová, csak el a Földtől.

– Vannak azért előnyei is – válaszolta Denison –, ha a Föld a szomszédjuk. A bevándorlók. Kulturális kapcsolatok vannak. Egy kétmilliárd ember által lakott bolygó a horizonton. Minderről lemondana?

– Boldogan.

– Ez a Hold minden lakójára áll? Vagy csak maga gondolkodik így? Van magában valami ádáz eltökéltség, Neville. Ki nem lépne a felszínre. Más Holdlakók megteszik. Nem nagy örömmel, de megteszik. A Hold mélye nem anyaméh nekik; magának az. Nem is a börtön; magának az. Van magában valami neurotikus vonás, ami a legtöbb Hold-lakóból hiányzik, vagy sokkal, gyengébb. Ha a Holdat elviszi a Föld közeléből, mindenki számára börtönt csinál belőle. Olyan egyetlen világbörtönt, amelyből nemcsak magának, senkinek sincs menekvés. Még csak egy lakott bolygót sem lehet látni a mennybolton. Vagy talán épp ezt akarja?

– Függetlenséget akarok. Szabad világot, amelyet nem irányítanak kívülről.

– Annyi űrhajót építhet, amennyit akar. A fény sebességéhez közeli gyorsasággal mozoghat minden nehézség nélkül, ha transzferálja a mozgásmennyiséget az űrtojásba. Egyetlen élet során felfedezheti az egész világegyetemet. Nem akar feljutni egy ilyen űrhajóra?

– Nem – mondta Neville nyilvánvaló undorral.

– Nem akar, vagy nem bír? Ha kimozdul, magával kell vinnie az egész Holdat? Miért kell a többieknek is elfogadniuk, amit maga akar?

– Így lesz, és kész – mondta Neville.

Denison hangja nem változott, de az arca kivörösödött.

– Ki hatalmazta fel, hogy így beszéljen? Sok olyan Holdlakó van, aki másként gondolkodik!

– Ehhez magának semmi köze.

– Pontosan ehhez van közöm. Bevándorló vagyok, aki hamarosan megkapja a Hold-állampolgárságot. És nem akarom, hogy olyasvalaki válasszon helyettem, aki nem mer fölmenni a Hold felszínére, és aki a személyes börtönét mindenki börtönévé akarja tenni. Én ugyan örökre elhagytam a Földet, de csak azért, hogy a Holdra jöjjek, hogy negyedmillió mérföldről azért láthassam a szülőbolygómat. Nem úgy szólt az egyezség, hogy örökre elhurcoljanak beláthatatlan messzeségbe.

– Akkor menjen vissza a Földre – mondta közönyösen Neville. – Méh van rá idő.

– És mi lesz a Hold többi állampolgárával? A többi bevándorlóval?

– Már megvan a döntés.

– Nincs meg... Selene!

Selene belépett, az arca ünnepélyes, a tekintete dacos. Neville már nem keresztbe vetette a lábát. Talpa a padlónak feszült. Azt kérdezte: – Mióta vársz az előszobában, Selene?

– Mióta megjöttél, Barron. – Neville Selenére nézett, aztán Denisonra, aztán újra vissza. – Ti ketten... – kezdte mondani, és ujjával hol az egyikre, hol a másikra mutatott.

– Nem tudom, mit akarsz azzal, hogy "ti ketten" – mondta Selene –, de Ben már jó ideje tud a mozgásmennyiségről.

– Nem Selene hibája – mondta Denison. – A megbízott észrevett valami repülő dolgot, amikor senki sem sejthette, hogy észreveheti: Úgy gondoltam, Selene mért valamit, amire én nem gondoltam, és akkor véletlenül eszembe jutott a mozgásmennyiség-átvitel. Ezek után...

– Hát akkor tudja – mondta Neville. – Nem számít.

– De számít, Barron – mondta Selene. – Beszéltem róla Bennek. És rájöttem, hogy nem kell mindig elfogadnom, amit mondasz. Lehet, hogy sohasem juthatok el a Földre. Lehet, hogy nem is akarok. De nekem tetszett az ég, ha láttam rajta a Földet. És ha akartam, láttam. És nem akarok üres eget nézni. Aztán beszéltem másokkal is a csoportban. Nem mindenki akar elmenni. A legtöbb ember úgy van vele, hogy építsenek csak űrhajókat, és menjen, aki akar, de hadd maradjon, aki nem akar elmenni.

Neville lélegzete elnehezült.

– Te beszéltél róla! Ki hatalmazott fel, hogy...

– Én hatalmaztam fel magam, Barron. Mellesleg nem is számít. Leszavaznak téged.

– Csak mert... – Neville felállt, és fenyegetően lépett Denison felé.

– Ne legyen indulatos, dr. Neville! – szólalt meg a megbízott. – Lehet, hogy maga Holdlakó, mégsem bánhat el kettőnkkel.

– Hármunkkal – mondta Selene. – És én is a Holdról való vagyok. Én tettem, nem ők.

Akkor Denison így szólt: – Nézze, Neville... A Földet nem érdekli a Hold. A Föld fel tudja építeni az űrállomásait. A Hold lakóit érdekli, Selenét érdekli, engem érdekel, a többieket érdekli a Föld. Maga sincs elzárva az űrtől, a meneküléstől, a szabadságtól. Húsz éven belül mindenki, aki el akar menni, elmegy maga is, amennyiben rá tudja beszélni magát, hogy elhagyja az anyaméhet. Aki pedig maradni akar, az marad.

Neville lassan visszaült. Vereség tükröződött az arcán.

19. fejezet

A lakásban minden ablak a Földet mutatta. Selene azt mondta: – Ellene szavaztak, Ben. Majdnem egyhangúlag.

– Én mégsem hiszem, hogy feladná. Ha valami súrlódás támadna a Földdel a telepek építése közben, a közhangulat a Holdon meg változhat.

– Nem kell súrlódásnak lenni.

– Nem, nem kell. Akárhogy is: a történelemben nincs boldog végkifejlet; válságok vannak, amelyeken túl lehet jutni. Ezen rendben túljutottunk, gondolom, és majd más válságok izgatnak bennünket, ha jönnek, és ha előre látni lehet őket. Ha elkészülnek a csillagközi űrhajók, a feszültség is érezhetőleg csökkenni fog.

– Megérjük, meglátjuk; biztos vagyok benne.

– Te meglátod, Selene.

– Te is, Ben. Ne dramatizáld a korodat. Csak negyvenhét éves vagy.

– Elmégy az egyik csillagközi űrhajóval, Selene?

– Nem. Öreg leszek már, és nem akarom szem elől veszíteni a Földet. A fiam, ő elmehet... Ben.

– Igen, Selene.

– Kérvényeztem egy második fiút. Elfogadták a kérvényemet. Nem akarsz közreműködni?

Denison fölnézett, egyenesen Selenére. A nő nem nézett félre. – Mesterséges megtermékenyítés? – kérdezte a férfi.

– Természetesen. Biztosan érdekes lesz a génkombináció – válaszolta a nő.

Denison lehunyta a szemét.

– Hízelgő rám nézve, Selene.

Selene védekezőleg mondta: – Csak a józan ész, Ben. Nagyon fontos, hogy jó legyen a génkombináció. Nincs semmi rossz a természetes génsebészetben.

– A világon semmi.

– Nem mintha nem akarnám más okból is... Például, mert tetszel nekem.

Denison bólintott és csendben maradt.

Selene csaknem mérgesen mondta: – Hiszen több a szerelem, mint a szex.

– Egyetértek – felelte Denison. – Végtére, én szeretlek szex nélkül is.

Selene így válaszolt: – De ami azt illeti, a szex több, mint az akrobatika.

– Ezzel is egyetértek – mondta Denison.

– És mellesleg, a fenébe is, megpróbálhatnál tanulni! – Ha megpróbálnál tanítani – mondta lágyan Denison. Habozva felé mozdult. Selene nem távolodott el tőle. Aztán nem habozott többé.