Isaac Asimov

Teljes Science-Fiction Univerzuma

Encyclopedia Galactica Alternativa

9. kötet

2010

A félvér - Antológia

Fagyhalál napközelben

Jimmy Turner vidám, de kissé rekedt hangon szólalt meg, amikor belépett a fogadószobába.

- Bent van, az öreg Fancsali? - érdeklődött, és kérdését kacsintással kísérte, melytől a csinos titkárnő bájosan elpirult.

- Bent van és várja magát - intett az ajtó felé, amelyen vastag, fekete betűkkel ez a felirat állt: Frank McCutcheon vezérigazgató, Egyesült Űrposta.

Jimmy belépett.

- Helló kapitány, mi újság?

- Ó, hát maga az? - pillantott rá McCutcheon az íróasztala mögül, s közben valami förtelmesen bűzlő, erős szivart rágcsált. - Üljön le.

McCutcheon Jimmyre meredt bozontos, szürke szemöldöke alól. Az Öreg Fancsaliról - ahogyan az Egyesült Űrposta alkalmazottai egymás között nevezték -, még a legrégibb munkatársai is azt terjesztették, hogy nem emlékeznek arra, hogy valaha is elnevette volna magát, noha valami szállongó szóbeszéd szerint gyerekkorában egyszer elmosolyodott, amikor látta, amint a papája lepottyan az almafáról. Jelenlegi arckifejezése azonban inkább azt tükrözte, hogy ez a pletyka erős túlzás lehet.

- Na, ide hallgasson, Turner - vakkantotta. - Az Egyesült Űrposta új szolgáltatással indít, és magát javasolja az úttörő munkára.

- Figyelembe sem véve Jimmy grimaszát, így folytatta: - Mostantól kezdve a vénuszi posta egész éven át működni fog.

- Micsoda! Mindig azt hittem, hogy anyagi szempontból kész tönkremenés eljuttatni a postát a Vénuszra, kivéve akkor, amikor a Nap innenső oldalán van.

- Úgy van - ismerte el McCutcheon -, akkor, ha a szokásos utakat követjük. De ha eléggé meg tudjuk közelíteni a Napot, akkor akár nyílegyenesen is átvághatunk a Naprendszeren. És itt lép be maga! Felszereltünk egy vadonatúj űrhajót, ami képes húszmillió mérföldre megközelíteni a Napot, és addig maradhat ebben a távolságban, ameddig csak akar.

- Várjunk csak egy percig - vágott közbe Jimmy idegesen. - Nem egészen tudom követni, Mr. McCutcheon. Miféle hajó ez?

- Mit képzel, honnan tudnám? Nem a laboratóriumból szöktem meg. Abból, amit elmondtak, annyit tudok, hogy kibocsát magából valamiféle mezőt, amely a hajó körül a Nap sugárzását elhajlítja. Kapiskálja? Eltéríti. A hő nem hatol el magához, így időtlen időkig ott rostokolhat, és a hajóban hűvösebb lesz, mint New Yorkban.

- Ó, tényleg? - kételkedett Jimmy. - Kipróbálták már, vagy ez az aprócska feladat rám vár?

- Természetesen kipróbálták, csak épp nem a valóságos szoláris körülmények között.

- Akkor felejtsük el a dolgot. Rengeteget megtettem az Egyesült Postáért, de ez már sok a jóból. Még nem őrültem meg teljesen.

McCutcheon szipákolt.

- Figyelmeztessem az esküjére, amit akkor tett, amikor belépett a szolgálathoz, Turner? "Űrrepülésünket..."

- "...nem állíthatja meg semmi, csak a halál" - fejezte be Jimmy. - Ezt épp oly jól tudom, mint maga, de azt is hozzáteszem, hogy nagyon könnyű ilyesmit egy kényelmes karosszék mélyéből idézgetni. Ha olyan idealista, akkor csinálja meg maga. Itt a lehetőség. Ha úgy óhajtja, akár ki is rúghat. Attól ne féljen, hogy nem találok magamnak állást.

McCutcheon hangja suttogássá halkult.

- Ej, ej, Turner, ne hamarkodja el. Még nem hallott mindent, amit mondani akarok. Roy Snead lesz a társa.

- Hah! Snead! Ennek a nagypofájú ígérgetőnek egymillió év alatt sem lenne mersze ilyen munkát elvállalni. Próbáljon beadni valami más tündérmesét.

- Nos, az igazat megvallva ő már vállalkozott a feladatra. Úgy gondoltam, hogy maga majd csatlakozik hozzá, de azt hiszem, mégis neki volt igaza. Azt állítja, hogy maga nem megy el. Pedig eleinte azt hittem, nem akar majd kimaradni ebből.

McCutcheon egy kézlegyintéssel elbocsátotta Jimmyt, és közönyösen visszahajolt ahhoz a jelentéshez, amibe beszélgetésük előtt belemélyedt. Turner megállt, habozott, majd visszafordult.

- Várjunk csak egy percig, Mr. McCutcheon. Azt mondta, Roy megy?

McCutcheon bólintott, de látszólag még mindig a munkájával bíbelődött. Jimmy kirobbant.

- Nahát, ez a becstelen, pipaszárlábú, tesze-tosza pasas! Szóval azt képzeli, hogy én gyáva vagyok ahhoz, hogy elmenjek! Na majd én megmutatom neki! Elvállalom a melót, és tíz dollárban fogadok egy vénuszi rézpenny ellenében, hogy ez az alak az utolsó pillanatban beteget jelent.

- Jó! - állt fel a székéből McCutcheon, és megrázta Jimmy kezét. - Gondoltam, hogy előbb-utóbb megjön az esze. A részleteket megkapja Wade őrnagytól. Azt hiszem, körülbelül hat hét múlva indulhat, és mivel én holnap elutazom a Vénuszra, valószínűleg még találkozhatunk is ott.

Jimmy még mindig fortyogva távozott, McCutcheon pedig átcsengetett a titkárnőnek.

- Miss Wilson, hozza be Roy Snead-et a képernyőre.

Néhány perc múlva felvillant a vörös fényjelzés. A képernyő kattant, és megjelent a sötét hajú, kifogástalanul öltözött Snead.

- Helló, Snead - morogta McCutcheon. - Elvesztette a fogadást. Turner elvállalta a munkát. Azt hittem, betegre röhögi majd magát, ha elmondom neki, hogy maga nem hajlandó elutazni. Küldheti a húsz dolláromat.

- Várjunk csak, Mr. McCutcheon - sötétedett el Snead arca a dühtől. - Miféle ötlet volt azt mondani ennek a puncsvedelő hülyének, hogy én nem megyek el? Ez magára vall, kétszínű alak. Tegyen csak le szépen még húsz dollárt, mert én a helyemen leszek, de lefogadom, hogy Turner még megváltoztatja az elhatározását. Én viszont ott leszek. - Roy Sneadből még mindig dőlt a szó, amikor McCutcheon kikapcsolta a készülékét.

A vezérigazgató hátradőlt, elhajította szétmarcangolt szivarját, és másikra gyújtott. Az arca savanyú volt, de a hangjából határozottan elégedettség csendült ki, amikor így szólt: - Ha! Tudtam, hogy ennek mindketten beugranak!

*

Fáradt, agyonizzadt páros szelte át a Héliosz űrhajóval a Merkúr pályáját. Az űrben magányosan eltöltött hetek valamiféle felszínes barátságot kényszerítettek rájuk. Jimmy Turner és Roy Snead amúgy éppen csak beszélő viszonyban álltak egymással.

Mindehhez hozzájárult még a rejtett ellenséges érzelem, a Nap egyre növekvő hősége és a kirándulás bizonytalan kimenetele miatt érzett gyötrelmük. Így hát csakugyan szerencsétlen párost alkottak.

Jimmy fáradt pillantást vetett a műszerfal labirintusára, félreseperte szemébe hulló rakoncátlan fürtjeit, és felmordult.

- Mennyit mutat most a hőmérő, Roy?

- Százhuszonöt fok Fahrenheit, és még mindig emelkedik - jött szintúgy mogorván a válasz.

Jimmy káromkodott.

- A hűtőrendszer maximumon áll, a hajótest a szoláris sugárzás kilencvenöt százalékát elnyeli, és jelenleg százhuszonöt! – egy kicsit elhallgatott. - A gravométer szerint még mindig harmicötmillió mérföldre vagyunk a Naptól. Még tizenötmillió mérföld áll előttünk, mielőtt az Eltérítő Mező kifejti hatását. A hőmérséklet körülbelül 150-re megyek fel. Szép kilátás! ellenőrizd a szárítót!

Ha a levegő nem abszolút száraz, nem sokáig bírjuk szuflával.

- A Merkúr pályáján belül vagyunk, gondold csak meg! - mondta Snead rekedt hangon. - Még soha senki nem került ennyire közel a Naphoz. Mi pedig még közelebb megyünk.

- Sokan megfordultak már itt ilyen közel, sőt még közelebb is - emlékeztette Jimmy -, de ők egytől egyik irányíthatatlan hajóban ültek, és a Napban landoltak. Friedlander, Debuc, Anton... - a hangja töprengve elhalkult.

Roy kényelmetlenül mocorgott.

- Voltaképpen mennyire hatásos ez az Eltérítő Mező, Jimmy? Mert tudod, ezek a derűs gondolataid nem igazán vigasztalóak.

- Nos, amennyire a technikusoktól telt, a legszigorúbb laboratóriumi körülmények között tesztelték. Saját szememmel láttam.

Olyan sugárzásban fürdették meg, ami nagyjából megfelel a Naptól való húszmillió mérföldnyi távolságnak. A Mező működött, mint a parancsolat. A fény annyira elhajlott, hogy a hajó láthatatlanná vált. A benne lévő pasasok azt állították, hogy a külső dolgok láthatatlanok, és semmiféle hő nem jut el hozzájuk. Hanem azért fura, hogy a Mező csak bizonyos sugárerősség mellett fog működni.

- Azért, hát remélem, hogy így vagy úgy mégis működni fog - ragyogott fel Snead. - Ha az Öreg Fancsali úgy képzeli, hogy ezt a kedvéért rendszeresen fogom csinálni... nos, akkor elveszíti a mesterpilótáját.

- Mármint hogy két mesterpilótáját - helyesbített Jimmy.

Mindketten hallgatásba merültek, és a Héliosz tovább rohant.

A hőmérséklet emelkedett: 130, 135, 140. Azután három nap múlva, amikor a higanyszál elérte a 148 fokot, Roy megjegyezte, hogy elérték a kritikus zónát, ahol a szoláris sugárzás már kellő intenzitást fejt ki ahhoz, hogy a Mező energiája működésbe lépjen.

Mindketten erre vártak, és feszülten koncentráltak.

- Vajon hirtelen fog megtörténni?

- Nem tudom. Még várnunk kell.

A hajóablakon át csak a csillagokat láthatták. A Nap, amely innen háromszor nagyobbnak látszott, mint a Földről, vakító fénysugarakat ontott az opálos fémre, erre a speciálisan megtervezett hajóra, amelynek kajütablakai automatikusan záródtak az erős sugárzás hatására.

Egyszer csak a csillagok kezdtek eltünedezni. Lassan történt, eleinte csak a fakóbbak halványodtak el, azután a nagyobbak is: a Polárisz, a Regulusz, az Arkturusz, a Szíriusz. Az űr egyöntetű sötétségbe borult.

- Működik - suttogta Jimmy. Alig hagyta el ajkát a szó, amikor az ablaknyílás kattant. A Nap is eltűnt!

- Ni! Máris érzem, hogy hővösebb van - örvendezett Jimmy Turner. - Öregem, ez úgy működik, mint a fene! Tudod, ha ezt az Eltérítő Mezőt úgy állították be, hogy minden sugárzást visszaver, akkor teljesen láthatatlanok vagyunk. Hadieszköznek is beválna. - Cigarettára gyújtott, és kényelmesen hátradőlt.

- Közben azonban vakon repülünk - emlékeztette Roy.

Jimmy leereszkedően vigyorgott.

- Sose aggódj emiatt, Tányérképű! Én mindenre gondoltam. Most éppen egy Nap körüli pályán vagyunk. Két hét múlva az ellenkező oldalon leszünk, szépen bekapcsolom a tolórakétákat, és már zúgunk is a Vénusz felé! - Jimmy roppant elégedett volt önmagával. - Hagyd csak rá szépen "Eszes" Turnerre. Én két hónap alatt átviszlek a szokásos fél év helyet. Mert ha nem tudnád, most az Egyesült Posta mesterpilótájával utazol.

Roy gúnyosan felkacagott.

- No lám... még elhitetnéd az emberrel, hogy itt minden munkát te végzel. Márpedig mindössze annyit csinálsz, hogy vezeted a hajót a pályán, amit én tervezek meg. Te csak a nyers erő vagy, az agy viszont én vagyok.

- Na ne mondd! Minden nyavalyás pilótaiskolás meg tud tervezni egy utat. Ahhoz azonban férfi kell, hogy célhoz juttassa a hajót.

- Ez a te véleményed. És kinek van nagyobb fizetése, a navigátornak, vagy a pályatervezőnek?

*

Jimmy erre nyelt egyet, Roy meg diadalmasan kivonult a pilótafülkéből. A Héliosz azonban fütyült rájuk és tovább rohant.

Két nap múlva lehiggadtak, s amikor a harmadik napon Jimmy szemügyre vette a hőmérőt, megvakarta a fejét, és nyugtalanság fogta el. Roy belépett, s épp rajtakapta Jimmyt, amint e fejét vakargatta. Meglepődve húzta fel szemöldökét.

- Valami baj van? - kérdezte, és lehajolt a hőmérőhöz. - Éppen 100 fok. Ezt még egy beteg kecske is kibírná. Pedig az arckifejezésedből úgy tűnik, hogy valami nincs rendjén az Eltérítő Mezővel, és a hőmérséklet megint emelkedik - mondta Roy, majd tüntetően ásítva elfordult.

- Jaj, fogd be a szád, te ostoba majom . kiáltott rá Jimmy, és félig rúgásra emelte a lábát. - Sokkal jobban érezném magam, ha a hőmérséklet emelkedne. Ez az Eltérítő Mező túlságosan is jól működik.

- Igazán? Ezt hogy érted?

- Majd elmagyarázom; ha idefigyelsz, talán, meg is értheted. A hajót úgy építették, mint egy közönséges termoszt. Csak a legnagyobb nehézséggel tud hőt felvenni, s ugyanolyan nehezen is veszíti el. - Elhallgatott, hagyta, hogy Roy felfogja a szavait. - Normális hőmérséklet mellett ennek a hajónak nem szabad napi két foknál többet veszítenie, ha nincs külső melegforrás, ami táplálja. De a mi helyzetünkben is csak legfeljebb napi öt fokot. tudsz követni?

Roynak tátva maradt a szája, Jimmy pedig folytatta.

- Ám ez az átkozott hajó nem egészen három nap alatt ötven fokot veszített.

- De hiszen ez képtelenség!

- Márpedig így van - mondta Jimmy gúnyosan. - Majd én megmondom, mi a hézag. Az a nyavalyás Mező. Visszaveri az elektromágneses sugarakat, és közben valahogy elősegíti a hajónk hőveszteségét.

Roy mindezt átgondolta, és hevenyészett számítást végzett.

- Ha igaz, amit mondasz - nyögte ki végül -, akkor öt nap múlva elérjük a fagypontot, és további egy hetet kell sarkvidéki hidegben eltöltenünk.

- Úgy is van. Feltéve, hogy a hőveszteség ilyen ütemben folytatódik, valószínűleg harminc, sőt negyven fok alá süllyed a higanyszál.

Roy keservesen nyelt egyet.

- És mindez húszmillió mérföldnyire a Naptól!

- Még nem is ez a legrosszabb - mutatott rá Jimmy. - A hajónak, mint valamennyi, a Mars pályáján belül közlekedő eszköznek, nincs fűtőrendszere. Mivel a Nap őrjítően süt, és általában nem szokott hőveszteség előfordulni, a Mars és a Vénusz felé induló hajókat csak hűtőrendszerrel szerelik fel. Nekünk most például egy roppant hatásos fagyasztó berendezésünk van.

- Akkor hát ördögi pácban vagyunk. Mert ugyanez vonatkozik az űrruhánkra is.

És a még mindig égető forróság ellenére mindketten borzongani kezdtek.

- Én ezt nem vagyok hajlandó kibírni - fakadt ki Roy. - Arra szavazok, hogy forduljunk egyenesen vissza a Földre. Többet igazán nem várhatnak el tőlünk.

- Rajta! Te vagy a pilóta! Meg tudsz tervezni egy utat a Naphoz ilyen közel, és garantálod, hogy nem pottyanunk bele egyenesen?

- A pokolba is! Erről megfeledkeztem.

Most aztán mindkettőjüknek megállt a tudománya. Amióta elhagyták a Merkúr pályáját, lehetetlenné vált a rádióösszeköttetés.

A Nap maximális folttevékenységet fejtett ki, és minden kísérletezésüket befullasztotta.

Így hát letelepedtek és vártak.

A következő néhány nap azzal telt el, hogy a hőmérőt lesték, és csak néha szakították meg azzal, hogy Mr. Frank McCutcheon fejére átkot szórtak. Olykor megengedtek maguknak egy kis evést-ivást, de ez egy csepp örömet sem okozott nekik.

Eközben a Héliosz, amely fikarcnyit sem törődött lakói problémáival, tovarohant.

Amint Jimmy megjósolta, a hőmérséklet a vörös vonal alá süllyedt, és az Eltérítő Zóna hetedik napján fagyponton állt. Amikor ez bekövetkezett, mindketten igen boldogtalanná váltak, bár csak az történt, amire előre számítottak.

Jimmy körülbelül száz gallon vizet szivattyúzott ki a tartályból, s a fedélzeten lévő összes edényt megtöltötte vele.

- Meg kell menteni a csöveket - magyarázta. - Mert ha befagynak, ami valószínű, akkor legalább ivóvízzel el vagyunk látva.

Tudod, hogy még egy hétig itt leszünk.

Másnap, a nyolcadik napon a víz csakugyan befagyott. Ott álltak a hordók, dugig tele jéggel, hidegen és kéken.

Kétségbeesetten szemlélték. Jimmy feltörte az egyiket.

- Ez tisztességesen megfagyott - mondta zordonan, és még egy pokrócot csavart maga köré.

Most aztán aligha lehetett más egyébre gondolni, mint az egyre növekvő hidegre. Roy és Jimmy a hajón minden fellelhető takarót és törölközőt magukra csavartak, miután előzőleg mindketten három-négy ingbe és legalább ugyanannyi nadrágba bújtak.

Amíg csak lehetett, ágyban maradtak, és amikor nagy nehezen rászánták magukat, hogy kikecmeregjenek, odakucorogtak az apró olajégő mellé, hogy felmelegedjenek. Később még ezt az élvezetet is megtagadták maguktól, amikor Jimmy megjegyezte, hogy az olajkészletük igen csekély, és arra kell tartalékolni, hogy felolvasszák vele az ivóvizüket és az ennivalót.

A türelmük is fogytán volt, és gyakoriak voltak az összezördülések, de a közös nyomorúság visszatartotta őket attól, hogy egymás torkának essenek. A tizedik napra a közös gyűlölet egyesítette őket, és összebarátkoztak.

*

A hőmérséklet ekkor már a fagypont alá süllyedt, és szemmel láthatóan tovább folytatódott a lehűlés. Jimmy az egyik sarokban kuporogva azon töprengett, egykor mennyit nyafogott New Yorkban az augusztusi hőség miatt. Hogyan is lehetett akkor ilyen ostoba! Roy eközben ujjain kiszámította, hogy még pontosan 6354 percet kell eltölteniük a barátságtalan körülmények között.

Undorral nézte számítása eredményét, és menten közölte is Jimmyvel. Az utóbbi összehúzta a szemöldökét és felmordult.

- Pillanatnyilag úgy érzem, hogy a következő 54 percet sem bírom ki, nem is beszélve mind a 6354-ről. - Aztán türelmetlenül így szólt. - Jobban szeretném, ha inkább valami olyasmit számítanál ki, aminek segítségével kikerülhetnénk ebből a csávából.

- Ha nem lennénk ennyire közel a Naphoz - mondta Roy -, akkor bekapcsolhatnánk a hátsó hajtóművet, és elszelelhetnénk.

- Igen, és egyenesen a Napban landolnánk; ott aztán egy csöppet sem fáznánk, az biztos. Szép kis segítség vagy, mondhatom!

- Ejnye, te szoktad magad Eszes Jimmy Turnernek nevezni! Te is kitalálhatnál valamit. Úgy beszélsz, mintha minden az én hibám lenne.

- Bizony, hogy az, te emberbőrbe bújt szamár! Az én szimatom már az elején azt súgta, hogy ne induljak el erre az eszelős kirándulásra. Amikor McCutcheon előállt a javaslatával, én kerekperec elutasítottam. Mert én már akkor tudtam... - Jimmy hangja keserű volt. - Na, és mi történt? Amilyen félnótás vagy, elvállaltad, és rohantál oda, ahová normális ember a lábát sem teszi be. Ezek után persze már nekem is élnem kellett ezzel a remek lehetőséggel. Pedig tudod, mit csinálhattam volna? – csapott fel Jimmy hangja élesen. - Hagyhattam volna, hogy menj el egyedül, fagyjál meg, és pedig otthon üldögélhetnék a kandalló mellett és kárörvendően vigyorognék. Bizony, ezt tettem volna, ha előre tudom, mi történik.

Roy arcán megbántottság és meglepetés tükröződött.

- Csakugyan? Na lássuk csak! annyit mondhatok, hogy ha máshoz nem is értesz, a tényeket zseniálisan csűröd-csavarod.

Márpedig a helyzet az, hogy te vagy az a kimondhatatlanul ostoba fráter, aki elvállaltad, és én vagyok az a szegény, szerencsétlen flótás, akit belekényszerítettek ebbe a helyzetbe.

Jimmy leírhatatlanul megvető arcot vágott.

- Úgy látom, meghibbantál a nagy hidegben, bár amennyi eszed van, nem sok kárt tesz benne a fagy...

- Ide hallgass - mondta Roy hevesen. - Október 10-én McCutcheon felhívott, és azt mondta, hogy te elvállaltad, és kinevetett, amiért én ilyen gyáva kukac vagyok, hogy visszautasítom. Tagadod?

- Tagadom bizony, méghozzá határozottan. Mert október 10-én az Öreg Fancsali velem közölte azt, hogy te hajlandó vagy elmenni, és fogadtál vele, hogy én...

Jimmy hangja elhalt a hirtelen felismeréstől, és arcára kiült a döbbenet.

- Mondd, biztos vagy benne, hogy McCutcheon azt mondta neked, hogy én elvállaltam a feladatot?

Roy szívét jeges, nyirkos érzés szorította össze, amikor felfogta Jimmy szavait, olyan érzés, ami még a körülöttük lévő hidegen is túltett.

- Teljesen biztos vagyok benne - jelentette ki. - Hiszen ezért jöttem el.

- De hiszen nekem meg azt mondta, hogy te elvállaltad, ezért jöttem el én is - mondta Jimmy, aki most szörnyen ostobán érezte magát.

Hosszú, jelentőségteljes csend állt be, amelyet végül Roy tört meg, csaknem reszketeg hangon.

- Jimmy, mi egy piszkosul rohadt trükk áldozatai vagyunk. Undorító módon kijátszottak bennünket egymás ellen. – Szeme egészen kitágult dühében. - Átvertek, tönkretettek. - Alig talált szavakat, de az, ahogyan elhallgatott, mindennél többet mondott.

Jimmy higgadtabb volt, de nem kevésbé bosszúszomjas.

- Igazad van, Roy, McCutcheon mocsok módra viselkedett velünk. De még elkapjuk. Ha kibírjuk a következő 6300 percet, akkor leülhetünk vele egy kis elszámolásra.

- Mit csináljunk vele? - Roy szeme vérszomjasan felcsillant.

- Pillanatnyilag az az ötletem, hogy egyszerűen rárontunk, és miszlikbe szaggatjuk.

- Ez nem hangzik elég kegyetlennek. Mi lenne, ha forró olajban főznénk?

- Figyelemre méltó, de túl sokáig tartana. Maradjunk csak meg a régi jól bevált módszernél: üssük agyon... Van egy régi vörösréz boxerem...

Roy a kezét dörzsölte.

- Nos, még jó sok időnk van arra, hogy néhány megfelelő módszert kiagyaljunk. A mocskos, istentől elrugaszkodott, pettyesmájú, leprás... - a további becenevek már nem tűrnek nyomdafestéket.

A következő négy nap alatt a hőmérséklet még lejjebb zuhant. Az utolsó napon, a tizennegyediken, a higany is megfagyott, és a vörös vonal kitartóan negyven fok alá telepedett.

Ezen a borzalmas napon meggyújtották az olajégőt, és elhasználták az összes maradék olajat. Vacogva, félig megfagyva mellé húzódtak, és megpróbálták az utolsó csepp meleget is hasznosítani.

Jimmy az egyik homályos sarokban néhány nappal korábban rábukkant egy fülvédőre, amit most óránként cseréltek egymás között. Mindketten csinos kis pokróchegyek alatt gubbasztottak, és dermedt kezüket-lábukat dörzsölgették. Társalgásuk minden pillanatában McCutcheon-nal foglalkoztak, egyre durvábban.

- Folyvást az Űrpostának azt az átkozott szlogenjét idézgette: "Űrrepülésünket nem akadályozhatja meg semmi..." – fulladozott Jimmy tehetetlen dühében.

- Naná, közben meg a hájas segge lyukat dörzsöl a karosszékébe, ahelyett, hogy idejönne, és valami emberhez méltó dolgot cselekedne az a rohadt féreg - tette hozzá Roy.

- Na jó, két óra múlva átérünk az Eltérítő Zónán. Aztán még három hét, és a Vénuszon leszünk - mondta tüsszögve Jimmy.

- Nekem az már késő - tette hozzá Snead, aki már két napja szipogott. - A büdös életben sem ülök többé űrhajóba, kivéve azt, ami visszavisz a Földre. Életem hátralévő részében banánt termesztek Közép-Amerikában. Ott legalább jó melegben élhet az ember.

- Nemigen mehetünk el majd a Vénuszról azok után, amit McCutcheon-nal csinálunk.

- Tényleg nem, ebben igazad van. De sebaj. A Vénuszon legalább olyan meleg van, mint Közép-Amerikában, nekem pedig csakis erre van szükségem.

- Egyébként sem kell aggódnunk . prüszkölt Jimmy megint egy hatalmasat. - A Vénuszon életfogytiglan jár gyilkosságért. Egy jó kis meleg, száraz cella éltem fogytáig. Hát kell ennél kellemesebb?

A korométer másodpercmutatója egyenletesen kocogott a számlapon. Teltek-múltak a percek. Roy keze szeretettel matatott a kapcsoló körül, amit majd megnyom, amikor a Héliosz eltávolodik a Naptól, és kijutnak ebből az iszonyú Eltérítő Zónából.

- Rajta! - kiáltotta Jimmy lelkesen. - Adj neki!

A rakéták mélyen, visszhangzóan feldördültek. A Héliosz minden ízében beleremegett. A pilóták érezték, amint a gyorsulás odapréseli őket üléseikhez, és boldogok voltak. A Nap néhány másodperc múlva újból felragyogott, és melegedni kezdett az űrhajó, újra érezték az áldott meleget.

Olyan hirtelen történt, hogy szinte alig észlelték. Egy másodpercnyi fényvillanás, majd csikorgás és kattanás, ahogyan a kajütablakok bezáródtak.

- Nézd! - kiáltott fel Roy. - A csillagok! Kikerültünk! - Elragadtatott pillantást vetett a hőmérőre. - Na, öregfiú, mostantól kezdve ismét élünk! - De azért szorosabbra vonta maga körül a plédjét, mert a fagynak még mindig foga volt.

*

Frank McCutcheon vénuszi irodájában két férfiú üldögélt: a házigazda, és egy idősebb, fehérhajú ember, Zebulon Smith, az Eltérítő Mező feltalálója.

- De Mr. McCutcheon, számomra roppant fontos, hogy mindent megtudjak az Eltérítő Mezőm működéséről! Nyilván átadták magának az információikat.

McCutcheon arca tanulmányul szolgálhatott volna a morcossághoz, amikor leharapta olcsó szivarja végét, és rágyújtott.

- Pontosan ez az, kedves Mr. Smith, amit nem tettek meg - mondta. - Amióta nagyobb távolságra kerültek a Naptól, minden kommunikáció lehetetlenné vált. Üzenetet küldtem, amelyben kértem, hogy informáljanak a Mezőre vonatkozóan. A választ megtagadták. Csak annyit mondtak, hogy működik, ők életben vannak, és a részletekről majd akkor számolnak be, ha ideérkeznek a Vénuszra. Ez minden!

Zebulon Smith csalódottan felsóhajtott.

- Hát ez egy kissé szokatlan; rendkívüli, hogy úgy mondjam. Azt hittem, teljes jelentést kell adniuk, és mindenről részletesen be kell számolniuk.

- Úgy is van. De ezek az én mesterpilótáim kissé temperamentumosak. Ezért szabad kezet kaptak. Mellesleg beugrattam őket ebbe a kirándulásba, ami - mint ön is tudja -, nagyon kockázatos, ezért hajlamos vagyok az elnézésre.

- Nos, ezek szerint várnom kell.

- Ó, már nem kell sokáig várnia - biztatta McCutcheon. - Ma kell megérkezniük, és ígérem, hogy amint érintkezésbe lépek velük, tájékoztatom önt minden részletről. Elvégre mégiscsak túléltek két hete húszmillió mérföldnyire a Naptól, tehát az ön találmánya sikeres. Csakugyan elégedett lehet.

Smith épphogy elhagyta a helyiséget, amikor McCutcheon titkárnője zavart arckifejezéssel belépett.

- Valami baj lehet a Héliosz pilótáival, Mr. McCutcheon - jelentette. - Épp most kaptam hivatalos közleményt Wade őrnagytól Pallas City-ből, ahol leszálltak. Nem engedték, hogy megtartsák a részükre rendezett ünnepséget. Ehelyett azonnal rakétát béreltek, és idejönnek, de hogy miért, azt nem voltak hajlandóak elárulni. Amikor Wade őrnagy megpróbálta leállítani őket, dühbe gurultak. - A titkárnő letette a jelentést az íróasztalra.

McCutcheon hanyagul rápillantott a jelentésre.

- Hm. Úgy látszik, eléggé paprikás hangulatban lehetnek. Ha megérkeznek, küldje csak be őket. Majd én lecsillapítom őket.

Úgy három óra múlva a két neveletlen pilóta problémája újból felötlött McCutcheon gondolataiban, ezúttal azért, mert hirtelen zűrzavar támadt odakint az előszobában. McCutcheon meghallotta a két férfi dühös hangját, majd a titkárnője visító tiltakozását.

Az ajtó felpattant, és Jim Turner és Roy Snead beviharzott.

Roy bevágta az ajtót, és nekitámasztotta a hátát.

- Senki se zavarjon, amíg nem végeztem - szólt oda neki Jimmy.

- Ezen az ajtón egy darabig senki sem hatolhat be - vigyorgott Roy. - De figyelmeztetlek, nekem is hagyj belőle egy kicsit.

McCutcheon ezalatt egy mukkot sem szólt, de amikor látta, hogy Turner komótosan előhúz a zsebéből egy boxert, majd határozott mozdulattal az öklére illeszti, úgy döntött, hogy ideje véget vetni a komédiának.

- Helló, fiúk - mondta szokatlanul szívélyesen. - Örülök, hogy megint találkozunk. Foglaljanak helyet.

Jimmy nem vett tudomást a kínálásról.

- Van valami mondanivalója utolsó kívánságaként, mielőtt elkezdem a műveletet? - érdeklődött csikorgó fogakkal és roppant kellemetlen hanghordozással.

- Nos, ha elrakja azt az izét - mondta McCutcheon -, akkor épp azt szeretném megérdeklődni, mi ez az egész - ha nem alkalmatlankodom. Netán nem volt elég hatásos az Eltérítő, és túlságosan melegük volt?

A válasz mindössze hangos horkantás volt Roy részéről, valamint Jimmy lesújtó pillantása.

- Először is - kérdezte az utóbbi -, mi értelme volt annak a mocskos, gusztustalan trükknek, amivel rávett bennünket az útra?

McCutcheon szemöldöke meglepődve a magasba emelkedett.

- Azt az apró füllentést érti ezalatt, amire azért volt szükség, hogy elmenjenek? Ugyan, hisz az semmiség. Közönséges üzleti fogás, ennyi az egész. Hiszen ennél sokkal rosszabb dolgokat is csinálok nap mint nap, és az emberek észre sem veszik.

Mellesleg mit ártott ez maguknak?

- Mesélj csak neki a "kéjutazásunkról" - biztatta Roy Jimmyt.

- Épp erre készülök - mondta Jimmy. Odafordult McCutcheonhoz, és nekikészült, hogy felsorolja mártíromságuk történetét. - Ezen a nyomorúságos utazáson először is ropogósra sültünk, amikor a hőmérséklet 150 fokra emelkedett, de erre számítottunk, nem is panaszkodtunk; fél merkúr-távolságra voltunk a Naptól. Hanem amikor beléptünk a sugárzásmentesítő zónába, és a fény elhajlott tőlünk, a bejövő sugárzás megszűnt, kezdtünk hőt veszíteni, és nem csupán egy fokot naponta, ahogyan azt a pilótaiskolában tanultuk. - Jimmy abbahagyta, hogy visszafojtson néhány újszerű átkozódást, amelyek épp most jutottak eszébe, azután folytatta.

- Három nap alatt 100 fok alá mentünk, és egy hét múlva ránk tört a fagy. Aztán egy teljes hétig, hét hosszú napon át utaztunk fagypont alatti hőmérsékleten. - Turner hangja addig emelkedett, hogy szinte teljesen elvékonyodott, és Roy az ajtónál az önsajnálattól még a lélegzetét is visszafojtotta. McCutcheon kifürkészhetetlen maradt.

Jimmy folytatta.

- Ott álltunk minden fűtőrendszer nélkül, és még meleg ruha sem volt velünk. Megfagytunk, a fenébe is! Az elemózsiánkat és az ivóvizünket ki kellett olvasztani. Egészen megdermedtünk, mozdulni sem bírtunk. Én mondom, ez maga volt a pokol, fordított hőmérséklettel. - Elhallgatott, mint aki nem talál szavakat.

Roy Snead segítette ki.

- Mindössze húszmillió mérföldre voltunk a Naptól, mégis megfagyott a fülem. Teljesen kopogósra fagyott. – Fenyegetőn megrázta az öklét McCutcheon orra előtt. - És ez a maga hibájából történt. Maga ugratott be bennünket! Miközben a fagyhalál fenyegetett, megígértük egymásnak, hogy visszajövünk, és elkapjuk. Most itt vagyunk, hogy beváltsuk az ígéretünket. - Jimmyhez fordult. - Rajta, kezdd el! Csak az időnket vesztegetjük.

- Lassan a testtel, fiúk - szólalt meg végre McCutcheon. - Hagyjanak engem is szóhoz jutni. Úgy értik, hogy az Eltérítő Mező olyan jól működött, hogy minden sugárzást eltérített, és minden meleget elszívott a hajóból? - Jimmy rövid helyeslést morgott.

- Emiatt majdnem megfagytak?

Újabb mormogás.

Aztán valami egészen szokatlan dolog történt. McCutcheon, az Öreg Fancsali, a "mosolygóizom" nélküli ember elmosolyodott, úgy, hogy elővillantak a fogai. Sőt, mi több, vigyora egyre szélesebb és szélesebb lett, míg végül valami berozsdásodott, rég elfeledett hang jött ki a torkából egyre hangosabban és hangosabban, ami hahotává terebélyesedett, végül bömböléssé fajult.

McCutcheon ebben a stentori kacajban egy egész élet visszafolytott nevetését hallatta.

A falak visszhangzottak, az ablaktáblák beleremegtek, és a homéroszi kacaj egyre folytatódott. Roy és Jimmy tátott szájjal, lenyűgözve álltak. Egy megriadt könyvelő vakmerőn bedugta fejét az ajtón, kővé dermedt a látványtól. Mások is az ajtó elé sereglettek, és áhitattal suttogták: McCutcheon nevet!

Az öreg vezérigazgató orkánszerű nevetése lassacskán lecsillapodott. Egy kis kuncogással befejezte, majd bíborlilában játszó arccal mesterpilótái felé fordult, akikből már rég elseperte a felháborodást.

- Fiúk - mondta nekik -, ez volt a legjobb vicc, amit életemben hallottam. Vegyék úgy, hogy megdupláztam a fizetésüket. – Még mindig vigyorgott, mint a fakutya, aztán csuklani kezdett.

A két pilóta kővé vált a gavalléros ajánlattól.

- Mi olyan átkozottul mulatságos? - kérdezte Jimmy. - A magam részéről semmi nevetségeset sem látok ebben.

McCutcheon hangja nyájasra váltott.

- Na fiacskáim, mielőtt elmentek, mindkettejüknek átadtam néhány sokszorosított lapot, különleges utasításokkal. Mi történt velük?

Hirtelen zavar támadt.

- Nem tudom. Nyilván elveszítettem a sajátomat - nyelt egyet Roy.

- Én nem is láttam. De lehet, hogy elfelejtettem - mondta ijedten Jimmy.

- Na látják - mondta diadalmasan McCutcheon. - Az összes hülyeségüket ez okozta.

- Honnan veszi ezt? - makacskodott Jimmy. - Wade őrnagy minden tudnivalót elmondott nekünk a hajóról, mellesleg az az érzésem, hogy maga semmit sem mondott el nekünk a vezetésről.

- Ó, igazán? Wade nyilván elfelejtett közölni egy aprócska részletet, amelyet az én utasításomban megtalálhattak volna. Az Eltérítő Mező ereje szabályozható. Amikor elindultak, történetesen maximumra volt állítva, ez minden. - Újból kuncogni kezdett.

- Nos, ha vették volna a fáradságot és elolvassák az instrukciómat, megtudhatták volna, hogy egy egyszerű mozdulattal gyengíteni lehet a Mező hatékonyságát bármilyen kívánt értékre, és annyi sugárzást bocsáthattak volna át, amennyit akarnak.

A kuncogás ismét nevetéssé vált.

- Egy hétig fagyoskodtak, mert annyi eszük sem volt, hogy meghúzzanak egy fogantyút! Erre maguk, mesterpilóták idejönnek, és engem vádolnak! Jaj, de nevetséges! - megint fulladozni kezdett a nevetéstől, mialatt a két szépreményű ifjú görbe tekintetet vetett egymásra.

Amikor Mr. McCutcheon ismét visszanyerte normális állapotát, Jimmy és Roy elhagyták a terepet.

Az épület előtti fasorban egy tízéves fiúcska tátott szájjal és nagy érdeklődéssel szemlélte, ahogy két fiatalember, különös és meghökkentő módon, felváltva rúgdossák egymást - és nem is éppen finoman...

A mesés vagyon

Walter Sills azon elmélkedett, mint már annyiszor, hogy az élet nem fenékig tejfel. Végignézett rendetlen kémiai laboratóriumán, és cinikusan elvigyorodott. Itt dolgozik ebben a koszos lyukban, hébe-hóba akad valami ércanalízis, aminek a díjából még a legnélkülözhetetlenebb felszerelést is alig tudja kifizetni, mialatt mások, akik feleannyit sem érnek mint ő, hatalmas ipari konszerneknek dolgoznak, és élnek mint hal a vízben.

Kibámult az ablakon a lemenő Nap fényében vörösesen csillogó Hudson-folyóra, miközben azon töprengett, vajon ez a legutóbbi kísérlete meghozza-e számára az áhított sikert és hírnevet, vagy ismét megfeneklenek kezdeti reményei.

Az ajtó megnyikordult, és Eugene Taylor nyájas arca jelent meg a nyílásban. Sills odaintett, és Taylor teste a feje után nyomult, majd életnagyságban is a helyiségbe lépett.

- Helló, vén kefekötő! Hogy ityeg a fityeg?

Sills csak a fejét rázogatta a másik kitörő vidámsága láttán.

- Bár én is olyan könnyedén tudnám venni az életet, mint te, Gene. Ha tényleg tudni akarod, a pocsékul mennek a dolgok. Pénzre lenne szükségem, de minél több kellene, annál kevesebb van.

- Nekem sincs egy vasam sem - jegyezte meg Taylor. - De emiatt egy fikarcnyit sem aggódom. Ötvenéves vagy, és mást sem értél el az örökös aggódásoddal, minthogy szépen megkopaszodtál. Én még csak harminc vagyok, és szeretném megtartani a gyönyörű barna fürtjeimet.

A vegyész elvigyorodott.

- Egyszer már megszedtem magam, Gene. De a pénzecske elillant.

- És hogy alakul az az új ötleted?

- Hogy hogyan? Hát még nem meséltem el? No gyere, megmutatom neked, mit fejlesztettem ki.

Taylor Sills után baktatott az asztalkához, amelyen egy kémcsőtartó állt. Az egyik kémcső fél ujjnyi fémes fényű folyadékot tartalmazott.

- Nátrium és higany keveréke, másnéven nátriumamalgám - magyarázta Sills.

Levett a polcról egy Ammóniumklorid címkéjű palackot, és öntött belőle egy keveset a kémcsőbe.

A nátriumamalgám abban a pillanatban megváltozott, és valami laza, szivacsos anyag lett belőle.

- Ammóniumamalgám - magyarázta Sills. Az ammóniumgyök (NH4) fémként viselkedik, és összevegyül a higannyal. - Várt egy kicsit, hogy teljesen összevegyüljenek, majd leöntötte a felszínen maradt folyadékot.

- Az ammóniumamalgám nem túl stabil - világosította fel Taylort -, tehát gyorsan kell dolgoznom vele. - Felemelt egy színes, kellemes illatú folyadékkal telt üvegcsét, és színültig töltötte a kémcsövet. Alaposan összerázta, és ekkor a szivacsos állagú ammóniumamalgám eltűnt, s valami apró, cseppnyi fémes folyadék maradt a palack alján.

Taylor tátott szájjal bámult a kémcsőre.

- Most mi történt?

- Ez a folyadék az a komplex hidrazinszármazék, amelyet én fedeztem fel, és elneveztem ammonalinnek. A formulát még nem dolgoztam ki teljesen, de ez nem számit. Abban a tulajdonságában van a pláne, hogy eltünteti az amalgámból az ammóniumot. Ez a néhány csepp itt a cső alján tiszta higany. Az ammónium feloldódott.

Taylor még mindig értetlenül nézett, Sills pedig lelkesen folytatta.

- Hát nem érted? Félúton vagyok afelé, hogy színtiszta ammóniumot állítsak elő, ami eddig még senkinek sem sikerült! Ez mindent jelenthet, hírnevet, sikert, Nobel-díjat, és még ki tudja, mi mindent.

- Nahát! - nézett tiszteletteljesen Taylor a kémcsőre. - Ez a sárga izé nem tűnik olyan fontos dolognak - utána nyúlt, de Sills eltolta a kezét.

- Ami azt illeti, Gene, még nem fejeztem be. Azt szeretném, ha eljuthatnék a színtiszta fémes állapotig, de ez még nem sikerült. Valahányszor megpróbálom lepárolni az ammonalint, felbomlik az ammóniumra és a hidrogénre... De rá fogok jönni, rá én!

*

Két hét múlva az iménti jelenet a fináléjához érkezett. Taylor rövid, de lelkes telefonhívást kapott vegyész barátjától, és rögtön rohant hozzá a laboratóriumba.

- Megvan?

- Meg... és nagyszerűbb, mint hittem. Milliók vannak benne! - Sills szeme csak úgy ragyogott.

- Egész mostanáig rossz helyen fogtam meg a dolgot - magyarázta. - A melegítéstől mindig lebomlott az ammónium, így hát elkülönítve lefagyasztottam. Pontosan úgy viselkedett, mint a tengervíz, amely, ha elég lassan hűtik le, édesvíz jéggé fagy, a só kikristályosodik a felszínén. Az ammonalin szerencsére mínusz 18 fokon már megfagy, több hűtést nem igényel.

Drámai mozdulattal rámutatott egy apró, fokbeosztású edényre, amely üvegfalú tartályban állt. A mérőpohár tele volt szalmaszínű, tűszerű kristállyal, a amit vékony réteg sárga szubsztancia fedett.

- Minek ez a tartály? - kérdezte Taylor.

- Megtöltöttem argonnal, hogy tisztán tartsa az ammóniumot (azt a sárga anyagot, ami az ammonalin tetején van). Annyira aktív, hogy a hélium-típusú gázok kivételével mindennel reakcióra lép.

Taylor egyfolytában csodálkozott, és önelégülten mosolygó barátját nézte.

- Várj csak Gene, most jön a java.

Sills átcibálta Taylort a helyiség másik végébe, és remegő ujjal rámutatott egy másik tartályra, amelyben sárgán csillogó fémdarabka volt.

- Ez itt, barátom, ammóniumoxid (NH4O2), amely úgy jött létre, hogy tökéletesen száraz levegőt juttattam el a szabad ammónium fém fölé. Ez az anyag teljesen közömbös (a zárt tartály például kis darabka klorint tartalmaz, mégsincs reakció). Éppolyan olcsón lehet előállítani, mint az alumíniumot, mégis aranynak látszik, az aranynál is aranyabbnak. Látod már a lehetőséget?

- Hogy látom-e? - kiabálta Taylor. - Ez fenekestől felforgatja az egész országot! Ammónium ékszereket csinálhatsz, ammóniummal bevont evőeszközöket és még vagy millió mást. Ki tudja, hány ipari cég hasznosíthatja? Gazdag vagy, Walt, milliomos lettél!

- Gazdagok vagyunk - javította ki Sills csendesen. Odament a telefonhoz. - Az újságok már megneszelték. Most kezdem érezni, milyen az, ha valaki híres.

Taylor összehúzta a szemöldökét.

- Jobb lenne, ha titokban tartanád, Walt.

- Ó, magáról az eljárásról hallgatok, mint a sír. Csak az általános leírását adom meg. Mellesleg biztonságban vagyunk, a találmány már jó helyre került, Washingtonba.

Sills azonban tévedett! Egy újságcikk mindkettőjük számára két rettentően izgalmas napot hozott.

*

J. Throgmorton Bankhead olyan ember volt, akit széles körben "iparmágnásnak" tartottak. A Króm és Ezüstbevonat Társaság vezéreként semmi kétsége sem volt afelől, hogy e titulust ki is érdemli. Ám türelmes és régóta szenvedő felesége számára csak egy rossz emésztésű és goromba férj volt, kivált a reggelizőasztal mellett... a jeles férfiú pedig épp a reggelizőasztalnál ült.

Dühösen lapozgatott az újságban, miközben a vajas pirítósát rágcsálta.

- Ez a pasas romba dönti az országot - bökött rá döbbenten a nagy, vastagbetűs címre. - Már megmondtam, és most is azt mondom, hogy ez az ember tiszta dilis. De úgy látszik, nem nyughat...

- Joseph, kérlek - rimánkodott a neje. - Már egészen lila az arcod. Tudod, hogy magas a vérnyomásod. Jusson eszedbe, hogy az orvos azt mondta, inkább ne olvass washingtoni híreket, ha ennyire felizgatnak. Most ide figyelj, drágám, a szakácsnő...

- A doktor átkozott hülye, és te is az vagy - bömbölte J. Throgmorton Bankhead. - Olyan újságot olvasok, amihez kedvem van, és olyan lila lesz a képem, amilyennek én akarom.

Ajkához emelte a kávéscsészét, és óvatosan belekortyolt. Eközben pillantása egy még feltűnőbb cikkre esett a lap alján: "Egy tudós feltalálta az arany helyettesítőjét". A kávéscsésze megállt a levegőben, miközben J. T. B. gyorsan végigolvasta a cikket. "Az új fém feltalálójának az a célja, hogy a krómnál, nikkelnél és ezüstnél is olcsóbb ötvözetet kínáljon az ékszerkészítéshez. A heti húsz dollárt kereső tisztviselő olyan ammóniumbevonatú tányérról ehet, amely sokkal ragyogóbb, mint egy indiai nábob aranytányérja."

J. Throgmorton Bankhead abbahagyta az olvasást. Szeme előtt a Króm-és Ezüstbevonat Társaság romokban heverő képe lebegett. És e szeme előtt lebegő látványtól kávescsészéje kipottyant a kezéből, a forró lé pedig a nadrágjára ömlött.

Felesége rémülten ugrott talpra.

- Mi történt, Joseph? Mi baj van?

- Semmi - üvöltötte Bankhead. - Semmi! Az ég szerelmére, hagyj békén, jó?

Bankhead dühöngve kirobogott a szobából, és faképnél hagyta a feleségét, hadd keresgéljen az újságban az után a valami után, ami ennyire kiborította.

*

Bob Kocsmája a Tizenötödik utcában rendszerint mindig zsúfolásig tele volt, de a kérdéses délelőttön üresen tátongott, csupán négy-öt, majdhogynem szegényesen öltőzött férfi gyúlt össze a pocakos és méltóságteljes Peter Q. Hornswoggle, a kiváló ex-képviselő körül.

Peter Q. Hornswoggle mint mindig, most is folyton fecsegett.

- Emlékszem egy esetre - mondta -, amikor a Házban pontosan ugyanezt a témát hozták fel, és amelyre én így válaszoltam: "A nevadai kiváló gentleman ebben az állításában csupán egyetlen rendkívül fontos problémáról feledkezik meg. Nem veszi figyelembe az egész nemzet érdeket, azt, hogy az ország almahámozóival azonnal foglalkozzunk, mert, uraim, az almahámozók jólététől függ az egész gyümölcsipar jövője, márpedig a gyümölcsipar alkotja az egész nagy és dicsőséges nemzet, az Amerikai Egyesült Államok alapját".

Hornswoggle szünetet tartott, hogy egy slukkra felhörpintsen egy pint sört, majd diadalittasan elmosolyodott.

- Uraim, nem habozom kimondani, hogy ez az állításom a Házban hatalmas és viharos tetszést aratott.

A hallgatóság egyik tagja lassan megcsóválta a fejét csodálata kifelezéseként.

- Jó dolog lehet, ha valaki így tud dumálni, szenátor. Jókora feltűnést kelthetett.

- Aha - szólt közbe a csapos. - Mocskos, szégyenteljes dolog, hogy a legutolsó választáson leszavaztátok.

Az ex-képviselő kacsintott, és tiszteletet parancsoló hangon így szólt.

- Megbízható forrásból tudom, hogy, ebben a kampányban a megvesztegetés példa nélkül álló méreteket öltött... - hangja hirtelen elhalt, mert az egyik hallgatója kezében lévő újságban észrevett egy cikket. Elvette az újságot és a beállott csendben végigolvasta. Ezután szemében új ötlet szikrája gyúlt.

- Barátaim - fordult vissza hallgatóihoz most el kell hagyjalak benneteket. Halaszthatatlanul sürgős elintéznivalóm van a Városházán. Odahajolt a csaposhoz, és a fülébe súgta: - Nem adnál nekem huszonöt centet? Véletlenül a polgármester irodájában felejtettem a tárcámat. Hólnap egész biztosan megadom.

Peter D. Hornswoggle öklébe zárta a vonakodva átadott pénzdarabot, és sietve távozott.

*

Valahol a First Avenue végében, egy apró, rosszul világított szobában Michael Maguire, a rendőrség berkeiben a sokkal hangzatosabb Stukkeres Mike néven közismert egyén épp rozsdás revolverét pucolta, miközben valami egyhangú nótát dúdolgatott. Az ajtó megnyikordult, és Mike felpillantott.

- Te vagy az, Pacal?

- Ühüm - surrant be egy kurta, összeaszott ember. - Meghoztam az esti lapot. A zsaruk még mindég asziszik, hogy Bragoni csinyálta a melót.

- Tényleg? Ez jó. - Mike szórakozottan a revolver fölé hajolt. - Van még valami?

- Á! Valami ütődött nőszemély kinyiffantotta magát, ez minden.

Odalökte az újságot, és távozott. Mike hátradőlt, és unatkozva átlapozta a híreket.

Az egyik cím felkeltette az érdeklődését, ezért végigolvasta a rövid tudósítást. Amikor befejezte, félretette a lapot, cigarettára gyújtott, és mélyen gondolataiba merült. Aztán kinyitotta az ajtót.

- Hé, Pacal! Van itt egy meló, amit meg kéne csinálni.

*

Walter Sills mámoros boldogságban úszott. Fel és alá sétált laboratóriumában, peckesen mint, egy páva, terepszemlét tartott, és vadonatúj dicsőségében sütkérezett. Eugene Taylor csak ült és figyelte. Róla is lerítt az öröm.

- Milyen érzés híresnek lenni? - tudakolta.

- Olyan, mintha egymillió dollárom lenne; és annyim is lesz, ha eladom az ammóniumfém titkát. Mostantól fogva enyém a világ.

- Hagyd rám a gyakorlati részleteket, Walt. Épp ma lépek érintkezésbe az Aranydollár Acéllal. Tisztes árat kapsz tőlük.

Megszólalt a csengő. Sills felugrott, rohant ajtót nyitni.

- Itt lakik Walter Sills? – A nagydarab, haragos tekintetű látogató dölyfösen rámeredt.

- Igen, Sills vagyok. Beszélni óhajt velem?

- Igen. A nevem J. Throgmorton Bankhead, és a Króm-és Ezüstbevonat Társaságot képviselem. Beszélni akarok magával.

- Parancsoljon, lépjen be! Ez itt Eugene Taylor, a társam. Előtte szabadon beszélhet.

- Nagyszerű. - Bankhead súlyosan leereszkedett a székre. - Gondolom, sejtik látogatásom célját.

- Úgy sejtem, hogy olvasott az újságban az új ammóniumfémről.

- Helyes. Azért jöttem, hogy megnézzem, van-e valami alapja ennek a historiának, és ha van, akkor megvegyem a szabadalmat.

- Nézze meg a saját szemével, uram - mondta Sills, és odavezette a mágnást az argonnal töltött tartályhoz, amelyben néhány grammnyi tiszta ammónium lapult. - Íme a fém. Az igazat megvallva, az oxidját állítottam elő, azt az oxidot, ami fémesebb magánál a fémnél, s ez elég különös. Ezt az oxidot nevezik az újságok "arany-helyettesítőnek".

Bankhead arcvonásai semmit sem árultak el abból a döbbenetből, ami az oxid szemlélése közben érte. - Nyissa ki - mondta -, hadd nézzem meg.

- Nem nyithatom ki, Mr. Bankhead - csóválta meg a fejét Sills. - Ez az első ammónium és ammóniumoxid minta, amely valaha is létezett. Múzeumi darabok. De ha óhajtja, könnyen készíthetek magának.

- Készítenie is kell, ha arra számítanak, hogy a zsebembe nyúljak. Ha megfelelő, akkor hajlandó vagyok megvenni a szabadalmat, mondjuk... mondjuk ezer dollárért.

- Ezer dollárért?! - kiáltott fel Sills és Taylor kórusban.

- Ez nagyon jó ár, uraim.

- Legalább egymillió dollárt ér - kiabálta Taylor dühösen. - Ez a felfedezés egy aranybánya!

- Egymillió, nevetséges! Maguk álmodnak, uraim. A helyzet az, hogy a cégem már évek óta a nyomában van az ammóniumnak, és már-már ott tartunk, hogy magunk is megoldjuk a problémát. Sajnálatos módon azonban maguk egy héttel előttünk járnak, s azért óhajtom megvásárolni a szabadalmukat, hogy egy nagy bosszúságtól kíméljem meg cégünket. Azt természetesen tudniuk kell, hogy amennyiben elutasítják az ajánlatomat, akkor rögtön ráállunk az én eljárásommal a fém gyártására.

- Nos, csinálja csak, ha tudja - mondta Sills. - Van pénzük egy vége-hossza sincs pereskedésre? - kérdezte Bankhead gúnyosan mosolyogva. - Mert tudják meg, nekem van. De hogy lássák, mennyire nagylelkű vagyok, hát felajánlok kétezret.

- Hallotta az árunkat - jelentette ki Taylor kőkeményen. - Ehhez nincs mit hozzátenni.

- Rendben van, uraim - mondta Bankhead, és az ajtó felé ment. - Gondolják meg. Még hallanak rólam, ebben biztosak lehetnek.

Kinyitotta az ajtót, és feltűnt Peter Q. Hornswoggle kerekded arca, amint feszült figyelemmel nézegetett befelé a kulcslyukon. Bankhead hallhatóan felhördült, az ex-képviselő zavarában ugrott egyet-kettőt, és mivel jobb nem jutott eszébe, meghajolt.

A pénzember megvetően elment mellette, Hornswoggle pedig belépett a helyiségbe, becsapta maga mögött az ajtót, és ott állt a két összezavarodott férfi előtt.

- Ez az ember, uraim, a jólét megsarcolója, egy gazdasági royalista. A zsákmányra leső vadállat típusa, hazánk romba döntője. Nagyon jól tették, hogy elutasították az ajánlatát. - Terjedelmes mellkasára helyezte a kezet, és jóakaratúan mosolygott.

- Ki az ördög maga? - reccsent rá Taylor, pillanatnyi zavarát leplezve.

- Hogy én? - hőkölt hátra Hornswoggle. - Én Peter D. Hornswoggle vagyok. Bizonyára ismernek. Múlt évben képviselő voltam.

- Soha hírét sem hallottuk. Mit akar?

- Még hogy mit akarok! Olvastam az újságban a maguk csodálatos felfedezéséről, és azért jöttem, hogy felajánljam szolgálataimat.

- Miféle szolgálatokat?

- Nos, utóvégre önök nem járatosak a világ dolgaiban. Ezzel az új felfedezésükkel minden jött-ment, gátlástalan, lelkiismeretlen alak prédájává válhatnak - mint amilyen például ez a Bankhead is. Nos, egy olyan gyakorlatias ember, mint én, intézhetném az ügyeiket, figyelnék a részletekre, mint például...

- Mindezt persze önzetlenül, ugye? - mondta Taylor epésen.

Hornswoggle görcsösen köhögni kezdett.

- Nos természetesen úgy gondolom, hogy a felfedezésük egy csekély hányada engem illetne. Sills, aki az egész idő alatt csöndben volt, most hirtelen felpattant.

- Ki innen! Takarodjon! Mars, vagy hívom a rendőrséget!

- Na de Sills professzor, ne izgassa fel magát! - hebegte Hornswoggle az ajtó felé hátrálva, amelyet Taylor előzékenyen kitárt. Még mindig szabadkozva kiment, és miközben az ajtó becsapódott mögötte, halkan káromkodott.

Sills kimerülten a székbe roskadt.

- Mit csináljunk, Gene? Csak kétezret ajánlott. Egy héttel ezelőtt ez a legszebb reményeimet is túlszárnyalta volna, de most...

- Felejtsd el. Csak blöffölt a pasas. Ide hallgass most egyenesen elmegyek az Aranydollárokhoz. Mindent eladunk nekik, amit csak tudunk (ami épp elég), aztán ha Bankheaddel bármi zűr lenne, amiatt már főjön az Aranydollár feje. - Megveregette barátja vállat. - A mi gondjainknak gyakorlatilag vége.

Sajnos Taylor tévedett; igazi gondok még csak most kezdődtek.

*

Lopakodó alak surrant át az úton, gombszemével pislogva feltűrt gallérja alól, óvatosan megközelítette a házat. Ha épp ott lett volna egy kíváncsi rendőr, menten felismerte volna benne "Pacal" Egant, de mivel híre-hamva sem volt kíváncsi rendőrnek, így Pacalt senki sem molesztálta,

- A kutyafáját! - motyogta magában. - Pofon egyszerű lesz. Az egész miskulancia a földszinten van, a hátsó ablakhoz egy fogpiszkáló is elég, semmi riasztó, semmi hülyeség - majd kuncogva odébbállt.

Ám erre a gondolatra nem Pacal jutott egyes egyedül. Amikor Peter Q. Hornswoggle elsétált, vaskos koponyájában furcsa elképzelések kezdtek motoszkálni - afféle elképzelések, amelyek egy bizonyos nem túlságosan hagyománytisztelő felfogású cselekményt foglaltak magukba, és J. Throgmorfon Bankhead is aktivizálta magát. Mivel a férfiaknak ahhoz a csoportjához tartozott, amely "rámenős" néven közismert, ennélfogva semmiféle gátlást sem okozott neki valaminek a megszerzése, bizonyára semmi hajlandóságot sem érzett arra, hogy egymillió dollárt hajítson oda az ammónium titkának megszerzéséért; tehát sürgős szükségét érezte, hogy telefonáljon egy bizonyos ismerősének.

Ez az ismerőse egyrészt roppant hasznos volt, másrészt kissé visszataszító, ezért Bankhead tanácsosnak vélte, hogy igen óvatosan és körültekintően járjon el, amikor meglátogatja. Társalgásuk azonban mindkettejükre nézve felettébb kellemesen végződött.

*

Walter Sills hirtelen valami furcsa zajra riadt fel könnyű álmából. Egy darabig feszülten hallgatózott, majd előrehajolt, és megbökte Taylort, aki néhány horkantás után felébredt.

- Gene, Gene, ébredj! Gyerünk, kelj már fel!

- Mi? Mi van? Miért zaklatsz?

- Csitt! Figyelj, nem hallod?

- Semmit sem hallok. Hagyj békén, jó?

Sills az ajkára tette az ujját, erre a másik elhallgatott. Lentről a laboratóriumból valami csoszogó hang hallatszott.

Taylor szeme rögtön kipattant, és az álmossága elillant.

- Tolvajok! - suttogta.

Mindketten kikászálódtak ágyukból, hálóköntösbe és papucsba bújtak, majd lábujjhegyen az ajtóhoz lopakodtak. Taylor revolvert ragadott, és a lépcső felé fordította.

Épp csak a lépcső felénél jártak, amikor hirtelen meglepett kiáltás hallatszott fel odalentről, amelyet verekedés zaja követett. Néhány pillanatig folytatódott, aztán összetört üvegek csörömpölését hallották.

- Az ammóniumom! - kiáltott fel Sills elszörnyedve, és kitépve magát Taylor szorításából, tébolyultan lerohant.

A vegyész beviharzott laboratóriumába, átkozódó asszisztense szorosan a nyomában maradt, majd villanyt gyújtott. A hirtelen fényözönben két összekapaszkodott alak pislogott elvakulva, majd széjjelváltak.

- Ez nagyon csúnya dolog - emelte rájuk a fegyverét Taylor.

Az egyik alak a törött üvegek és kémcsövek között támolygott, a csuklóján lévő sebet vizsgálgatta, majd méltóságteljesen meghajtotta pocakos testét. Peter Q. Hornswoggle volt az.

- Semmi kétség - mondta, miközben idegesen nézett a rendületlenül ráirányuló fegyverre -, hogy a körülmények gyanúsnak tűnnek, de ezt könnyen megmagyarázom. Tudják, rendkívül durva elutasításuk ellenére még mindig igen nagy az érdeklődés bennem maguk iránt. Mivel pedig ismerem a világ dolgait és az emberiség romlottságát, úgy ítéltem meg, hogy önök elhanyagolják az elővigyázatosság követelményeit, nem tettek semmit sem a betörés ellen. Ezt igazolta az a meglepetésem, amikor megláttam ezt a hitvány alakos - mutatott rá a padlón heverő, még mindig hunyorgó, lapos orrú gengszterre -, amint épp behatolt a hátsó ablakon. Életem kockáztatásával azon nyomban utánamásztam és követtem ezt a bűnözőt, majd kétségbeesett kísérletet tettem, hogy az önök nagy felfedezését megmentsem. Csakugyan úgy érzem, hogy nagy elismerés jár nekem azért, amit tettem. Most már biztosra veszem, hogy érzik, mily értékes személy vagyok, és figyelembe fogják venni korábbi ajánlatomat.

Taylor cinikus mosollyal végighallgatta.

- Hogy maga milyen folyékonyan hazudik, P.Q.!

P. Q. minden bizonnyal még folytatta volna mint a vízfolyás, ha a másik tolvaj közben hirtelen rá nem lel a hangjára. De rátalált és fel is emelte.

- Teringettét, főnök, ez a hájas pasi megpróbál mindent rámkenni! Én csak parancsot teljesítek, főnök! Egy tag felbérelt, hogy gyűjjek ide és kutassam át a mackót, és nekem épp jól gyűtt vóna egy kis becsületesen szerzett lóvé. Ez csak egy sima kasszafúrás, főnök, eszembe se vót bántani senkit. Osztán, amikor mán ippeg nekilátok a melónak, belemelegedtem, hogy úgy mongyam, beállít ez a kis ürge egy vésővel meg egy zseblámpával, és ráveti magát a mackóra. No persze, nem csípem a versengést, így hát nekiveselkedtem és...

De Hornswoggle jeges méltósággal kihúzta magát.

- Csupán az a kérdés maradt: vajon egy gengszter szava többet jelente maguknak, mint az enyém, aki - és ezúttal igaz lelkemre mondom egyike vagyok a legkiválóbbaknak a nagy...

- Csönd, hagyjak abba mindketten! - kiáltott rájuk Taylor, és fenyegetőn felemelte a revolverét. – Most felhívom a rendőrséget, és majd nekik adják elő a mondókájukat. Minden rendben van, Walt?

- Igen, azt hiszem! - jött vissza Sills a laboratórium ellenőrzése után. - Csak az üres üveget ütötték le. Minden egyéb érintetlen.

- Nagyszerű - mondta Taylor, aztán nyugtalanul elhallgatott.

Az előszobából kalapját jól a szemébe húzva belépett egy rideg figura. A szakértő módon kezében tartott revolver jelentősen megváltoztatta a helyzetet.

- Oké! - morogta. - Dobd el a stukkert. Taylor vonakodó ujjai közül kicsúszott a fegyver, és nagy koppanással a padlóra esett.

Az új jövevény kaján pillantást vetett négyükre.

- Remek! Szóval két másik megpróbált engem kiütni. Ez a hely csakugyan roppant népszerűnek tűnik.

Sills és Taylor ostobán bámultak, miközben Hornswoggle fogai hallhatóan megcsikordultak. Az első lókötő azonban hátrahúzódott, és halkan motyogta:

- Szent egek, ez Stukkeres Mike!

- Aha - recsegte. - Stukkeres Mike. Sok olyan fickó akad, aki ismer engem, és aki tudja, hogy nem félek meghúzni a ravaszt bármikor, amikor úgy tartja kedvem. Gyerünk, Kopasz, ide a szajréval. Tudod, azzal az anyaggal, amiből a hamis arany készül. Mozogj, míg ötig számolok.

Sills lassan a sarokban álló öreg széf felé indult. Mike hátralépett, hogy helyet adjon neki, és eközben a zakója ujja végigsepert az egyik polcon. Egy kis nátriumszulfátos edény megingott, és leesett.

Sills, hirtelen ötlettől vezérelve felvisított. Úristen, vigyázzon! Ez nitroglicerin!

A kis tégely a padlóra pottyant, csörömpölve eltört, és Mike önkéntelenül is felordított, vadul félreugrott. Taylor ezt kihasználva gyönyörűen ívelő rögbiütéssel fejbe vágta. Sills ugyanekkor rávetette magát Taylor fegyveréree, hogy sarokba szorítsa a másik kettőt. Erre azonban már nem volt szükség. Már a felfordulás kezdetén mindketten egérutat nyertek, és kirohantak az éjszakába, ahonnan jöttek.

Taylor, Mike és Sills a laboratórium padlóján egymás hegyén-hátán hemperegtek, míg Sills végre felül került, és pillanatnyi nyugalomért fohászkodott, hogy a revolver agyát közelebbi kapcsolatba tudja hozni a gengszter koponyájával.

De erre a pillanatra nem került sor. Mike egyszerre csak nekilendült, megragadta Taylort az állánál fogva, eltolta magától, így kiszabadult. Sills megrökönyödve ordítozott, és meghúzta a ravaszt a menekülő alak után. A lövés azonban nem talált, és Mike sértetlenül elszelelt. Sills kísérletet sem tett arra, hogy kövesse.

Egy adag hideg víz magához térítette Taylort. Kábultan megrázta a fejét, amikor felmérte a körülöttük lévő romhalmazt.

- Tyű! - mondta. - Micsoda éjszaka!

Sills nyögdécselt.

- Most mihez kezdjünk, Gene? A puszta életünk is veszélyben forog. Soha fel sem merült bennem a betörés lehetősége, különben egy árva szót sem szóltam volna az újságoknak.

- Jól van no, a baj már megtörtént, semmi értelme siránkozni. Most ide figyelj, először is az a teendőnk, hogy kialudjuk magunkat. Ma éjjel már nem keltenek fel többé. Holnap pedig bemész a bankba, és a találmány teljes dokumentációját beteszed a széfbe, amit mellesleg már rég megtehettél volna. Az Aranydollártól holnap háromkor idejönnek. Szépen megállapodunk velük, és végre boldogan élhetünk.

A vegyész gyászos hangulatában megcsóválta a fejét.

- Az ammónium megmutatta, hogy mennyire kihoz mindenkit a sodrából. Bárcsak soha hírét se hallottam volna. Legszívesebben újra visszamennék fémanalízisekkel bíbelődni.

*

Amikor másnap Walter Sills átvágott a városon, hogy a bankjába menjen, semmi okát sem látta, hogy ezt a kívánságát visszaszívja. Még öreg, űtött-kopott, kiszolgált kocsija sem volt hajlandó a kedvében járni. Sills békés egyhangúságra berendezett élete egyik percről a másikra örültekházává vált, és ez a változás egyáltalán nem váltott ki belőle elégedettséget.

- A gazdagoknak éppúgy megvannak a maguk sajátságos problémáik, mint a szegényeknek mondta ki magában a szentenciát, amikor rozzant járgányával odaállt a bank kétemeletes márványépülete elé. Görcsbe rándult lábát maga után húzva óvatosan kilépett a kocsijából, és a forgóajtó felé indult.

Rossz húzás volt. Az emberi faj két tagbaszakadt példánya jobbról-balról mellészegődött, és Sills valami kellemetlenül kemény tárgyat érzett a bordái között. Önkéntelenül kitátotta a száját, de menten jeges hang, suttogott a fülébe:

- Nyugi Kopasz, vagy megkapod a tegnap esti trükködért azt, amit érdemelsz.

Sills hátán végigfutott a hideg. Azonnal ráismert Stukkeres Mike hangjára.

- Hol vannak a papírok? - kérdezte Mike. Ide vele.

- A zakóm belső zsebében - válaszolta Sills reszketve.

Mike társa szakértő kézzel becsúsztatta kezét Sills zsebébe, és kihalászott három-négy ív papírt.

- Stimmel, Mike?

Az gyorsan odapillantott és biccentett.

- Ez az, megszereztük. Mehetsz az utadra, Kopasz! - Azzal oldalba taszította Sillst, majd beugrottak egy kocsiba és szélsebesen elhajtottak. A vegyész a Járdára zuhant. Segítő kezek azonnal feltámogatták.

- Semmi baj - kapkodott levegő után. - Csak megbotlottam, nem ütöttem meg magam. - Azután újból egyedül maradt, és leroskadt a legközelebbi padra. Közel volt az ájuláshoz. Most már semmi kétség: az új életformát nem neki találták ki.

Pedig minderre igazán számíthatott. Taylor előre megmondta, mi fog történni. Most mégis meglepetésként érte, hogy majdnem minden romba dőlt.

Sills megvonta keskeny vállát, és levette a kalapját. Belső karimájából kikotort néhány ív papírt. Mindössze öt percbe telt, és a bank páncélszekrényének biztonságos mélyén hevertek. Sills megkönnyebbült.

- Kíváncsi vagyok - motyogta magában hazafelé menet -, vajon mit csinálnak, ha követik az utasításaimat aszerint a papír szerint, amit elvettek tőlem. - Összeszorította az ajkát, és megrázta a fejét. - Ha megcsinálják, fene nagy robbanás lesz belőle.

Sills arra ért haza, hogy három rendőr sétafikál a háza előtti járdán.

- Rendőri védelem - magyarázta Taylor. Többé nem lesz olyán kínos éjszakánk, mint a tegnapi.

A vegyész beszámolt a bankbeli eseményekről, és Taylor vigyorogva bólintott.

- No, ez sakk-mattot ad nekik. Az Aranydolláréktól két óra múlva idejönnek, addig meg a rendőrség ügyel ránk. A többi pedig már az Aranydollár dolga - vonta meg a vállát.

- Ide hallgass, Gene - szólalt meg hirtelen a vegyész -, nyugtalankodom az ammónium miatt. Nem próbáltam ki a bevonóképességét, márpedig, mint tudod, ez a legfontosabb dolog. Mi lesz, ha idejönnek az Aranydollártól, és rájönnek, hogy az egész csak porhintés?

- Hm - vakarta meg az állát Taylor. - Ebben igazad van. De megmondom, mit csináljunk. Mielőtt idejönnek, vonjunk be valamit - mondjuk egy kanalat - a saját magunk megnyugtatására.

Ez az egész annyira bosszantó - nyűgösködött Sills. - Ha nincsenek ezek a romlott huligánok, nem kellene ilyen hanyag és tudománytalan munkát végeznünk.

- Először azonban ebédeljünk meg.

*

Ebéd után nekiláttak. A készüléket lázas gyorsasággal összeállították. Kocka alakú, minden oldalán egy lábnyi üstbe amonalinnal átitatott oldatot öntöttek. Egy régi, ütött-kopott kanalat kineveztek katódnak, és ammóniummassza volt az anód. Három szárazelem szolgáltatta az áramot.

Sills felélénkülve magyarázott.

- Ugyanazon az elven működik, mint a közönséges rézbevonat. Az ammóniumion, ha az elektromos áram áthaladt rajta, magához vonzza a katódot, vagyis a kanalat. Labilis lévén rendszerint darabokra törik, de az ammonalinban oldva ez nem történhet meg. Az ammonalin önmagában is nagyon enyhén ionizál, és az anód még oxigént is bocsát ki. Elméletileg mindezt tudom. És most lássuk, mi történik a gyakorlatban.

Sills lezárta a tartályt, Taylor pedig visszafojtott lélegzettel figyelt. Egy pillanatig semmiféle hatás sem látszott. Taylor csalódottnak tűnt.

Aztán Sills karon ragadta a barátját.

- Nézd! - sziszegte. - Figyeld az anódot! Csakugyan, a szivacsos ammóniumamalgámban lassan gázbuborékok kezdtek alakot ölteni. Odasereglettek a kanál köré.

Sills és Taylor fokozatos változást figyelt meg. A fémes csillogás elfakult, az ezüst szín lassan elveszítette fehérségét, helyét valami sárgás bevonat foglalta el. Tizenöt perc múlva a folyamat végbement, és Sills megkönnyebbült sóhajul megszakította az áramkört.

- Tökéletesen bevonta - állapította meg. - Remek! Akkor vedd ki. Hadd lássuk!

- Ugyan! - döbbent meg Sills. - Még hogy vegyem ki! Hiszen ez még csak tiszta ammonium. Ha közönséges levegőnek teszem ki, a vízpára pillanatok alatt NH4OH-vá oldja. Ezt nem tehetjük meg.

Jókora szerkezetet vonszolt az asztalhoz. - Ez itt - magyarázta - sűrített levegőt tartalmazó konténer. Kalciumkloridon vezetem át, így kiszárítom, azután egyenesen az oldószerhez adagolom a tökéletesen száraz oxigént.

A szórófejet a kanál alatt bevezette az oldatba, majd lassan befúvatta a levegőt. Varázslatosan működött. A sárga bevonat egy szempillantás alatt csillogni-villogni kezdett, és tündéri szépséggel ragyogott.

A két férfi dobogó szívvel és visszafojtott lélegzettel figyelte. Sills elzárta a levegőt, és egy darabig szótlanul bámulták a csodálatos kanalat.

- Vedd már ki - suttogta végül Taylor rekedten. - Hadd tapogassam meg. Istenem, de gyönyörű! Sills tiszteletteljes félelemmel a kanál felé nyúlt, csipesszel megragadta, és kiemelte a folyadékból. Ami rögtön ezután bekövetkezett, azt sohasem lehetett a maga valóságában leírni. Jóval később, amikor izgatott újságírók könyörtelen serege megpróbálta kiszedni belőlük, sem Sills, sem Taylor nem tudott számot adni az utolsó néhány másodperc eseményeiről.

Az történt ugyanis, hogy abban a minutumban, amikor az ammóniumbevonatú kanál szabad levegőre került, a legirtóztatóbb szag csapta meg az orrukat; leírhatatlan volt, a pokol irtózatos bűze, amely iszonyú lidércnyomásként rátelepedett a helyiségre, és teljesen ellepte.

Sills fuldokolva elhajította a kanalat. Mindketten köhögtek és öklendeztek, ordítoztak, könnyeztek, tüsszögtek.

Taylor felvette a kanalat, és vadul rámeredt. A bűz még erőteljesebb lett, végül erőt vett rajtuk az az érzés, hogy ott kellene hagyniuk a laboratóriumot és a förtelmes ammóniumkádat. Egy dolgot lehetett csak tenni, és Sills meg is tette. A kanál nagy ívben kirepült az ablakon a Tizenkettedik utca kellős közepére. Odapottyant a járda szélére, épp az egyik rendőr Iába elé, de már ezzel sem törődtek.

- Vedd le a ruháidat. El kell égetni - mondta Sills levegő után kapkodva. - Aztán valamivel be kellene permetezni a labort. Mindegy mivel, csak erős szaga legyen. Égessünk ként. Vagy szerezz inkább brómoldatot.

*

Őrjöngve tépték le magukról ruháikat, amikor meghallották, hogy valaki belép a nyitott ajtón. A csengő megszólalt ugyan, de egyikük sem hallotta. Az Aranydollár hat láb magas, oroszlántermetű acélkirálya volt az.

Csupán egyetlen lépést tett az előszobában, és minden tiszteletet parancsoló méltósága összeomlott. Hangosan felzokogott, és a Tizenkettedik utca egy idősebb, elegánsan öltözött úriember látványában gyönyörködhetett, aki olyan gyorsan rohan, ahogy csak a lába bírja, miközben teljes erejéből tépi, cibálja magáról ruháit.

A kanál pedig folytatta gyászos tevékenységét. A három rendőr már rég visszavonult a csőcselék közé, és a felfordulás két zsibbadt és megkínzott ártatlan okozójához felhangzott az utca felháborodásának bömbölő lármája.

A szomszédos házakból nők és férfiak özönlöttek elő, a lovak megbokrosodtak. Tűzoltókocsik száguldottak végig azután, de a tűzoltók leugráltak és elmenekültek. Rendőrosztagok jöttek - majd távoztak.

Sills és Taylor végül feladták, és egy szál gatyában rohantak a Hudson-folyóhoz. Meg sem álltak, amíg nyakig nem merültek a hűs habokba, ahol az áldott, friss levegő körülvette őket.

- De mitől keletkezett ez a borzalmas bűz? - fordult oda Taylor zavaros tekintettel Sillshez. Hiszen azt mondtad, hogy szilárd, és a szilárd anyagok nem árasztanak magukból ilyen rettentő szagot.

- Szagoltál valaha pézsmát? - morogta Sills. - Olyan aromát bocsát ki magából, ami korlátlan ideig nem veszít a hatásosságából. Valami ehhez hasonlót kísérleteztünk ki.

A két gyászvitéz egy darabig hallgatott, és csak pislogtak, amikor a lenge szellő olykor odahozta hozzájuk az ammónium-felhő egy-egy foszlányát. Aztán Taylor lassan megszólalt.

- Ha végül rájönnek, hogy ki csinálta a kanalat, azt hiszem, beperelnek... talán még börtönbe is dugnak bennünket.

Sills arca megnyúlt.

- Bár sohase láttam volna azt az átkozott holmit! Csak bajt hozott ránk. - Meggyötört lelkében túláradt fájdalma, és hangosan zokogni kezdett.

Taylor szomorúan hátba veregette.

- Végül is nem olyan rossz, mint amilyennek látszik. A felfedezés híressé tett, most végre te szabhatod mg a feltételeket, és az ország bármelyik ipari laboratóriumában dolgozhatsz. Azonkívül esélyes vagy a Nobel-díjra.

- Ez igaz - mosolyodott el Sills. - Remélem, hogy egyszer majd sikerül valami közömbösítőt találnom erre a szagra is.

- Én is remélem - mondta elérzékenyülve Taylor. - Most menjünk vissza. Azt hiszem, azóta elvitték már azt a kanalat.

A korszellem hangja

John Harman az íróasztala mögött borongott, amikor aznap az irodájába léptem. Akkoriban mindennapos látvány volt, hogy fejét a kezébe temetve mereng, és fancsali képpel a Hudsonra bámul. Igazán nem kellett volna a kis embernek napról napra így emésztenie magát, hiszen jogosan seperhetett volna be a világtól számos dicséretet és hízelgést.

Lehuppantam a székre.

- Látta már a Clarion mai vezércikkét, főnök?

Gyászos tekintetű, véraláfutásos szemét rám emelte.

- Nem, nem láttam. Mit írnak? Már megint Isten bosszújával fenyegetnek?

- Ezúttal kissé messzebb mennek, főnök válaszoltam. - Hallgassa csak meg:

"Holnap lesz a napja, amikor John Harman szentségtörést próbál megkísérelni. Ez az ember a holnapi nap folyamán ujjat fog húzni a világ közvéleményével, és megtagadja Istent.

Az embernek nem adatott meg, hogy pusztán ambíciók és vágyak vezessék. Vannak dolgok, amelyek örökre megtagadtatnak tőle, és a csillagok felé való törekvés is ezek közé tartozik. John Harman is megkívánta a tiltott gyümölcsöt, akárcsak Éva, és mint egykoron ő, most Harman is megkapja érte méltó büntetését.

Ám mindez nem elég, ez csak puszta szó. Ha engedjük neki, hogy kihívja maga ellen Isten bosszúját, akkor a törvényszegés nem egyedül az övé, hanem az egész emberiségé. Ha megengedjük, hogy ördögi tervét keresztülvigye, akkor magunk is bűnrészessé válunk, és az isteni bosszú reánk is lesújt.

Így tehát azonnali lépésekre van szükség, hogy megakadályozzuk Harmant holnapi cselekedetében, amikor úgynevezett rakétáját fel akarja bocsátani. Mivel a kormány nem hajlandó megakadályozni, erőszakhoz kell folyamodnunk. Amennyiben nem kobozzák el a rakétát, vagy nem vetik börtönbe Harmant, felháborodott polgártársaink könnyen a saját kezükbe ragadhatják a dolgot..."

Harman dühösen felpattant székéből, kikapta kezemből az újságot, és bevágta a sarokba.

- Hiszen ez nyílt felhívás lincselésre! - kiáltotta. - Nézzen ide!

Öt-hat borítékot lökött elém. Egyetlen pillantással felmértem.

- Újabb halálos fenyegetések? - kérdeztem.

- Pontosan. A ház előtt egyre erősödik a rendőri készültség, és amikor holnap átmegyek a folyón a kísérlet színhelyére, motorkerékpáros rendőr járőr fog kísérni.

Izgatott léptekkel fel és alá masírozott a szobában.

- Nem tudom, mit csináljak, Clifford. Csaknem tíz éve dolgozom a Prométheuszon. Úgy dolgoztam, akár egy rabszolga, egy vagyont költöttem rá, miközben az életben minden más egyebet feladtam... és mindezt miért? Csak azért, hogy egy rakás vallási fanatikus felkorbácsolja ellenem a közhangulatot, míg a végén már az életem is veszélyben forog.

- Az a baj, főnök, hogy megelőzte a korunkat - vontam meg a vállam. Ettől a mozdulattól minden dühe ellenem fordult.

- Hogy érti azt, hogy "megelőztem a korunkat"? 1973-at írunk! A világ már fél évszázada készen áll az űrutazásra! Az emberek már ötven éve arról a napról beszélnek és álmodoznak, amikor az ember elrugaszkodik a Földről, és bepillanthat az űr mélyére. A tudósok már ötven éve centiméterenként haladnak céljuk felé, és most... most, amikor én végre... akkor tessék! Maga azt mondja, hogy a világ még nem készült fel a találmányomra!

- A húszas és a harmincas évek az anarchia, a dekadencia és a zűrzavar évei voltak, ha visszaemlékszik a történelemre - figyelmeztettem halkan. - Ezt nem fogadhatja el kritériumnak.

- Tudom. Tudom. Maga most az első és a második világháborúval hozakodik elő. Régi história; apám a másodikban, nagyapám az elsőben harcolt. Ennek ellenére azonban akkoriban virágzott a tudomány. A férfiak nem féltek; valahogy mertek álmodozni. Amikor technikáról vagy tudományról beszéltek, nem voltak konzervatívok. Egyetlen elmélet sem volt túl radikális, ha a haladásról volt szó, egyetlen felfedezés sem volt túl forradalmi ahhoz, hogy nyilvánosságra hozzák. Manapság, ha olyan nagyságrendű vízió kerül előtérbe, mint az űrutazás, akkor valami megszállottság keríti hatalmába a világot, és menten kikiáltják "Istengyalázásnak".

Harman lassan lehorgasztotta a fejét és elfordult, hogy ajka reszketését és könnyes szemét elrejtse. Aztán hirtelen újból kihúzta magát, szeme csillogott.

- De megmutatom nekik! Keresztülviszem, ha kell a Pokol, a Menny és a Föld ellenére is! Túl sokat áldoztam ahhoz, hogy most mindent odadobjak.

- Ne szívja mellre, főnők - tanácsoltam. - Ne rontsa el a reggelt, mielőtt beszáll a hajóba. Hiszen olyan jók az esélyei ahhoz, hogy élve visszatérjen, jobb, ha nem gyötri halálra magát.

- Igaza van. Na ne is gondoljunk erre többé. Hol van Shelton?

- Átment az Intézetbe, hogy előkészítse a speciális filmeket.

- Már nagyon régen elment, ugye?

- Nem különösebben, de ide figyeljen, főnök, azt hiszem, valami nincs rendjén vele. Nem tetszik nekem.

- Lárifári! Már két éve velem dolgozik, és nekem semmi bajom vele.

- Na jó - tártam szét a karom rezignáltan. Ha nem akar rám hallgatni, hát ne hallgasson. Pedig épp az imént kaptam rajta, hogy Otis Eldredge valamelyik förtelmes pamfletjét olvasgatja. Tudja, mifélék ezek: "Óvakodj, ó, emberiség, mert az ítélet napja közeleg. Bűneidért elnyered méltó büntetésedet. Bánd meg bűneidet, hogy elnyerd a megváltást!"

Harman felhorkant.

- Olcsó vallási dajkamese! Azt hiszem, a világ sohasem növi ki ezt, amíg ennyi ütődött szaladgál. De mégsem kellene elítélnie Sheltont azért, hogy ilyesmit olvas. Időnként magam is átnézek néhányat.

- Azt állította, hogy a járdáról szedte fel, és merő "kíváncsiságból" olvassa. De biztos vagyok benne, hogy a táskájából vette elő. Egyébként vasárnaponként templomba jár.

- És ez bűn? Manapság mindenki templomba jár!

- Igen, de nem a Huszadik Század Evangelizációs Társaságába. Amit Eldredge vezet.

Ez meghökkentette Harmant. Valószínűleg most hallott róla először.

- Nahát, ez már valami, igaz? Mégiscsak rajta kell tartanunk a szemünket.

Ekkor azonban az események sodra elkapott bennünket, és teljesen megfeledkeztünk Sheltonról - egészen addig, amikor már túl késő volt.

*

Az űrhajó kipróbálása előtti utolsó napra már nem maradt semmi teendőm, így hát bementem a másik szobába, ahol újból átolvastam azt a jelentést, amit Harman adott az Intézetnek. Az én dolgom volt, hogy minden hibát kijavítsak benne, de azt hiszem, nem voltam túl alapos. Az igazat megvallva, nem bírtam koncentrálni. Minden pillanatban elkalandozott a figyelmem.

Az űrutazás körüli hűhó nagyon gyanúsnak tűnt. Amikor Harman hat hónappal ezelőtt első ízben bejelentette, hogy a Prométheusz készen áll, a tudósok nagy ünnepléssel fogadták. Természetesen állításait illetően óvatosak voltak, és mindent gondosan mérlegeltek, de csakugyan el voltak ragadtatva.

A tömeg azonban nem így volt vele. Önöknek a huszonegyedik században mindez talán furcsának tűnik, de akkoriban, 1973-ban voltaképpen számíthattunk volna rá, hiszen az emberek még nem voltak túlságosan haladó szelleműek. Már évek óta egy erős vallásos irányzat uralkodott, és amikor az egyház - magát ugyan meg nem nevezve fellépett Harman rakétája ellen, váratlan események következtek be.

Az ellenkezés eleinte magára az egyházra szorítkozott, és mi úgy gondoltuk, hogy majd csak alábbhagy. De nem így történt. Az újságok felkapták a témát, és szó szerint az evangéliumot terjesztették. Szegény Harman rövid időn belül kiátkozott lett a világ számára, és megkezdődtek a bajok.

Halálos fenyegetéseket kapott, és minden áldott nap Isten bosszúállásával rémisztgették, úgyhogy már az utcára sem tehette ki biztonságban a lábát. Szekták tucatjai átkozták ki, és különleges kiközösítés alá helyezték. Ő egyike volt a kor ritka szabadgondolkodóinak, ami természetesen újabb vád volt ellene. Mindennek a tetejébe Otis Eldredge és Evangelizációs Társasága alaposan felpaprikázta ellene a népet.

Eldredge különös jellem volt - a maga módján olyan lángész, amilyen elég gyakran születik. Csodálatos szónoki képességgel és vitriolos szókinccsel megáldva ragyogóan hipnotizálta a tömeget. Húszezer embert rángatott dróton mindössze azzal, hogy beszélt hozzájuk. És Eldredge negyedik hónapja mennydörgött Harman ellen; négy hónapja dőlt belőle a vád a legragyogóbb szónoki hévvel. A világ haragja négy hónap óta Harmanra zúdult.

Ő azonban nem csüggedt el. Apró, ötlábnyi testében óriásokhoz illő lelkierő lakozott. Minél jobban üvöltöttek a farkasok, annál inkább ragaszkodott a maga igazához. Szinte isteni - ellenségei szerint ördögi - makacssággal utasította el, hogy akárcsak egy jottányit is engedjen elképzeléseiből. Számomra, aki jól ismertem, ez a külső szilárdság nem rejthette el mély, belső szomorúságát és keserű kiábrándultságát.

Gondolataimban a csengő zavart meg. Meglepve talpra ugrottam. Azokban a napokban igen kevés látogatónk akadt.

Kinéztem, és magas, méltóságteljes alakot pillantottam meg Cassidy rendőrőrmester társaságában. Azonnal ráismertem Howard Winsteadre, az Intézet igazgatójára. Harman kirohant, hogy üdvözölje, és néhány udvarias formaság után mindketten az irodába mentek. Én utánuk mentem, mert szörnyen kíváncsi voltam, mi szél hozta ide Winsteadet, aki inkább politikus volt, semmint tudós.

Eleinte mintha kényelmetlenül érezte volna magát; nem volt olyan nyájas, mint rendesen. Zavartan kerülte Harman tekintetét, és néhány közhelyeket motyogott az időjárásról. Aztán cseppet sem diplomata módon, nyersen rátért a mondókájára.

- John - mondta -, mi lennie, ha egy időre elhalasztanád a kísérletet?

- Ezt már igazán abbahagyhatnád, nem igaz? Nos, nem halasztom el, ez a végső szavam.

- Várj, John - emelte fel a kezét Winstead -, ne izgasd fel magad. Hadd indokoljam meg. Tudom, hogy az Intézet beleegyezett, hogy szabad kezet kapj és azt is tudom, hogy kutatásaidnak több mint a felét a saját zsebedből fizetted, de... mégsem leszel képes keresztülvinni.

- Ó, nem leszek képes, tényleg? - horkant fel gúnyosan Harman.

- Na, ide figyelj, John, a tudományodat nagyon jól ismered, de az emberi természetet nem, én viszont igen. Akár tetszik, akár nem, ez nem az "őrült évtizedek" világa. 1940 óta alaposan megváltozott a helyzet. - Winstead belelendült, mint aki gondosan előkészített beszédet mond.

- Az első világháború után, mint tudod, a világ eltávolodott a vallástól és a konvencióktól a szabadság felé. Az embereknek mindenből elegük lett, kiábrándulttá és cinikussá váltak. Eldredge "gonoszoknak és bűnösöknek" nevezi őket. A tudomány ennek ellenére felvirágzott - úgy mondják, hogy a konvenciókhoz nem ragaszkodó időkben mindig így volt. Ebből a szempontból Aranykornak is mondhatnánk.

Te azonban ismered ennek a kornak a politikai és gazdasági összefüggéseit. A politikai káosz és a belső anarchia ideje volt; öngyilkos, eszement, őrült korszak, amely a második világháborúban érte el csúcspontját. És ahogyan az első világháború a cinizmushoz vezetett, úgy a második világháború a vallásossághoz való visszatéréshez.

Az emberek megundorodtak az "őrült évtizedektől". Elegük lett belőlük, de mindenekelőtt attól rettegtek, hogy visszatér ez az időszak. Hogy még a lehetőségét is elkerüljék, megváltoztatták a következő évtizedekben életmódjukat. Motívumaik, mint látod, igazán érthetők és dicséretre méltók. A szabadságot, a cinizmust, a hagyomány tagadását félretették és maguk mögött hagyták. Most egy új viktoriánus korban élünk; és mivel a dolgoknak ilyen a természete; mert az ember történelme úgy leng, mint egy inga, ez a lendület most visszahozta a vallásosságot és a hagyománytiszteletet.

- Egy dolog azonban fél évszázad óta is fennáll. Ez pedig nem más, mint a tudományok iránti tisztelet, bár tilalmak közepette élünk. Törvény tiltja, hogy a nők dohányozzanak; tilos a kozmetika; tilos kivágott ruhát, kurta szoknyát viselni; a válás szóba sem jöhet. De a tudományt nem lehetett bebörtönözni - eddig.

- Az idő tájt a tudomány feladata az volt, hogy körültekintő legyen, és visszatartsa a népet a felkeléstől. Ám az emberekkel nagyon könnyű elhitetni - és Otis Eldredge beszédei veszedelmesen közel kerültek ehhez -, hogy a második világháború borzalmait a tudomány zúdította az emberiségre. A tudomány megelőzi a kultúrát, mondják, a technika megelőzi a társadalmat, és ez a kiegyensúlyozatlanság már-már romba dönti a világot. Szó ami szó, magam is hajlamos vagyok azt hinni, hogy ezzel nem is járnak olyan messze az igazságtól.

- De tudod, mi történhet, ha mindez bekövetkezik? Betiltják a tudományos kutatást; vagy ha ilyen messzire nem is mennek, olyan szigorú szabályokat hoznak, hogy a tudomány belefullad. Akkora csapás lesz ez, amiből az emberiség ezer évig sem tér magához.

- A te kísérleti repülésed pedig mindezt még fel is gyorsíthatja. Olyan fokra emelheted a közfelháborodást, ahonnan már igen nehéz lenne lecsendesíteni. Ezért figyelmeztetlek, John. A következmények a te fejedre szállnak vissza.

*

Egy pillanatig teljes csend volt, majd Harman kierőszakolt magából egy mosolyt.

- Ugyan, Howard, csak magadat ijesztgeted a falra festett ördöggel. Azt próbálod bemesélni nekem, hogy komolyan hiszel abban, hogy a világ kész visszazuhanni a sötét középkorba? Az intelligens emberek végül is a tudomány oldalán állnak, nem?

- Ha ott is állnak, nem sokan maradnak, ha minden úgy megy, ahogyan én látom - mondta Winstead. Pipát húzott ki a zsebéből, és lassan megtömte, miközben folytatta. - Eldredge két hónappal ezelőtt létrehozta az Igazak Ligáját - I. L.-nek nevezik -, és hihetetlenül sokan csatlakoznak hozzájuk. Egyedül az Egyesült Államokban húszmillió tagot számlálnak. Eldredge esküdözik, hogy a következő választáson bekerül a kongresszusba; és ez nem blöff, hanem meglehetősen valószínűnek tűnik. Már most is fáradhatatlanul lobbyznak annak érdekében, hogy betiltották a rakétakísérleteket, és efféle törvényeket már keresztülvittek Lengyelországban, Portugáliában és Romániában. Igen John, veszedelmesen közel állunk ahhoz, hogy nyíltan üldözzék a tudományt. - Winstead izgatottságában borzos füstkarikákat fújt.

- De ha sikerem lesz, Howard, ha sikerül! Akkor mi lesz?

- Ugyan már! Te is tudod, mennyire bizonytalan kimenetelű a vállalkozás. A saját becslésed szerint is csak tíz az egyhez az esélyed arra, hogy élve visszakerülj.

- Ugyan, mit számít ez! A következő kísérlet majd okul a tévedésemből, és a valószínűség szerint sikeresebb lesz. Ilyen a tudományos módszer.

- A csőcseléknek halvány gőze sincs a tudományos módszerekről, és nem is akarja megismerni. Nos, mit mondasz hát? Feladod?

Harman felugrott, széke csak úgy recsegett.

- Tudod, mit kérsz tőlem? Azt akarod, hogy adjam fel egész életem munkáját, az álmaimat, pusztán ezért? Azt hiszed, hogy szépen ülve maradok, és megvárom, amíg a te drágalátos emberiséged jóindulatúvá válik? Azt hiszed, hogy még az én életem folyamán megváltoznak?

- Íme a válaszom: jogom van ahhoz, hogy tudásra törekedjem. A tudománynak elidegeníthetetlen joga van ahhoz, hogy külső befolyásolás nélkül fejlődjék. Ha a világ beavatkozik, az nagyon rossz; de a jogaimat nem adom fel.

Winstead szomorúan megcsóválta a fejét.

- Tévedsz John, amikor "elidegeníthetetlen" jogokról beszélsz. Az, amit te "jognak" nevezel, pusztán privilégium, amelyet általában elismernek. A jog az, amit a társadalom elfogad; és amit nem fogad el, az jogtalan.

- Vajon Eldredge barátod elfogadja az "igazságosság" ilyen definícióját? - kérdezte keserűen Harman.

- Nem, nem fogadja el, de ez közömbös. Gondoljon az afrikai törzsekre, amelyek azelőtt kannibálok voltak Így születtek, így nőttek fel, náluk ez volt a szokás. Számukra embert enni jogos, és miért is ne lenne az? Látod, milyen viszonylagos az egész gondolat, és mennyire üres a te koncepciód az "elidegeníthetetlen" jogokról?

- Tudod Howard, pályát tévesztettél, amiért nem mentél ügyvédnek - mondta Harman, és most már igazán megharagudott. - Előcibálod itt az összes molyette érvet, ami csak eszedbe jut. Az Isten szerelmére, ember, azt akarod nekem bemagyarázni, hogy bűn, ha nem ordítok én is a tömeggel? Ennyire teljesen és tökéletesen az uniformizálás, a közönségesség, az ortodoxia és a közhelyek befolyása alatt állsz? A tudomány sokkal hamarabb elhalna abban a folyamatban, amit itt felvázoltál, mint a kormányzati tiltás miatt.

Harman felállt, és ujját vádlóan felemelve, rámutatott Winsteadre:

- Elárulod a tudományt, és annak olyan ragyogó képviselőit, mint Galilei, Darwin és Einstein. A rakétám holnap terv szerint elindul, még ha nem is tetszik neked, meg az Egyesült Államok összes fafejének. Erről ennyit, és többé egy szavadat sem vagyok hajlandó meghallgatni. Most elmehetsz.

Az Intézet igazgatója rákvörös arccal felém fordult.

- Maga a tanúm fiatalember, hogy én figyelmeztettem ezt a makacs tökfilkót, ezt a... ezt a kelekótya fanatikust. - Még hadart valamit, aztán mélyen megsértődve kivonult.

Amikor elment, Harman felém fordult.

- No, maga mit gondol? Biztosan vele ért egyet. Erre csak egyetlen lehetséges választ lehetett adni.

- Kizárólag azért fizet engem főnök, hogy az utasításait kövessem. Én magával tartok.

Ekkor belépett Shelton, és Harman mindkettőnket leültetett, hogy számítsuk ki a repülés pályáját, ő maga pedig aludni tért.

Másnap, július 15-én páratlanul szép volt a hajnal, és Harman, Shelton, valamint jómagam csaknem vidámak voltunk, amikor átkeltünk a Hudsonon, és odamentünk, ahol a Prométheusz - egy sereg rendőrrel körülvéve - ragyogóan csillogott.

Körülötte, megfelelő távolságban, kötéllel elválasztva, nagy tömeg hömpölygött. Legtöbben ellenségesek voltak és dühösen ordítoztak. Egy röpke pillanatig, amikor a motoros rendőralakulat utat tört számunkra a tömegben, a fülünkbe jutott kiabálások és átkozódások csaknem meggyőztek afelől, hogy mégiscsak Winsteadre kellett volna hallgatnunk.

De Harman egyáltalán nem törődött velük, még akkor sem, amikor egy dölyfös hang így kiáltott fel:

- Itt jön John Harman, a Beliál fia! – Harman nyugodtan adta ki számunkra utasításait. Én ellenőriztem az egylábnyi vastag falat és a légzsilip hasadékát, Shelton pedig a vízhatlan védőpajzsokat és az üzemanyagtartályt. Harman végül felpróbálta esetlen űrruháját, és azt megfelelőnek találva, közölte, hogy készen áll.

A tömeg hangulata forrpontra emelkedett. Egy sebtében ácsolt faemelvényen feltűnő alak jelent meg. Magas és vékony volt; sovány, aszketikus alkat, mélyen ülő, félig zárt szemmel. Ez a sovány, sápadt ember Otis Eldredge volt. A tömeg azon nyomban felismerte, és hangos zúgással üdvözölte. A lelkesedés egyre fokozódott, és hamarosan az egész fortyogó embertömeg rekedtre ordította magát.

Eldredge felemelt kézzel csendet parancsolt, Harman felé fordult - aki meglepve és undorral nézte -, majd csontos ujját rászegezve így szólt.

- John Harman, a gonosz fia, a Sátán ivadéka ördögi terv végrehajtása céljából vagy jelen. Idejöttél, hogy istenkáromló kísérleteddel fellebbentsd a fátylat arról, amit emberi szem nem láthat. Belekóstolsz az Édenkert tiltott gyümölcsébe, de én óva intelek attól, hogy megkóstold a bűn almáját.

A tömeg nagy üdvrivalgásban tört ki, és Eldredge folytatta.

- Isten ujja feletted van, John Harman. Ő nem engedi, hogy munkáját meggyalázzák. Még ma meghalsz, John Harman. - Annyira felemelte a hangját, hogy utolsó szavai profetikus lázban égtek.

Harman megvetően elfordult. Hangosan, érthetően odaszólt a rendőrtisztnek:

- Nem lehetne valahogy eltávolítani ezt a nézősereget, kapitány? A kísérleti felszállás balesetet okozhat, ha a rakéták felrobbannak, és az emberek túl közel vannak.

A rendőr érdes, barátságtalan hangon válaszolt.

- Ha attól fél, hogy megtámadják, Mr. Harman... Egyébként ne aggódjon, visszafogjuk őket. És ami a veszedelmet illeti - ettől a szerkentyűtől... - A rendőrtiszt hangosan harákolt a Prométheusz irányába, a tömeg pedig fújolásban és kiáltozásban tört ki.

Harman egy mukkot sem szólt, hallgatagon mászott be a hajóba. Ezalatt valami különös csend szállta meg a tömeget - a kimondhatatlan feszültség csendje. Nem tettek kísérletet arra, hogy megrohanják az űrhajót, pedig azt hittem, ez elkerülhetetlen lesz. Épp ellenkezőleg. Otis Eldredge maga kiáltozott, hogy fordítsanak hátat.

- Hagyjátok a bűnöst az ő bűnében! - kiáltotta. - "Enyém a bosszúállás", mondá az Úr.

Amikor a pillanat eljött, Shelton meglökött.

- Menjünk innen - súgta feszült hangon. Ezek a rakéták mérget lövellnek ki. - Rohanni kezdett, és arra kényszerített, hogy én is vele fussak.

Még el sem értük a tömeg szélét, amikor iszonyatos robaj hangzott fel a hátunk mögött. Forró levegőhullám suhintott felém. Egy repülő tárgy rémítő sziszegéssel zúgott el a fülem mellett, és a földre roskadtam. Néhány pillanatig kábultan hevertem, a fülem csengett, a fejem majd szétpattant.

Amikor végre feltápászkodtam, rémítő látvány tárult a szemem elé. Valószínűleg a Prométheusz teljes üzemanyaga egyszerre robbant fel, és ahol egy pillanattal előbb még ott állt, most csak hatalmas lyuk tátongott. A földön roncsdarabok hevertek szanaszét. A rémület kiáltása szívszaggató volt, és a megcsonkított testek - nem, ezt meg sem próbálóm leírni.

Arra lettem figyelmes, hogy a lábam előtt valaki nyöszörög. Egy pillantást vetettem oda, majd a borzadálytól a lélegzetem is elakadt. Shelton volt az, a feje egyetlen véres massza.

- Én tettem - mondta rekedten, de diadalittasan, olyan gyenge hangon, hogy alig értettem. Én tettem. Eltörtem a folyékony oxigén tartályát, és amikor a szikra behatolt az acetilénkeverékbe, az egész felrobbant. - Levegő után kapkodott, mozdulni próbált, de nem bírt. - Egy roncsdarab eltalált, de nem bánom. Abban a tudatban halok meg, hogy...

Szava elakadt, már csak rekedten hörgött, arcán megjelent a mártírokra jellemző elragadtatottság. Meghalt, és a szívem mélyén nem tudtam elítélni.

Ekkor jutott először eszembe Harman. Manhattanből és Jersey Cityből megérkeztek a mentőkocsik, és az egyik odarobogott, ahol vagy ötszáz yard távolságra a fák alatt ott füstölgött a Prométheusz elülső része. Odasántikáltam, amilyen gyorsan csak bírtam, de a mentők már kihúzták Harmant és elrobogtak vele, mielőtt odaértem volna.

Ezek után már nem maradtam tovább. A rendezetlen tömeg most másra sem gondol, mint a halottakra és sebesültekre, de ha összeszedik magukat és bosszúért lihegnek, az életem egy lyukas garast sem ér. Követtem hát a jobb félni mint megijedni elvét, és gyorsan elillantam.

A következő hét számomra az egyik izgalmat hozta a másik után. Egész idő alatt odahaza vagy egy barátom lakásán bujkáltam, ami még mindig jobb volt annál, mint hogy rám bukkanjanak és felismerjenek. Harman Jersey City egyik kórházában feküdt felületi vágásokkal és zúzódásokkal. Az volt a szerencséje, hogy a robbanás a gép hátsó részén történt, és a Prométheusz a fákra dőlt, amelyek szinte párnaként fékezték zuhanását. A világ haragja azonban Harmanra zúdult.

New York és a világ többi része is iszonyú haragra gerjedt. A város összes újságában óriási feliratokkal jelent meg: "28 halott, 73 sebesült - A bűn ára", vérvörös betűkkel nyomtatva. A cikkek Harman fejét követelték: zárják börtönbe és többszörös gyilkosként ítéljék el.

Jersey City öt kerülete a "lincseljétek meg!" kiáltásoktól visszhangzott, amint tízezrek hömpölyögtek át a folyón, és ellepték a várost. A menetet Otis Eldredge vezette, aki sínbe tett lábával egy nyitott autóban ült. Valóságos hadseregként vonultak.

Carson, Jersey City polgármestere minden számba vehető rendőrét mozgósította, és őrjöngve telefonált Trentonba a milíciáért. New Yorkban a városból kivezető összes hidat és alagutat lezárták, de addigra már sok ezren kimasíroztak.

Július 16-án kisebb csatározás volt a Jersey partján. A jóval kisebb számú rendőri erőket válogatás nélkül elagyabugyálták, és fokozatosan visszaszorították. Lovascsendőrök rohantak könyörtelenül a csőcselék közé, de a nagyszámú gyülekezet egyszerűen elnyelte és félreseperte őket. A tömeg csak akkor hátrált meg, amikor bevetették a könnygázgránátokat, de még ekkor sem adták fel.

Másnapra statáriumot rendeltek el, és az állami milícia megszállta Jersey Cityt. Ezzel a lincshangulat véget ért. Eldredge-t kihallgatásra berendelték a polgármesterhez, utána megparancsolta híveinek, hogy oszoljanak szét.

Carson polgármester a következőket nyilatkozta az újságoknak: John Harmannak lakolnia kell bűnéért, de ezt mindenképpen törvényes kereteken belül kell lefolytatni. Az igazságnak ki kell derülnie, és New Jersey állama mindent megtesz ennek érdekében.

*

A hét végére úgy-ahogy helyreállt a rend, és Harman eltűnt az érdeklődés középpontjából. Két hét múlva pedig már a nevét is alig említették az újságok, kivéve az olyan alkalmi beszámolókat, mint a Zittman-féle rakétaellenes törvény javaslatot, amelyet a kongresszus egyhangúlag megszavazott.

Ám Harman még a kórházban volt. Hivatalosan nem emeltek ellene vádat, hanem úgy tűnt, hogy "saját érdekében" meghatározatlan időre a kórházat jelölték ki börtönéül. Így hát nekigyürkőztem, hogy akcióba lépjek.

A Temple-kórház Jersey City elhagyatott, külső kerületében fekszik, és egy sötét, felhős éjszakán úgy véltem, hogy tervemet minden nehézség nélkül megvalósíthatom. Olyan könnyedén, ami engem is meglepett, bekúsztam az egyik földszinti ablakon, átsurrantam az alvók között, és megkerestem a 15/E szobát.

- Ki van ott? - Harman ijedt kiáltása zene volt a fülemnek.

- Pszt! Nyugalom! Én vagyok, Cliff McKenny!

- Maga! Mit keres itt?

- Megpróbálom kivinni innen, máskülönben, élete végéig itt kuksolhat. Jöjjön, menjünk! Felsegítettem a ruháit, miközben beszélgettünk, és percek múlva már kislisszoltunk a kórházból. A kocsimban már biztonságban voltunk, Harman már a humorérzékét is visszanyerte, és száz kérdést szegezett nekem.

- Tulajdonképpen mi történt azóta? - kezdte a kérdezősködést. - A robbanás után semmire sem emlékszem, csak arra, hogy a kórházban magamhoz tértem.

- Semmit sem mondtak magának?

- Egy árva mukkot sem. Pedig addig kérdeztem, míg be nem rekedtem.

Így hát elmeséltem neki a robbanás óta eltelt időszak egész históriáját. Szeme elkerekedett a rémült döbbenettől, amikor beszámoltam a halottakról és a sebesültekről; pillantása haragossá vált, amikor meghallotta Shelton árulását. A zendülés és a lincselési kísérlet pedig folyamatos káromkodást váltott ki belőle.

- Az újságok persze "gyilkost" huhognak folytattam -, de ezt nem tudják a nyakába varrni. Az erős felindulásban elkövetett emberöléssel is próbálkoztak, de túl sok szemtanú volt, akik hallották, hogy vissza akarta szoríttatni a tömeget, de a rendőrtiszt megtagadta a kérését. Ez természetesen minden vád alól tisztázza magát. A rendőrtiszt is meghalt a helyszínen, így nem tehették bűnbakká.

- Amíg azonban Eldredge a fejét követeli, nincs biztonságban. Jobb, ha elmegy, amíg lehet.

Harman egyetértőn bólintott.

- Eldredge túlélte a robbanást? - kérdezte.

- Sajnos igen. A lába eltört, de ahhoz, hogy befogja a száját, több kellene.

Eltelt egy hét, mire odaértünk későbbi életünk színhelyére-nagybátyám minnesotai farmjára. Itt, ezen a magányos, isten háta mögötti falusi közösségben nyugodtan maradhatunk addig, amíg a Harman eltűnését követő haddelhadd elül, és a felületes nyomozás is abbamarad. A kutatás egyébként csakugyan rövid volt, úgy tűnt, hogy a felsőbb hatóságok inkább megkönnyebbültek, semmint aggódtak Harman eltűnése miatt.

*

Harmanra béke és nyugalom szállt. Hat hónap múlva mintha kicserélték volna, készen állt, hogy nekivágjon második kísérletének. A világ minden balszerencséje sem állíthatta volna le, ha egyszer valamit a fejébe vett.

- Az első alkalommal az volt a hibám - mondta egy téli napon -, hogy közhírré tettem a kísérleti felszállást. Ezzel felkorbácsoltam az emberek indulatát, ahogyan Winstead is mondta. Ezúttal azonban - dörzsölte a kezét, miközben szeme a távolba révedt -, elébe vágok ennek. A kísérletet titokban hajtjuk végre - a legnagyobb titokban.

- Bizony, úgy kellene - nevettem kényszeredetten. - Mondja, tudja, hogy a jövőben minden rakétakísérletet, de még az elméleti kutatást is halálbüntetéssel sújtják?

- Szóval fél?

- Nem félek, főnök. Csupán leszögezem a tényt. De van még egy bibi. Mint tudja, édes kettesben nem tudjuk megépíteni a hajót.

- Erre is gondoltam, Cliff, és kispekuláltam már egy lehetőséget. Mi több, egy kis pénzecskét is félretettem rá. Így hát el kell utaznia.

- Először is menjen el Chicagóba, és keresse fel a Roberts és Crafton irodát, és vegyen magához mindent, ami az apai örökségemből megmaradt, aminek - tette hozzá búsan - több mint a fele ráment az első hajóra. Aztán szedjen össze a régi csapatból mindenkit, akit csak bír: Harry Jenkinst, Joe O'Brient, Neil Stantont, mindenkit. Siessen vissza, ahogy csak tud. Már belefáradtam a várakozásba.

Két nap múlva elutaztam Chicagóba. Nagybátyám hozzájárulását is megszereztem, mondván, hogy csak egyszerű ügyről van szó. Egy kicsit morgott ugyan, de aztán azt mondta, hogy épp elég baja van, nem akarja az enyémmel is szaporítani.

Az utazás simán ment, és kis rábeszéléssel négy embert hoztam magammal: azokat, akiket Harman már említett, és egy negyediket, bizonyos Saul Simonoff-ot. Ezzel a legénységgel és azzal a félmillióval, amely Harman apai örökségének millióiból megmaradt, nekiláttunk a munkának.

Az Új Prométheusz építése maga is külön történet - öt hosszú, lehangoló és bizonytalan esztendő históriája. Fokról fokra, apránként megvásároltuk Chicagóban a tartógerendát, New Yorkban a berill-acél lemezeket, San Franciscóban a vanádiumcellákat, és az ország legkülönbözőbb részeiben a különféle tartozékokat, így építettük fel a balvégzetű Prométheusz testvérhajóját.

A kivitelezés nehézségei nem voltak legyőzhetetlenek. Hogy a gyanút eltereljük magunkról, bevásárlásainkat hosszú ideig elhúztuk, és rendeléseinket a legkülönbözőbb helyeken adtuk le. Ehhez persze számos barátot kellett megnyernünk, akik közül természetesen senki sem sejtette pontosan, mihez is kívánjuk mindezt felhasználni.

Az üzemanyagról is magunknak kellett gondoskodnunk, tíz tonnányiról, és ez volt az egyik legnehezebb feladat, de legalábbis a legidőigényesebb. Végül, amikor Harman pénze már teljesen elfogyott, felmerült a legsúlyosabb probléma: a gazdaságosság kényszere. Már a kezdet kezdetétől tudtuk, hogy az Új Prométheusz-t sohasem építhetjük akkorára vagy olyan gondosan kimunkáltra, mint amilyen az első hajó volt, de hamarosan kiderült, hogy felszerelését az életveszélyesség határáig kell csökkentenünk. A visszaverő ernyő éppen csak megfelelt, és a rádióösszeköttetésre tett minden kísérletről kénytelen-kelletlen lemondtunk.

Miközben megfeszített munkával átgürcöltük ezeket az éveket Észak-Minnesota isten háta mögötti területein a föld megmozdult, és úgy tűnt, hogy Winstead próféciája beteljesült.

*

Manapság már minden iskolás gyerek ismeri azoknak az 1973-tól 1978-ig tartó éveknek a történelmét, azt az időszakot, amelyben az úgynevezett "új viktoriánus korszak" hatalma tetőfokára hágott. Ha most visszatekintünk, akkor ezeknek az éveknek az eseményei szinte hihetetlennek tűnnek.

Akkoriban kezdődött, hogy minden űrkutatást törvényen kívül helyeztek, de a következő esztendők tudományellenes szigorához képest ez még csak a puszta kezdetet jelentette. Az 1974-ben megtartott választás azt eredményezte, hogy Eldredge kaparintotta magához a hatalmat, és markában tartotta a Szenátust.

Attól fogva nem vesztegették az időt. A tizenkilencedik Kongresszus első ülésszakán keresztülvitték a híres Stonely-Carter törvényjavaslatot. Ezzel megteremtették a Szövetségi Tudományos Kutatást Nyomozó Irodát - az SzTKNyI-t -, amely teljhatalmat kapott, hogy az ország minden tudományos kutatásának törvényességét ellenőrizze. Minden laboratóriumról, legyen az ipari vagy iskolai, előzetesen információt gyűjtöttek, és míg az új hivatal jóvá nem hagyta a kutatómunkát, teljes kiátkozás alá helyeztek.

A Legfelsőbb Bírósághoz való elkerülhetetlen folyamodás 1974. november 9-én történt meg először a Westly kontra Simmons esetben, amikor a stanfordi Joseph Westly-t megerősítették jogában, miszerint folytathatja azt az atomenergia-kutatást, amely a Stonely-Carter törvény alapján alkotmányellenes cselekmény volt.

Mennyire figyelemmel kísértük ezt az esetet mi öten, a Közép-nyugat hóförgetegei közé elszigetelve! Mi csupán a minneapolisi és a St. Paul-i újságokat tudtuk megszerezni - ezekhez is csak két nap késéssel jutottunk hozzá -, és csak úgy faltunk minden egyes erre vonatkozó nyomtatott betűt. Mindez a kétes kimenetelű munka utolsó két hónapjában történt, amikor szünet nélkül az Új Prométheuszon dolgoztunk.

Először azt rebesgették, hogy a bíróság alkotmányellenesnek kiáltja ki a kutatást. Minden nagyobb városban óriási felvonulásokat rendeztek. Az Igazak Ligája minden befolyását latba vetette, és még a Legfelsőbb Bíróság is alávetette magát akaratuknak. Öten szavaztak négy ellenében az alkotmányellenesség mellett. A tudomány sorsa egyetlen ember szavazatán múlt.

S hogy a tudományt megfojtják, az iránt semmi kétség sem merült fel. Az irodában Eldredge leghűségesebb emberei ültek, és az adott esetben semmiféle azonnali ipari felhasználás nem volt indokolt.

- A tudomány túl messzire ment - harsogta akkoriban egyik híres beszédében Eldredge. Meg kell állítanunk, és meg kell engednünk, hogy a világ közbeszóljon. Csakis így és Istenben bízva reménykedhetünk, hogy megvalósítjuk az egyetemes és állandó jólétet.

De ez volt Eldredge utolsó kijelentése. Sohasem gyógyult fel teljesen lábtőréséből, amit a végzetes hetvenhármas év júliusában szerzett, és fáradhatatlan élete a végéhez érkezett. 1976. február 2-án örökre eltávozott, és akkora gyász követte halálát, amekkora Lincoln meggyilkolása óta nem volt.

Halála nem volt azonnali hatással az eseményekre. Az SzTKNyI befolyása egyre nőtt, sőt az évek múltával szigorodott. A tudósokra éhezés és elszigeteltség várt, egyre több kolléga kényszerűit arra, hogy főként filozófiával és a klasszikusokkal foglakozzon - így a tudományos kutatás a huszadik század kezdete óta a lehető legalacsonyabb szintre süllyedt.

Többé-kevésbé ilyen körülmények uralkodtak az egész civilizált világban; legalacsonyabb szintjét Angliában érte el, végül Németországig is eljutott, amely utolsóként esett az "új viktoriánus korszak" csapdájába.

A tudomány mélypontja 1978 tavaszán tetőzött, egyetlen hónappal az Új Prométheusz befejezése előtt, amikor nyilvánosságra hozták a "húsvéti határozatot" - épp Húsvét előtt egy nappal. Ezzel azután minden független kutatást és kísérletezést teljesen betiltottak. Az SzTKNyI fenntartotta magának a jogot, hogy tudományos kutatásokat csak speciális kérelemre engedélyeznek.

*

John Harman és én Húsvét vasárnapján ott álltunk az Új Prométheusz halványan csillogó fémes teste előtt; én a legmélyebb apátiában, Harman pedig szinte jókedvűen.

- Nos, Clifford fiam - mondta Harman -, az utolsó tonnányi üzemanyag, egy kevés suvickolás, és készen állok a második kísérletre. Ezúttal nincs közöttünk Shelton. - Harman valami himnuszt zümmögött. Azokban a napokban a rádióban kizárólag ezt játszották, és még mi, rebellisek is gyakran énekeltük.

- Ugyan, főnök, mi haszna - jegyeztem meg savanyúan. - Tíz az egyhez, hogy valahol az űrben végzi, ha pedig mégis visszatérne, akkor felakasztják. Nem győzhetünk - mondtam a fejemet csóválva.

- Bah! Ez a helyzet már nem tarthat sokáig, Cliff.

- Én pedig azt gondolom, hogy még sokáig tart. Winsteadnek igaza volt. Az inga kilendült, és 1945 óta egyvégtében ellenünk leng. Mi megelőztük a korunkat, de az is lehet, hogy mögötte kullogunk.

- Ne beszéljen nekem erről a bolond Winsteadről. Maga most ugyanabba a hibába esik, amibe ő. A tendenciák évszázadok és évezredek ügyei, nem pedig éveké vagy évtizedeké. Ötszáz év múlva a tudomány felé fogunk fordulni. Harminc év alatt semmit sem tud megváltoztatni.

- Akkor mi most mit csinálunk? - kérdeztem gúnyosan.

- Épp most élünk át egy pillanatnyi átalakulást, amely az őrült évtizedek túl gyors haladását követi. Pontosan úgy, ahogyan a romantika kora - az első viktoriánus kor - válasza követte a tizennyolcadik század racionalizmusát.

- Maga csakugyan ezt hiszi? - kérdeztem. Nyilvánvaló magabiztossága egészen megrázott.

- Hát persze. Ez a korszak tökéletes analógiája annak a görcsös "vallási megújulásnak", amelynek egy évszázaddal ezelőtt akkora sikere volt az amerikai kisvárosok bibliakörében. Egy hét leforgása alatt mindenki megtért, és az erkölcs diadalmaskodott. Aztán szép lassan visszatértek korábbi életmódjukhoz, és a Gonosz visszaszerezte hatalmát.

- Tény, hogy a visszaesés szimptómái ma is megvannak. Az Igazak Ligájában Eldredge halála óta egyik perpatvar a másikat éri. Már vagy féltucatra tehető a hitszakadások száma. Ezek a szélsőségek mind bennünket segítenek, mert az ország előbb-utóbb belefárad.

Ez aztán véget vetett a vitának; mint rendesen, most is teljes vereséget szenvedtem.

Az Új Prométheusz egy hónap múlva készen állt. Nem csillogott úgy, nem volt olyan szép, mint az eredeti, és magán viselte a kivitelezés tákolmány jellegét, de mi büszkék voltunk rá - büszkék voltunk és diadalittasak.

- Megyek, és újból megpróbálom, emberek - mondta Harman rekedten, és egész lénye csak úgy vibrált a boldogságtól. - Lehet, hogy nem tudom megcsinálni, de nem bánom. - Szemében különös fény csillogott. - Végre átrepülők az űrön, és az emberiség álma beteljesül. Megkerülöm a Holdat és vissza; először pillantja meg ember a Hold másik oldalát. Ez megéri a kockázatot.

- Milyen kár, főnők, hogy nincs annyi, üzemanyaga, amivel a Holdon landolhatna - mondtam. Kis csoportunkon pesszimista sutyorgás futott körbe, de Harman nem törődött vele.

- Isten veletek - mondta. - Még találkozunk. - Majd kedves mosollyal bemászott a hajóba. Tizenöt perccel később mind az öten a nappali szoba asztala mellett ültünk, és összehúzott szemmel, gondolatainkba mélyedve arra az építményre meredtünk, ahol egy égett folt jelezte azt a helyet, ahonnan néhány perccel azelőtt az Új Prométheusz felszállt.

Simonoff hangot adott annak a gondolatnak, amely mindnyájunkat foglalkoztatott.

- Talán jobb lenne neki, ha nem térne vissza. Ha visszajön, azt hiszem, nem fognak valami jól bánni vele. - Erre mindnyájan rábólintottunk.

Milyen bolondosnak is tűnik ez jövendölés nekem most, három évtized távolából!

A történet hátralévő részében már nem jutott nekem szerep, mivel nem láttam viszont Harmant, csak eseménydús utazását követő biztonságos földet érése után egy hónappal.

Csaknem harminchat óra telt el a felszállás után, amikor egy sivító lövedék repült át Washington felett, és beleásta magát a Potomac melletti sárba.

A nyomozók tizenöt perc múlva rohanva érkeztek, majd újabb negyedóra múlva a rendőrség is ott volt, és felfedezték, hogy a lövedék egy űrhajó. Önkéntelenül is tisztelettel bámultak arra a fáradt, rendezetlen külsejű emberre, aki félájultan kitámolygott belőle.

Teljes némaság vette őket körül, mire a kis ember öklét rázta a rámeredő nézőközönségre, és így kiabált:

- Rajta! Akasszatok fel, bolondok! De elértem a Holdat, és ilyen magasra úgysem akaszthattok fel. Hozzátok ide az SzTKNyI-t! Majd kihirdetik, hogy a repülés illegális, tehát nem is létezik. Gyenge hangon felkacagott, aztán ájultan összeesett.

- Vigyük kórházba! Hiszen beteg! - kiáltott fel valaki. A teljesen öntudatlan Harmant közben betették egy rendőrautóba és elszállították, mialatt a rendőrség őrt állt az űrhajó körül.

Kormánytisztviselők jöttek, és megvizsgálták a hajót, leolvasták a sebességmérőt, megnézték a rajzokat és fotográfiákat, amelyeket a Holdról hozott, végül csendben szétoszlottak. A tömeg egyre nőtt, és egymásnak adták az újságot, hogy egy ember eljutott a Holdra.

Érdekes, hogy ez a tény csekély haragot váltott ki. Az embereket lenyűgözte és tisztelettel töltötte el. A tömeg suttogott, és vizsgálódó pillantásokat vetett a Hold halovány karéjára, amely a ragyogó napfényben alig látszott. Ráadásul kényelmetlen csend, a tétovázás csendje telepedett rájuk.

Azután Harman a kórházban magához tért, ráismertek, és az állhatatlan világ egészen megvadult. Még ő maga is megdöbbent, hogy a meglepetéstől, milyen gyorsan megváltozott a világ hangulata. Szinte hihetetlennek tűnt, pedig igaz volt. A titkolózás miatti elégedetlenség, amely egy hősies férfiról szóló történettel elegyedett, aki ellenállt az elnyomásnak - az efféle történetek amióta világ a világ, mindig felkavarják az emberek lelkét -, azt eredményezte, hogy mindenkit belesodort az antiviktoriánus áradatba. Eldredge pedig halott volt, és senki sem lépett a helyébe.

Röviddel ezután meglátogattam Harmant a kórházban. Feltámaszkodva ült ágyában, félig elborítva újságokkal, táviratokkal, levelekkel. Rám vigyorgott és bólogatott.

- Nos, Cliff - suttogta -, az inga ismét visszafelé lendül.

A Láng Szerzetese

Russell Tymball komor elégedettséggel szemlélte a feketéllő romhalmazt, amely néhány órával ezelőtt a Lhasin Flotta cirkálója volt. A darabokra tört és minden irányba szétszóródott törzs bőséges tanúbizonyságot szolgáltatott a becsapódás borzalmas erejéről.

A kövérkés földlakó visszatért saját strato-rakétájába, és várt. Percekig csavargatta hosszú cigarettáját, mielőtt rágyújtott. Amikor végre beszívta a füstöt, szeme kitágult, és gondolataiba mélyedt.

Figyelmeztető kiáltást hallott, és talpra ugrott. Két ember jött be, miután még egy utolsó pillantást vetettek maguk mögé. Az ajtó halkan becsukódott, és egyikük azonnal az irányítópulthoz lépett. Az elhagyott sivatagi táj szinte azon nyomban messze alattuk maradt, és a strato-rakéta ezüstszínű orra New York régi metropolisza felé fordult.

Percek múlva Tymball megszólalt.

- Tiszta a levegő?

Az irányítópult mellett álló férfi bólintott.

- Nincs tirannushajó a láthatáron. Egészen biztos, hogy a "Grahul" nem tudott rádión segítséget hívni.

- Nálad van a futárposta? - kérdezte a másik mohón.

- Könnyen megtaláltuk. Sértetlen.

- Mi is rátaláltunk valamire - mondta a második férfi keserűen. - Sidi Peller utolsó jelentésére.

Tymball pufók arca egy pillanatra ellágyult, és arckifejezése szinte fájdalmas lett. Aztán vonásait ismét elrendezte. - Meghalt! De a Földért halt meg, így tehát ez nem halál, hanem mártíromság. Hallgatott.

- Hadd lássam a jelentést, Petri - szólalt meg szomorúan.

Átvette a papírlapot, és maga elé tartotta. Lassan, hangosan felolvasta:

Szeptember 4. Sikeres bevonulás a tirannusflotta «Grahul» cirkálójába. Bujkálás a Plútótól a Földig tartó átkelés alatt. Szeptember 5. A kérdéses adatok lokalizálása és megszerzése. Csak rövidhatótávolságú rakétarepülőik vannak. Jelentésemet ebben a csomagban küldöm. Sokáig éljen a Föld!"

Tymball hangja furcsán remegett, amikor az utolsó szavakat olvasta.

- A lhasin tirannusok még soha nem tettek nagyobb embert mártírrá, mint Sidi Pellert. De megfizetünk érte, méghozzá busásan. Az Emberi Faj még nem hanyatlott le teljesen.

Petri kibámult az ablakon.

- Hogy csinálhatta ezt Peller? Egyetlen ember... potyautasként beférkőzni a flotta egyik cirkálójába, és az egész legénység szeme láttára ellopni a táskát, és megsemmisíteni a flottát! Hogy csinálhatta? Mindezt azonban már sohasem fogjuk megtudni; csak annyit, amennyit a jelentésében leírt.

- Parancsot kapott rá - mondta Willums, miközben lezárta az irányítópultot és elfordult. - Én magam vittem át a Plútóra. Szerezd meg a napiparancsot! Pusztítsd el a "Grahul"-t a Góbi-sivatagban! És megtette! Ez minden. - Szomorúan vállat vont.

A légkör egyre lehangoltabbá vált, míg végre Tymball morgása megtörte a csendet.

- Felejtsük el. Kezelésbe vettétek a roncsot?

A másik kettő egyszerre bólintott. Petri hangja hűvösen, szakszerűen csengett.

- Peller minden nyomát eltávolítottuk és atomtalanítottuk. Sohasem fognak rájönni, hogy a pusztulásukat egy ember okozta. Magát a dokumentumot kicseréltük az előre elkészített másolatra, amelyet óvatosan felismerhetetlenné égettük. Még ezüstsóval is impregnáltuk, hogy a tirannus császár hivatalos pecsétjének pontos anyagát is tartalmazza. A nyakamat rá, hogy a lhasinok közül senki sem gyaníthatja, hogy a pusztulást nem baleset okozta, vagy hogy az irat nem a baleset alkalmával semmisült meg.

- Remek! Még legalább huszonnégy óráig nem lokalizálják a baleset színhelyét. Nagy munka lesz. Hadd nézzem meg azt a táskát.

Szinte tisztelettel vette át a fémes tartályt. Feketére égett, eldeformálódott, és kissé még meleg is volt. Tymball egy határozott csavarintással feltépte a tetejét.

Kiemelte belőle a dokumentumot, amely zizegve kitekeredett. A bal alsó sarkában ott volt a lhasin császár hatalmas ezüst pecsétje - a tirannusé, aki a Vegától a Galaxis egyharmadát uralja. A dokumentumot a Sol alkirályának címezték.

A három földlakó ünnepélyesen szemlélte az apró írásjeleket. A szögletes lhasin botuk vörösen csillantak meg a lemenő Nap sugaraiban.

- Igazam volt? - suttogta Tymball.

- Mint mindig - bólintott Petri.

*

Az éj valójában nem szállt le teljesen. Az égbolt fekete bíbora csak épp annyira mélyült, hogy a csillagok alig észrevehetően ragyogtak, de ettől eltekintve a sztratoszférában nem lehetett különbséget érzékelni a naplemente és a napfelkelte között.

- Döntöttél már, mi lesz a kővetkező lépés? - kérdezte Willums habozva.

- Már régen. Holnap elmegyek és meglátogatom ezzel Paul Kane-t - mutatott rá Tymball a tokra.

- A Loara Paul Kane-t! - kiáltotta Petri.

- Azt... azt a loaristát - tette hozzá Willums.

- A loaristát - bólintott Tymball. - Ő a mi emberünk.

- Inkább úgy mondd, hogy a lhasinok lakája morogta Willums. - Kane a loaristák főnöke, következésképpen az Ember árulóinak vezére, aki azt prédikálja, hogy be kell hódolni a lhasinoknak.

- Ez igaz - mondta Petri. Sápadt volt, de nyugodt. - A lhasinok az ellenségeink, akikkel nyílt harcba bocsátkozunk, de a loaristák férgek. Nagy Űr! Szívesebben odavetném magam a tirannus alkirály kénye-kedvének, semmint hogy bármi közöm legyen ezekhez a szenteskedőkhöz, akik a történelmet bújják, akik a Föld régi dicsőségéről és jelenlegi hanyatlásáról papolnak.

- Túl szigorúan ítélsz - mondta Tymball, és apró mosoly játszadozott az ajkán. - Én már korábban is kapcsolatban álltam ezzel a loarista vezetővel. Ó - hárította el a bejelentésével keltett döbbenetet -, ezzel kapcsolatban teljes a diszkrécióm. Csak ti ketten tudtok róla, és mint látjátok, Kane nem árult el engem. A vele való kapcsolatom ugyan nem volt sikeres, de azért tanultam belőle egyet s mást. Figyeljetek csak ide!

Petri és Willums közelebb húzódtak, Tymball pedig folytatta száraz, tényszerű beszámolóját.

- A lhasinok Galaktikában tett első utazása két évszázaddal azután ért véget, hogy elfoglalták a Földet. Az agresszió azóta nem folytatódott, és a Galaxis Független Emberi Bolygója megelégedett a status quo fenntartásával. Az emberiség túlságosan megosztott ahhoz, hogy semmint örömmel üdvözölné a küzdelem kiújulását. A loarizmust pedig kizárólag az érdekli, hogy az újabb gondolkodásmódok felbukkanása ellenére is életben maradjon, és számukra nincs nagy jelentősége annak, hogy vajon a Földet lhasinok avagy emberek kormányozzák, amíg maga a loarizmus működik. Szó ami szó, mi, lázadók talán nagyobb veszélyt jelentünk számukra, mint a lhasinok.

- Bizony, veszedelmesek is vagyunk - vigyorgott zordonul Willums.

- Mindezt megengedve, természetes, hogy a loarizmus elfogadja a békülést. És ha az érdekeik úgy kívánnák, csatlakoznának hozzánk. Ez pedig - seperte félre egy kézmozdalattal az előtte heverő dokumentumot -, meggyőzi őket az érdekeltségükről.

A másik kettő hallgatott.

- Időnk nagyon kevés - folytatta Tymball. Alig három évünk van, de lehet, hogy csak kettő. És most már azt is tudjátok, milyen kilátásai vannak manapság a lázadásnak.

- Pedig fellázadhatnánk - pattant fel Petri, majd fojtott hangon hozzátette. - Ha az egyetlen Lhasinuval megegyezhetnénk.

- Pontosan. Csakhogy ők hívhatnak a Vegáról segítséget, bennünket azonban sehonnan sem támogatnak. Az Ember Bolygói közül egyetlenegy sem kelne védelmünkre úgy, ahogyan ötszáz évvel ezelőtt. Ezért kell a loarizmust a mi oldalunkra állítani.

- És mit csinált a loarizmus ötszáz évvel ezelőtt a Véres Lázadásnál? - kérdezte Willums, és a hangjában keserű gyűlölet csendült. - Megtagadták tőlünk a segítséget, hogy a saját drága búvóhelyeiket megmentsék.

- Nem vagyunk abban a helyzetben, hogy ezt felhánytorgassuk - mondta Tymball. - Most segítünk nekik, aztán ha mindennek vége, leszámolunk velük.

Willums visszament az irányítópulthoz.

- Tizenöt perc múlva New Yorkban leszünk. De ez akkor sem tetszik nekem. Mit művelnek ezek a mocskos loaristák? Semmirekellő, kiüresedett múmiák, de bezzeg árulót kiáltani, azt tudnak!

- A loaristák az emberiség utolsó egységes ereje - válaszolta Tymball. - Most elég gyengék és elég tehetetlenek, de ők a Föld egyedüli esélye.

Most már lefelé ereszkedtek a sűrűbb, alacsonyabb atmoszférába, és a levegő süvítése egyre élesebbé vált. Willums beállította a fékezőrakétát, amint egy alacsonyabb, szürke felhőrétegbe ütköztek. A horizonton már feltűntek New York fényei.

- Ügyelj, hogy leszállásunk teljesen megfeleljen a lhasin előírásoknak, és rejtsd el a dokumentumot. Egyébként valószínűleg nem kutatnak át bennünket.

*

Loara Paul Kane hátradőlt díszes karszékében. Karcsú ujjai az íróasztalán lévő elefántcsont papírnehezékkel játszadoztak. Szeme kerülte az előtte lévő alacsony, kövérkés férfi pillantását, hangja ünnepélyesen zengett.

- Nem kockáztathatom meg többé, Tymball, hogy rejtegessem. Mindaddig megtettem, ameddig ember-voltunk valódi kötődést jelentett köztünk, de... - hangja elhalt.

- De? - erősködött Tymball.

Kane egyre csak forgatta, forgatta ujjai között a papírvágó kést.

- A lhasinok mind keményebbek lettek az utóbbi évek folyamán. Mára már szinte elpimaszodtak. - Hirtelen felnézett. - Mint tudja, nem vagyok szabad ügynök, és nincs akkora befolyásom és hatalmam, mint ahogyan maga képzeli.

Újból lesütötte a szemét, és aggódó hangon folytatta.

- A lhasinok gyanakszanak. Kezdenek rájönni, hogy valami földalatti konspiráció folyik, és nem engedhetjük meg magunknak, hogy ezt kapcsolatba hozzá velünk.

- Tudom. Ha kell, akkor maga éppúgy hoz áldozatot érettünk, ahogyan az ősei öt évszázaddal ezelőtt feláldozták a hazafiakat. A loarizmus újból nemes szerepet vállal.

- Ugyan, mi jó származhat ebből a maguk lázadásából? - jött a fáradt felelet. - Vajon a lhasinok annyival borzalmasabbak az emberi oligarchaknál, akik a Santannit kormányozták, vagy azoknál a diktátoroknál, akik a Trantoron uralkodtak? Ha a lhasinok nem is emberek, legalább intelligensek. A loarizmusnak békében kell élnie a vezetéssel.

Tymball elmosolyodott. Humor nélküli mosoly volt, inkább valami gúny játszott az ajkán, amikor a kabátujjából előhúzott egy kis papírkártyát.

- Csakugyan így gondolta? Itt van, olvassa. Ez a kicsinyített fotómásolat - nem, ne nyúljon hozzá! Csak olvassa, majd én tartom, és...

Tovább nem mondhatta, mert a másik hirtelen hangos kiáltásban tört ki. Kane arca egészen eltorzult a rémülettől, ahogy rápillantott az elébe tartott másolatra.

- Honnan szedte? - Alig lehetett ráismerni a hangjára.

- Miért érdekes ez? Vettem, ahonnan vettem. Egy bátor ember életébe, és Őméltósága Csúszómászó flottájának egyik hajójába került. Remélem, látja, hogy eredetiségéhez kétség sem fér.

- Nem... nem! - emelte Kane reszkető kezét a homlokához. - Ez a Császár aláírása és pecsétje. Ezt lehetetlen hamisítani.

- Láthatja excellenciád - a titulusban maró gúny volt -, hogy legfeljebb még két vagy három év, és a galaktikus támadások kiújulnak. A hadművelet első lépését egy éven belül megteszik, és ami az első lépést illeti - mondta mézédesen -, ezt a parancsot az alkirálynak címezték.

- Hadd gondolkozzam egy percig, csak egy percig - roskadt Kane még jobban a székébe.

- Létezik tehát valamiféle kényszerűség? - kiáltotta Tymball könyörtelenül. - Hiszen ebben nincs más egyéb, mint az, amit már hat hónappal ezelőtt megjósoltam, és amit maga nem volt hajlandó meghallgatni. A Földet mint emberi világot lerombolják; népeit csoportokban szanaszét szórják a Galaxis lhasin lakta részeire; az Ember minden nyomát eltörlik.

- De a Föld! A Föld az emberi faj lakóhelye! Már civilizációnk kezdetétől az!

- Pontosan. A loarizmus meghal, és a Földet megölik. És ha a loarizmusnak vége, akkor az utolsó egyesített erőknek is vége, és az ember bolygóját, amely legyőzhetetlen lenne, ha egyesülnének a Második Galaktikus Háború fokról fokra lerombolja. Hacsak...

- Tudom, mit akar ezzel mondani. - A másik hangja fakón megtört.

- Csak azt, amit már előbb is mondtam. Az Emberiségnek egyesülnie kell, és ezt csak a loarizmussal teheti meg. Kell egy Ügy, amiért küzdünk, és ennek az Ügynek fel kell szabadítania a Földet. Én tüzet csiholok ebből a szikrából a Földön, maga pedig feltüzeli a Galaxis emberi részét.

- Maga totális háborút akar, Galaktikus Kereszteshadjáratot - suttogta Kane -, holott senki sem tudja nálam jobban, hogy ebben az évezredben semmi sem olyan lehetetlen, mint egy totális háború. - Hirtelen keserűen felnevetett. - Van fogalma róla, milyen gyenge manapság a loarizmus?

- Semmi sem annyira gyenge, hogy ne lehetne megerősíteni. Noha a loarizmus az Első Galaktikus Háború nagy napjai óta meggyengült, maga még mindig megszervezheti és újjászervezheti. A maguk vezetői összességükben igen kiváló emberek. Egy maroknyi egységes, tetterős, elszánt ember sok mindent tehet. És tenniük is kell, más esély nincs.

- Hagyjon - mondta Kane megtörten. - Most semmit sem tehetek, gondolkodnom kell. - A hangja egészen elhalt, és ujjával az a tóra mutatott.

- Nekünk nem gondolatok kellenek, hanem cselekvés! - kiáltotta Tymball dühösen, és kiment.

*

Kane-nek borzalmas estéje volt. Arca sápadt és nyúzott lett, szeme beesett és lázasan csillogott. Ám hangosan és elszántan beszélt.

- Szövetségesek vagyunk, Tymball.

Tymball zordan elmosolyodott, egy pillanatra megszorította Kane kinyújtott kezét, majd elengedte. - Csak a szükség visz rá, excellenciás uram. Nem vagyok a barátja.

- Én sem a magáé. Mégis együtt kell működnünk. Első parancsaim már átkerültek a Központi Tanácshoz, amely majd ratifikálja. Ebből az irányból, legalábbis azt hiszem, nem kell semmitől sem tartani.

- És milyen gyorsan lehet eredményre számítani?

- Ki tudja? A loarizmus még mindig tehetséges a propaganda terén. Még megvannak azok, akikre pusztán a propaganda miatt hallgatnak, és akiktől félnek. De ki tudná megmondani? Az emberiség alszik és a loarizmus úgyszintén. A lhasinoktól való rettegés nagyon csekély, és nehéz lesz őket felverni álmukból.

- Gyűlöletet mindig könnyű kelteni - mondta Tymball, és holdvilágképe csaknem durvának tűnt. - Érzelmek! Propaganda! Őszinte és gáncstalan opportunizmus! Ha a loarizmus meggyengült is, ebben még mindig erős. A tömeg szavakkal korrumpálható, de ami a legfontosabb, egy kis sárga fém is szükségeltetik hozzá.

Kane gyengén intett.

- Ezzel semmi újat sem mond. A becstelenség a történelem ködös mélye óta mindig is hozzá tartozott a politikához. Már akkor is, amikor még csak ez a szegény Föld volt az emberé. - Majd keserűen hozzátette: - Ha meggondolom, hogy most újból vissza kell térnünk a barbár korok taktikájához!

A konspirátor cinikusan vállat vont.

- Tud jobbat?

- És mindezzel az őrültséggel még mindig megbukhatunk.

- Ha a tervünk jó, akkor ez nem következhet be.

Loara Paul Kane felállt, és megrázta az öklét Tymball előtt.

- Őrült! Maga meg a tervei! A maga kifinomult, titkos, csúszómászó, kétes tervei! Azt hiszi, hogy az összeesküvés már forradalom, vagy a forradalom győzelem? Mit tud csinálni? Információkat szimatol ki, és leás a dolgok gyökeréig, de forradalmat nem tud irányítani. Én tudok szervezni és tudok előkészíteni, de forradalmat én sem tudok vezetni. Tymball kacsintott.

- Az előkészítés, a tökéletes előkészítés...

- ...még semmi, ezt én mondom! Hiába van meg magának minden szükséges vegyi alkotórésze és hozzávalója, attól még nem jön létre reakció. A pszichológiában - kivált a tömegpszichológiában - éppúgy, mint a kémiában, kell egy katalizátor.

- Hogy az űrnyavalyában érti ezt?

- Tud maga lázadást vezetni? - kiabálta Kane. - A keresztes hadjárat érzelmi háborúskodás. Kordában tudja tartani az érzelmeket? Ide figyeljen, maga összeesküvő, egy pillanatig sem lenne képes egy nyílt hadviselésre! Vajon én tudom vezetni a lázadást? Én, az öregember, a béke híve? Akkor hát ki lesz a vezető, a pszichológiai katalizátor, ki lesz az, aki magára vállalja az unalmas, hitvány "előkészítést", és ráteszi az életét?

Russell Tymball álla megremegett.

- Lázadás! Ilyen hamar?

- Nem! Ez realizmus - vágta rá a választ Kane. Feszültséggel teli csend telepedett közéjük, majd Tymball sarkon fordult, és távozott.

*

Fedélzeti idő szerint éjfél volt, és az ünnepségen a hangulat a tetőfokára hágott. A Repülő Nova nagy szalonja zsúfolásig telt kavargó, nevető, elegáns alakokkal, akik egyre inkább átadták magukat a vidámságnak.

- Az a sokszor elátkozott história jut erről eszembe, amit a feleségem rendezett nekem utólag a Lactón - mormota Sammel Maronni a társának. - Azt hittem, megúszom, legalábbis a hiperűrben, de nem sikerült. - Halkan motyogott valamit, és rosszallóan a gyülekezetre bámult.

Maronni a lehető legdivatosabb öltözékben feszített, bíbor fejszalagjától égszínkék szandáljáig, és rendkívül kényelmetlenül feszengett. Zömök alakját villogóan vörös és borzasztóan szűk tunikába préselte, ahogyan időről időre rántott egyet széles övén, elárulta, hogy nagyon is tudatában van, mennyire nem illik rá az öltözéke.

Társa, aki magasabb és karcsúbb volt, könnyedén hordta makulátlanul hófehér egyenruháját, és impozáns alakja erős ellentétben állt az enyhén nevetséges Sammel Maronni külsejével.

A lactoniai exportőr tudatában volt e ténynek. - A fenébe is, Drake, de jól megy a sorod. Úgy vagy öltözve mint egy nemesember, és egyebet sem csinálsz, csak bájologsz és szalutálsz. Tulajdonképpen mennyit keresel?

- Nem valami sokat - emelte fel szürke szemöldökét Drake kapitány, és furcsán nézett a lactoniaira. - Kívánom, hogy legalább egy hétig csináld azt, amit én. Nem sok kedved lenne utána dalra fakadni. Ha azt hiszed, hogy hájas főrendi lánykákra vigyázni és göndör fürtű sznobokkal társalogni merő élvezet, akkor tévedsz. - Harapósan motyogott magában, aztán udvariasan meghajolt egy felékszerezett banya előtt, aki visszavigyorgott rá elvonultában. - Ebbe őszültem bele, ettől lett ráncos a homlokom.

Maronni előhúzott a tárcájából egy extra hosszú Karen-t, és elegánsan rágyújtott. Almazöld füstöt fújt a kapitány arcába, és huncutul elmosolyodott.

- Életemben sem hallottam olyan emberről, aki nem képes ellátni a munkáját, kiváltképpen, ha az olyan gyerekjáték, mint a tiéd, vén szélhámos. Á, ha nem csalódom, épp a káprázatos Ylen Surat közeleg felénk.

- A Szíriusz rózsaszín ördögeire! Félek, hogy meglát. Felénk tart az öreg szatyor?

- Minden bizonnyal. Hát nem vagy szerencsés? A Santanni leggazdagabb asszonya, ráadásul özvegy. Az egyenruha nagy hatással lehet rá. Milyen kár, hogy nős vagyok.

Drake kapitány rémséges grimaszt vágott.

- Remélem, rápottyan egy csillár.

Azután megfordult, és arckifejezése menten nyájas lett. - Ó, madame Surat, már azt hittem, nem is lesz szerencsém ma este találkozni önnel.

Ylen Surat, aki már jóval túl volt a hatvanon, kislányosan felkacagott.

- Csak hallgasson, vén csapodár, különben elfelejtem, hogy azért jöttem, hogy összeszidjam.

- Remélem, semmi baj sincs? - Drake úgy érezte, hogy a szíve görcsbe szorul. Volt már némi tapasztalata Madam Surat panaszaival kapcsolatban. A dolgok rendszerint rosszul mentek.

- Méghozzá nagy baj van. Épp most mondták, hogy hatvan óra múlva kikötünk a Földön... ha jól ejtem ki ezt a szót.

- Tökéletesen jól - mondta Drake kapitány kissé megkönnyebbülve.

- De amikor beszálltunk, ez nem volt kiírva megállóhelynek!

- Nem, nem volt. De mint látja, ez csak rutinügy. Landolás után tíz órával indulunk is.

- Nahát, ez kibírhatatlan! Egy teljes napomat elveszi. Számomra nagyon fontos, hogy egy hét alatt a Santannira érjek, és minden nap drága. A Földről még soha nem hallottam. Az útikönyvem még csak meg sem említi ezt a helyet - húzta elő bőrkötésű könyvecskéjét a retiküljéből, és mérgesen belelapozott. - Azt hiszem, mások sem kíváncsiak rá. Ha kitart amellett, hogy ezzel a kiszállással vesztegesse az utasok idejét, panaszt teszek az utazási iroda elnökénél. Figyelmeztetem, van odahaza némi befolyásom.

Drake kapitány némán felsóhajtott. Nem első alkalommal figyelmeztették Ylen Surat "némi befolyására".

- Drága madame, önnek igaza van, teljesen és tökéletesen igaza, de semmit sem tehetek. Minden hajónak, a Szíriuszról, az Alfa Centauriról és a 61 Cygniről meg kell állnia a Földön. Ez csillagközi egyezmény, és az elnök maga, bármennyire elszomorodna is az ön bejelentésétől, mit sem tehetne.

Emellett - vágott közbe Maronni, aki úgy gondolta, itt az ideje, hogy a szorult helyzetben lévő kapitányt kihúzza a csávából - azt hiszem, két olyan utasunk van, akik épp a Földre igyekeznek.

- Hát persze! El is felejtettem - derült fel a kapitány. - Hát ez az! Konkrét okunk van arra, hogy megálljunk.

- Két utas feltart ötszáznál is többet! Szép kis ok, mondhatom!

- Ön igazságtalan - mondta halkan Maronni. - Elvégre az emberi faj a Földről származik. De gondolom, ezt tudja.

Ylen Surat óvatosan megemelte hamis szemöldökét.

- Tényleg onnan származunk?

Orcájának üres kifejezése megvetővé változott.

- Ó, igen, de hát ez már ezer meg ezer évvel ezelőtt volt. Ma már egy cseppet sem számít.

De a loaristáknak számít, és az a kettő, aki le akar szállni, loarista.

- Azt akarja mondani - pattogott az özvegy -, hogy felvilágosult korunkban még mindig léteznek emberek, akik elmennek a "mi régi kultúránkat" tanulmányozni? Ugye erről beszéltek annyit össze-vissza?

- Filip Sanat tényleg folyton erről beszél nevetett Maronni. - Épp néhány nappal ezelőtt tartott nekem erről előadást. Érdekes volt. Sok mindent elmondott.

Könnyedén biccentett és folytatta.

- Jó fejű ember ez a Filip Sanat. Jó tudós vagy üzletember lehet.

- Meteorokról beszél, és arról, hogy hallja, ahogy suhannak - mondta a kapitány, aztán hirtelen jobb felé bólintott.

- Tessék, épp itt jön - suttogta Maronni. De... de mi az űrt csinál itt?

Filip Sanat felettébb zavart képet mutatott, ahogy ott ácsorgott az ajtónyílásban. Hosszú, bíbor tunikája - a loaristák viselete - komor foltnak tűnt a vidám jelenethez képest. Komoly szeme Maronni felé fordult, és ahogy ráismert, kezével intett neki.

A táncolók meglepődve rápillantottak, ahogy elhaladt mellettük, és hosszan, kíváncsian rámeredtek. Szinte hallani lehetett a suttogást, ami kísérte. Filip Sanat azonban szemmel láthatóan nem vett tudomást erről. Kitartóan Maronnira nézett, így ért oda mellé, ahol az Drake kapitánnyal és Ylen Surattal álldogált.

*

Filip Sanat melegen üdvözölte a két férfit, majd a bemutatás után komoly képpel meghajolt az özvegy előtt, aki meglepve és megvetőn figyelte.

- Bocsánat, hogy zavarom, Drake kapitány mondta a fiatalember halkan. - Csak azt szeretném tudni, mikor hagyjuk el a hiperűrt.

A kapitány előhalászott a zsebéből egy órát.

- Egy óra múlva, nem több.

- És azután ott leszünk a...

- Kikerülünk a IX. Bolygó pályájáról.

- Az a Plútó lesz. Ha belépünk a normál űrbe, akkor a Sol látótávolságba kerül?

- Ha a helyes irányba néz, a hajóorr felé.

- Köszönöm - mondta Filip Sanat, és már mozdult, hogy odébbmenjen, de Maronni visszatartotta.

- Várj még, Filip, csak nem akarsz itt hagyni bennünket? Biztosra veszem, hogy Madam Surat néhány kérdést szeretne feltenni neked. Nagy érdeklődést tanúsít a loarizmus iránt. - A lactoniai szemében valami gyanús kacsintás volt észlelhető.

Filip Sanat udvariasan az özvegy felé fordult, aki egy pillanatra visszahőkölt és elnémult, azután összeszedte magát.

- Mondja, fiatalember - tört ki az asszony -, csakugyan élnek még ott olyan emberek, mint maga - például loaristák?

Filip Sanat szinte gorombán meredt a kérdezőre, de azért nem veszítette el lélekjelenlétét. Nyugodtan válaszolt.

- Még mindig élnek emberek, akik megpróbálják fenntartani a Föld kultúráját és életmódját. Drake kapitány nem bírt visszatartani egy kis gúnyt.

- A lhasin mesterek kultúrája ellenében?

Ylen Surat kis sikolyt hallatott.

- Úgy érti, hogy a Föld egy lhasin világ? Az? Tényleg az? - Hangjában rémület csengett.

- Hát persze - válaszolta a kapitány zavartan. - Miért, maga nem tudta?

- Kapitány - mondta az özvegy, és most egészen hisztérikus volt - Nem szabad leszállnia! Ha mégis megteszi, nagy bajt zúdítok a nyakába... nagyon nagy bajt. Nem akarom kitenni magam azoknak a borzalmas lhasin hordáknak, azoknak a vegai csúszómászóknak.

- Szükségtelen rettegnie, asszonyom - mondta Filip Sanat hűvösen. - A Föld népessége nagyrészt emberekből áll. Csak egy százaléka áll lhasin uralom alatt.

- Ó! - Az özvegy hallgatott egy kicsit, majd sértődött hangon hozzátette. - Nos, nem hinném, hogy a Föld olyan fontos hely, ha nem emberek igazgatják. Még hogy loarizmus! Ostoba időpazarlás.

Sanat arca hirtelen kipirult, és egy pillanatra úgy tűnt, hogy alig bír megszólalni. Végül izgatottan így szólt:

- Ön nagyon felszínesen nézi a dolgokat. A lhasinok által ellenőrzött Föld semmit sem kezdhet a loarizmus alapvető problémájával, amely...

Sarkon fordult és távozott.

Sammel Maronni hosszan fellélegzett, ahogy a távolodó alak után nézett.

- Fájó pontot érintett, Madam Surat. Még sohasem láttam így feszengeni vita alkalmával, de úgy sem, hogy olyan magyarázatot próbáljon adni, mint az imént.

- Nem rosszképű fickó - mondta Drake kapitány.

Maronni vihogott.

- Totálképben nem az. Ugyanarról a bolygóról valók vagyunk, ez a fiatalember és én. Éppolyan tősgyökeres lactoniai, mint én.

Az özvegy ingerülten megköszörülte a torkát.

- Jaj, elég volt már ebből a témából! Ez az alak árnyékot vetett az egész helyiségre. Miért viselik ezek azt a rémes bíbor ruhát? Olyan divatjamúlt!

*

Loara Broos Porin felpillantott, amikor ifjú tanítványa belépett.

- Nos?

- Már csak negyvenöt perc, Loara Broos. Azzal Sanat egy székbe vetette magát, és vörös arccal, összehúzott szemmel ökölbe szorított kezére támaszkodott.

Porin szeretetteljes mosollyal nézett rá.

- Már megint Samuel Maronnival vitatkoztál, Filip?

- Nem, nem egészen - riadt fel Sanat. - De mit számít ez, Loara Broos? Amott a felső emeleten százával nyüzsögnek az emberek, gondtalan, elegánsan öltözött, vidám, mulatozó társaság; és a Földdel egyáltalán nem törődnek. A hajó utasai közül egyedül mi ketten szállunk ki a Földön, hogy megnézzük őseink világát.

Szeme kerülte az idősebb ember tekintetét, hangja keserűvé vált.

- És a Galaxis minden irányából naponta mindössze ezernyi ember landol a Földön. A loarizmus nagy napjainak befellegzett.

Loara Broos nevetett. Senki sem hitte volna, hogy ebből a vézna alakból ilyen szívből jövő nevetés törhet ki.

- Ezt már legalább századszor hallom tőled. Bolondság! Eljön majd a nap, amikor a Föld ismét nevezetessé válik. A népek újból összesereglenek. Tízezrek és milliók jönnek majd el.

- Nem! Ennek vége!

- Ugyan! Hányszor jósolták már meg ezt a történetem folyamán a végítélet károgó prófétái! De még sohasem bizonyosodott be az igazuk.

- Most igazuk lesz - lángolt fel Sanat pillantása. - Tudod, miért? Azért, mert a Földet profanizálták a csúszómászó hódítók. Épp az imént mondta egy asszony - egy ostoba, vén nőszemély hogy "nem hinném, hogy a Föld olyan fontos hely lehet, ha nem emberek kormányozzák". Ez a nő kimondta azt, amit százmilliók mondhatnak öntudatlanul, és én nem tudtam megcáfolni. Olyan érv volt, amire nem bírtam megválaszolni.

- Mondd, Filip, te hogy oldanád meg a dolgot? Rajta, mondd ki, hiszen biztosan gondolkoztál már erről!

- Elkergetném őket a Földről! Újból az Ember bolygójává tenném! Harcolnék ellenük, ahogyan az Első Galaktikus Háborúban tették kétezer évvel ezelőtt, és elpusztítanám őket, amikor fel akarnak szívódni a Galaxisban. Második Háborút indítanék ellenük, és visszakergetném őket a Vegára.

Porin felsóhajtott és megcsóválta a fejét.

- Fiatal vagy és forrófejű. Az ifjú loaristák mindig is tűzbe jöttek, ha erről esett szó. Majd kinövöd. Ide figyelj, fiam! - Loara Broos felkelt, és vállon ragadta a fiatalembert. - Az emberek és a lhasinok intelligensek, egyedül és kizárólag ez a két faj intelligens a Galaxisban. Gondolkodásban és lélekben testvérfaj. Élj békében velük, és ne gyűlölködj. A gyűlölet a leghaszontalanabb érzés. Inkább próbáld megérteni őket.

Filip Sanat merev arccal maga elé bámult, és úgy tett, mint aki mindezt nem is hallja. Mentora gyengéden megdorgálta.

- Nos, ha idősebb leszel, megérted. Most pedig felejtsd el az egészet, Filip. Jusson eszedbe, hogy minden igaz loaristának az a feladata, hogy teljesítse a parancsot. Két nap múlva a Földön leszünk, lábad alatt érezheted a talaját. Hát nem elég ez neked a boldogsághoz? Gondolkozz! Amikor visszatérsz, elnyered a "Loara"-titulust. Válladra rátűzik az arany napot.

Porin keze odatévedt tunikája vállára, amelyen ott ékeskedett a Nap ragyogó jelvénye, három korábbi Földön tett utazása tanújele.

- Loara Filip Sanat - mondta lassan Sanat, és szeme felragyogott. - Loara Filip Sanat. Csodásan hangzik, ugye? Már csak egy kis idő van hátra.

- Nos, úgy látom, jobban is vagy. Menjünk, néhány pillanat múlva elhagyjuk a hiperűrt, és megláthatjuk a Solt.

Már beszélgetésük közben valami különös változás ment végbe, amint a Repülő Nova bekerült a normál űrbe. A feketeség kissé kivilágosodott, koncentrikus körök és különféle árnyak gomolyogtak szürkén a kajütablakok előtt, miközben a sebesség egyre fokozódott. Természetfeletti és szépséges optikai csalódás volt ez, olyan, amelyet a tudósoknak sohasem sikerült megmagyarázniuk.

Porin lekapcsolta a helyiség világítását, és csendben ültek a sötétségben, a foszforeszkáló fényeket figyelték. Azután az egész hiperűranyag struktúra ijesztő hirtelenséggel valami őrületes, kavargó, brilliánsragyogású színkavalkádban tört ki, majd megint lenyugodott. A csillagok felragyogtak, amint átmentek a normál űrbe.

A hajó bal oldalának sarkában a két férfi sápadt, maszkszerű arcát bevilágította egy sohasem látott, sárgán hunyorgó láng: a Sol!

Az Ember szülőcsillaga oly távoli volt, hogy alig észlelhető korongnak tűnt, noha ragyogása semmihez sem volt hasonlítható. Gyenge sárga fényében mindketten gondolataikba merültek, és Filip Sanat lecsillapodott.

A Repülő Nova két nap múlva leszállt a Földre.

*

Filip Sanat rögtön megfeledkezett arról a csodálatos boldogságról, ami abban a pillanatban fogta el, mihelyt szandálja először tapodott a Föld zöld gyepén, amikor először szembesült a lhasin hivatallal.

Voltaképpen embernek tűntek - legalábbis emberinek.

Első pillantásra az emberi jelleg meggyőzőnek hatott. Testük felépítése semmiben sem különbözött. Négy végtag, két lábon járó test, középen jól elválasztott karok és lábak, jól kivehető nyak, mindez meglepő hasonlatosság volt. A két faj közötti különbséget csak néhány percnyi alapos megfigyelés után lehetett észlelni.

Legfőbb eltérés a fejet borító rácsozat és az a vastag vonal volt, amely a hátgerincen húzódott végig a csípő közepéig. Maga az arc, amelyen lapos, széles és vastagon pikkelyezett orr és szemhéj nélküli szem ült, inkább visszataszítónak, mint bestiálisnak volt mondható. Kevés, egyszerű szabású ruhát viseltek, beszédük kellemesen hangzott a fül számára. Ami pedig a leglényegesebb, sötét, fénylő szemükből intelligencia sugárzott.

Porin azonnal észrevette Sanat meglepetését, amikor először megpillantotta a Vega csúszómászóit.

- Na látod - jegyezte meg. - Külső megjelenésükben cseppet sem szörnyetegek. Akkor hát miért legyen gyűlölködés az Ember és a Lhasin között?

Sanat nem tudott erre felelni. Öreg barátjának természetesen igaza van. A "lhasin" szó már oly régóta az "idegennel" és a "szörnyeteggel" párosult gondolataiban, hogy minden ismerete ellenére is valami hátborzongató lényt várt.

Ám ha túl is tette magát ezen a furcsa érzésen, gyűlölete és haragja megint felgerjedt, amikor egy basáskodó, angolul beszélő lhasin hivatalnoknál kellett jelentkezniük.

Másnap reggel New Yorkba, a bolygó legnagyobb városába utaztak. A történelem e hihetetlenül ősi metropoliszában Sanat egy napra megfeledkezett a Galaxis minden bajáról. Feledhetetlen pillanatot jelentett számára, amikor megállt a fölé tornyosuló építmény előtt, és így szólt magában:

- Íme, az Emlékmű.

Az Emlékmű a Föld leghatalmasabb építménye volt, amelyet az Ember szülőhelye emlékének szenteltek. Épp szerda volt, a hétnek az a napja, amikor két ember "őrizte a lángot". Két magányos embernek a feladata volt minden szerdán, hogy együtt őrizze a lobogó, sárgás fénycsóvát, amely az Ember bátorságát és kezdemenyezőkészségét szimbolizálta - és Porin már intézkedett, hogy aznap épp rá és Sanatra kerüljön sor, mint újonnan érkezett loaristákra.

Így hát ott üldögéltek a fakuló szürkületben az Emlékmű tágas Lángtermében. A félhomályban, amit csak a táncoló faklyafény fel-felvillanása tört meg, béke és nyugalom költözött beléjük.

Ebben a különös aurában volt valami, ami gondolataikból minden zavaró elemet kisöpört. A terem két oldalát szegélyező hosszú oszlopsor között átcikázó árnyak hipnotikus hatást keltettek.

Sanat fokozatosan félálomba merült, és félig zárt szemmel ügyelt a Lángra. Egyszerre csak az az érzése támadt, hogy egy homályos, néma alak áll meg mellette.

Egy apró zaj is elég volt ahhoz, hogy felriadjon, hiszen annyira ellentétes volt az előbbi néma csönddel. Sanat hirtelen megmerevedett, és karon ragadta Porint.

- Figyelj - sziszegte.

Porin hirtelen felriadt békés álmából, és épp csak fél füllel figyelt oda ifjú barátjára, amikor egyszeriben valami hangot hallott. A csönd most sűrűbb volt mint valaha - szinte tapintható. A márvány falakról a legkisebb nesz is visszhangzott. Valami nagyon óvatos, halk suttogást lehetett észlelni, éppen csak a hallhatóság határán, azután újból teljes csend Lett.

- Mi ez? - kérdezte megrettenve Sanattól, aki már fel is állt.

- Lhasinok! - súgta gyűlölködő arccal.

- Az lehetetlen! - Porin megpróbált szilárd hangot megütni, de ennek ellenére remegett. Ilyesmi sohasem történt még. Biztosan képzelődtünk. Ez a csend egy kicsit felőrölte az idegeinket. Az is lehet, hogy az Emlékmű valamelyik tisztviselője.

- Szerdán, napnyugta után? - csikorogta Sanat. - A lhasin gyíkok számára tilos a belépés. Mint a Láng Őrzőjének, kötelességem, hogy utánajárjak, mi volt ez.

És már el is indult az árnyékba borult ajtó felé, amikor Porin rettegve visszatartotta.

- Ne, Filip! Hagyjuk ezt akkorra, amikor már hajnalodik. Nem tudhatjuk, mi történne. Mit csinálnál, még ha megbizonyosodnál is arról, hogy lhasinok léptek be az Emlékműbe? Ha esetleg...

De Sanat nem hallgatott rá. Szinte durván kitépte magát a szorításból.

- Maradj itt! A Lángot őrizni kell. Hamarosan visszajövök.

Félig már átjutott a széles, márványpadlós előcsarnokon. Óvatosan kitapogatta a sötétben az üvegtáblás ajtót, és a csigalépcsőhöz ért, amely a torony elhagyatott részébe vezetett.

Sanat kibújt szandáljából, és felkapaszkodott a lépcsőn, még egy utolsó pillantást vetve a lágyan pislákoló Lángra és a mellette álló ideges, megrettent alakra.

*

A két lhasin egymásra nézett az atomlámpás gyöngyszerű fényében.

- Sivár vén hely - mondta Threg Ban Sola. Csuklókamerája háromszor felvillant. - Néhány felvételt készítek ezekről a könyvekről a falakon. Jó bizonyítékul szolgálnak majd.

- Gondolod, hogy kell? - kérdezte Cor Wen Hasta. - Ezek az embermajmok rájöhetnek.

- Hagyd csak - jött a hűvös válasz. - Mit tehetnek? Gyere, ülj ide. - Rápillantott kronométerére. - Ötvenet kapunk minden egyes itt töltött percért, így hát maradunk, amíg csak lehet.

- Pirat For tiszta hülye. Vajon miért hitte, hogy nem teszünk eleget a fogadásnak?

- Talán azért - mondta Ban Sola -, mert hallott valamit arról a katonáról, akit tavaly fosztogatásért darabokra szaggattak egy európai múzeumban. Az emberek nem szeretik az ilyesmit, habár a loarista mozgalom dugig van pénzzel. Az embereket természetesen megbüntették, de a katona meghalt. Pirat For azonban nem tudja, hogy az Emlékmű szerdánként elhagyatott. Sokba fog ez még kerülni neki.

- Percenként ötvenbe... és már hét perc eltelt.

- Háromszázötven lesz belőle. Ülj le. Kártyázhatunk egy kicsit, és közben gyarapszik a pénzünk.

Threg Ban Sola előhúzott egy pakli szutykos kártyát a tasakjából, amely noha tipikusan lhasin volt, magán viselte az emberi kéz nyomát.

- Tedd oda az asztalra az atomlámpást, én meg majd a lámpás és az ablak közé telepszem folytatta ellentmondást nem tűrő hangon, miközben a kártyát keverte. - Hah! Biztosítalak, hogy még egyetlen lhasin sem kártyázott hasonló körülmények között. No ez megháromszorozza a játék zamatát.

Cor Wen Hasta melléült, aztán újból felállt.

- Nem hallasz valamii? - Belebámult a sötétségbe, a félig nyitott ajtó mögé.

- Nem - vont vállat Ban Sola, és tovább kevert. - Csak nem vagy ideges?

- Dehogy. Persze ha elkapnának ebben a nyavalyás toronyban, az nem lenne valami kellemes. - Erre semmi esély. Az árnyékban könnyen megugorhatunk - mondta, és kiosztotta a lapokat. - Tudod - folytatta Wen Hasta óvatosan gusztálva lapjait -, az sem lenne túl jó, ha az alkirály neszét venné a dolognak. Képzelem, nemigen egyezne ki egykönnyen a loarista bűnözőkkel merő politikából. A Szíriuszon, ahol azelőtt szolgáltam, mielőtt idehelyeztek, a szemét...

- Szemét, az bizony - brummogta Ban Sola. - Úgy szaporodnak, akár a legyek, és úgy harcolnak egymással, mint a megvadult bikák. Nézd csak ezt a kreatúrát! - Lefelé fordította a kártyáit, és egyre jobban nekihevült. - Úgy értem, nézd meg tudományosan és elfogulatlanul. Mik ezek? Emlősállatok! Ez minden.

- Tudom. Meglátogattad valaha valamelyik emberi világot?

Ban Sola elvigyorodott.

- Elég gyakran.

- Amikor szabadságon voltál? - érdeklődött Wen Hasta udvariasan.

- Szabadságon a fenét! A hajómmal! És felfegyverkezve!

- Ezt hogy érted? - villant fel hirtelen Wen Hasta szeme.

Ban Sola rejtélyesen somolygott.

- Ezt nem kell okvetlenül tudni, még nekünk tiszteknek sem, de te tisztában vagy vele, hogy a dolgok hogyan szivárognak ki.

- Tudom - bólintott Wen Hasta. Mindketten önkéntelenül lehalkították hangjukat.

- Nos, a Második Háború bármikor kitörhet.

- Nem!

- Ez biztos. Éppen innen fogjuk megindítani. A Vegára mondom, az alkirályi palota egyébtől sem zeng. Néhány tiszt már az első támadás napjának a dátumát játssza meg a lottón. Én magam is feltettem húszat száz ellenében. De azt hiszem, csak néhány hét múlva fog kitörni. Te is feltehetnél százötvenet egy ellenében, ha van hozzá merszed.

- De miért itt, ezen a Galaxis háta mögötti helyen?

- Ez a Belügyminisztérium stratégiája - hajolt előre Ban Sola. - Az a pozíció, amelyet most elfoglalunk, szembeállít bennünket egy rakás reménytelenül megosztott ellenséggel. Ha most elkapjuk őket, egyenként tudunk végezni velük. Az Ember Világa inkább elnyisszantaná a saját torkát, semmint hogy bárkivel is szövetkezzen.

Wen Hasta egyetértőn vigyorgott.

- Tipikus emlősállat magatartás. Az evolúció kész röhej, ha arra gondolunk, hogy az emberszabású majmok agyat kaptak.

- De a Föld különös jelentőséggel bír. Ez a loarizmus centruma, mert az Ember innen származik. A mi Vega rendszerünk megfelelője.

- Gondolod? Nem hiszem! Ezek az apró, kettesével repkedő férgek?

- Ők legalábbis ezt állítják. Én nem voltam itt akkoriban, tehát nem tudom. Egy biztos: ha leromboljuk a Földet, a loarizmust is leromboljuk, amelynek itt van a központja. A történészek szerint a loaristák egyesültek a Földdel ellenünk az Első Háborúban. De ha nincs loarizmus, akkor az ellenség egyesülésének veszélye már egyáltalán nem fenyeget, és könnyű lesz a győzelem.

- Hű, mennyi ész! De hogyan fogjuk kivitelezni?

- Nos, az a szóbeszéd járja, hogy az utolsó embert is összecsomagoljuk a Földön, és szanaszét szórjuk a többi világba. Akkor aztán mindent eltávolítunk innen, aminek emlősállat szaga van, és teljesen lhasin világgá alakítjuk.

- De mikor?

- Ezt még nem tudjuk; majd a lottó megmutatja. De senki sem fogad nagyobb tétben, mint legfeljebb két évnyi távolságban.

- Hurrá, Vega! Kettő egy ellenében, hogy ha eljön az idő, én előbb zavarok el egy emberi cirkálót, mint te.

- Rajta! - kiáltotta Ban Sola. - Én is fogadom, hogy én leszek az első!

Felálltak, hogy jelképesen összeüssék az öklüket, és Wen Hasta vigyorogva rápillantott a kronométerére.

- Még egy perc, és már ezret nyertünk. Szegény Pirat For! Morogni fog. Most menjünk; ha maradunk, az már zsarolás,

A két lhasin hangos hahota közepette távozott, hosszú köpönyegük lágyan suhogott mögöttük. Nem vették észre azt a sötét árnyat, amely a lépcsőfeljárónál a falhoz lapulva állt, noha elmentükben majdnem hozzáértek. És azt az égő szempárt sem látták, amely rájuk szegeződött.

*

Loara Broos Porin megkönnyebbült sóhajjal feltápászkodott, amikor észrevette Filip Sanat alakját felé suhanni. Izgatottan elébe szaladt, és mindkét kezét megragadta.

- Mi volt az, Filip? Miért maradtál el ennyi ideig? El sem tudod képzelni, milyen vad gondolataim támadtak az elmúlt órában. Ha még öt percig nem jössz vissza, beleőrülök a kétségbe és bizonytalanságba. Mi a baj?

Beletelt néhány percbe, amíg Loara Broos annyira lehiggadt, hogy észrevette társa reszketését, kócos haját és lázasan csillogó szemét; de amint észrevette, minden félelme visszatért.

Loara Broos társát figyelve alig bírt kipréselni magából egyetlen kérdést is, annyira rettegett a választól. De Sanatot nem kellett ösztökélni. Rövid tőmondatokban beszámolt az imént hallottakról. Utolsó szavait kétségbeesett hallgatás követte.

Loara Broos szinte ijesztően sápadt lett. Kétszer is megpróbált mondani valamit, de csak néhány rekedt hörgést hallatott. Aztán végül kitört.

- De hiszen ez a loarizmus halála! Mit lehet csinálni?

Filip Sanat nevetett, az olyan ember nevetésével, aki tudja, hogy a ezenkívül már semmi egyebe nem maradt.

- Mit lehet csinálni? Talán informáljuk a Központi Tanácsot? Nagyon jól tudod, hogy ennek semmi haszna. A különböző emberi kormányokat? Képzelheted, milyen hatásosan egyesülnének ezek az őrültek!

- De ez nem lehet igaz! Egyszerűen nem lehet igaz!

Sanat néhány másodpercig hallgatott, majd arca eltorzult, és szenvedélyesen kitört.

- Én nem hagyom! Hallod? Nem hagyhatom! Megállítom őket!

Szemmel láthatóan, hogy egészen elveszítette az önuralmát, és túláradó érzelmei vezetik. Porínnak nehéz verejtékcsöppek hullottak homlokáról, és megragadta Sanatot.

- Ülj le, Filip, ülj le. Megőrültél?

- Nem!- Sanat hirtelen ellökte magától Porint. Az Emlékmű Lángja reszketve fellobbant. - Épp most fogok meggyógyulni. Az idealizmus, a kompromisszum és az alárendeltség idejének vége. Most az erőszak ideje jött el. Harcolni fogunk, és az Űrre mondom, győzünk!

Szélsebesen kirohant a teremből. Porin utánasántikált.

- Filip! Filip! - A küszöbön kétségbeesett rettegéssel megtorpant. Nem mehet tovább. Ha az Ég leszakad, akkor is őrizni kell a Lángot.

De... de hová rohan Filip Sanat? Porin megkínzott agyán egy bizonyos éjszaka víziója cikázott át, egy ötszáz évvel korábbi éjszakáé, amikor egy vigyázatlan szó, egy lövés, egy robbanás lángba borította a Földet, amely végül magába itta az Ember vért.

*

Loara Paul Kane aznap este egyedül volt. Belső irodája üresen állt; egyszerű, dísztelen íróasztalának sápadt, kék fénye volt az egyedüli világítás a szobában. Sovány arca a kísérteties fényben fürdött, és állát álmodozva kezébe temette.

Ekkor váratlanul valami lárma hallatszott odakint, az ajtó felpattant, és a dúlt külsejű Russell Tymball rontott be, lerázva magáról vagy fél tucat kezet, amelyek vissza akarták tartani, és egyenesen Kane íróasztalához ment. Kane döbbenten a betolakodó felé fordult, egyik kezével a torkához kapott, miközben szeme kitágult. Arcára kiült a ki nem mondott kérdés.

Tymball csendesítő mozdulatot tett.

- Jól van. Csak hagyja, hogy levegőhöz jussak. - Egy kicsit kilihegte magát, majd leült. - A maga katalizátora működésbe lépett, Loara Paul... és találja ki, hol! Itt, a Földön! Itt, New Yorkban! Nem egészen egy mérföldnyire innen, ahol ülünk!

Loara Paul Kane összeszűkült szemmel Tymballra nézett.

- Maga megőrült?

- Nem annyira, mint amilyennek látszom. Mindent elmondok, ha megengedi, hogy meggyújtsak valami jobb világítást. Úgy néz ki ebben a kék fényben, akár egy kísértet. - A szobát betöltötte ragyogóan az atomlámpás, és Tymball folytatta. Ferni és én épp visszafelé tartottunk az összejövetelről. Az Emlékmű mellett mentünk el, és köszönje a jó sorsának, hogy épp abban a pillanatban kellett ott elmennünk.

- Ahogy ballagtunk az Emlékmű mellett, egy alak száguldott ki, lerohant a márvány lépcsőről, és így ordított: "Földi emberek!" Mindenki odanézett. Tudja, hogy tizenegy tájban mekkora zsúfoltság van abban a szektorban - és két másodpercen belül egész tömeg vette körül.

- Ki volt az, aki kiabált, és mit keresett az Emlékműben? Szerda este volt, maga is tudja!

- Csakugyan - mondta Tymball -, most, hogy mondja, bizonyára az Emlékmű egyik őre tehetett. Loarista volt - a tunikája eltéveszthetetlen. Nem földi ember volt.

- Viselte a sárga jelvényt?

- Nem.

- Akkor már tudom, ki volt az. Porin ifjú barátja. Folytassa.

- Ott állt! - Tymball egészen belemelegedett az elbeszélésbe. - Vagy húsz lábnyira emelkedett az utca felszíne fölé. El sem tudja képzelni, milyen impozáns látvány volt, ahogy ott állt, és az arca csak úgy tündökölt. Csinos fiú, nem atlétikus termet, de erős izomzatú. Olyan aszkéta típus, ha tudja, mit értek ezalatt. Sápadt, keskeny arc, égő szempár, hosszú, barna haj. És amikor beszélt! Azt nem is lehet leírni. Ahhoz, hogy el tudja képzelni, hallania kellett volna. Azzal kezdte, hogy elmondta a tömegnek a lhasin tervet; kikiabálta azt, amiről én csak suttogni mertem. Az biztos, hogy jó forrással rendelkezett, mert részleteket is említett... és ahogyan csinálta! Egészen elrémítette az embereket. Még én is megrémültem tőle. Majd belekékültem abba, amit mondott. Ami pedig a tömeget illeti, azt néhány másodpercen belül hipnotizálta. Hiszen külön-külön mindegyikük ismerte a "lhasin veszélyt", de most első ízben történt meg az, hogy meghallgatták, hogy odafigyeltek rá. Azután átkozni kezdte a lhasinokat. Figyelmeztette a tömeget kegyetlenségükre, álnokságukra, gonosztetteikre mintha szótárból olvasta volna fel a vénuszi óceán legmocskosabb sarát. S valahányszor elhangzott egy jelző, a tömeg lábujjhegyre állt, és üvöltésben tört ki. Szinte kezdett úgy hangzani, mint egy katekizmus. "Megengedjük nekik, hogy keresztülvigyék?", - kiabálta. "Soha!", üvöltötte a tömeg. "Megadjuk magunkat?" "Soha!" "Kitartunk?" "A végsőkig!" "Le a lhasinokkal!", ordította. "Öljük meg őket!", kiáltották. Én még hangosabban ordítottam, mint ők - teljesen megfeledkeztem magamról. Nem tudom, mennyi ideig tartott, míg a lhasin őrség elkezdte körülzárni a tömeget. Ellenük fordult, a loarista pedig sürgette őket. Hallotta már, amint egy csürhe vért kiált? Nem? Ez a legiszonyúbb hang, amit csak elképzelhet. Az őrség is így gondolhatta, mert annak ellenére, hogy állig fel voltak fegyverkezve, megfordultak és elrohantak. A tömeg akkorra már több ezerre szaporodott. De két perc múlva felhangzott a riadó szirénája - száz év óta először. Akkor végre észre tértem, és odarohantam a loaristához, aki egy pillanatra sem hagyta abba tirádáját. Világos, hogy nem kerülhettünk a lhasinok kezébe. Még hátra volt egy szép kis felfordulás. Motorizált rendőregységek vettek körül, de Ferni és én valahogy karon ragadtuk a loaristát, kijutottunk a tömegből, és idehoztuk. Odakint van a külső szobában, felpeckelt szájjal és megkötözve, hogy nyugton maradjon.

Kane az egész elbeszélés alatt idegesen fel és alá sétált a helyiségben, és gondolataiba mélyedt. Alsó ajkán apró vércseppek serkentek ki.

- Nem gondolja - kérdezte -, hogy a lázadás kicsúszik majd az irányításuk alól? Egy korai robbanás...

Tymball élénken megrázta a fejét.

- Máris felszámolták őket. Amint ez a fiatalember egyszer eltűnt, a tömeg mindenképpen elveszítette a lelkierejét.

- De sok halott vagy sebesült is lehet, habár... Nos, hozza be hát azt az ifjú lázítót.

Filip Sanat szomorúan festett, ahogy felettesei előtt térdepelt. Tunikája rongyokban lógott, arca felhorzsolódott és vérzett, de szemében még mindig ott lobogott az elszánt tűz. Russell Tymball lélegzetvisszafojtva figyelte, mintha az előző óra varázslata még mindig lenyűgözve tartaná.

Kane lágyan kinyújtotta a kezét.

- Hallottam a vad csínyéről, fiacskám. Mi vezette erre az őrült cselekedetre? Könnyen az életébe kerülhetett volna, nem is beszélve a többiekéről.

Sanat aznap este már másodszor adta elő azt a társalgást, amelyet kihallgatott - drámaian, és a legkisebb részletekig.

- Ejnye, ejnye - mondta Kane zord mosollyal. - Azt hiszi, hogy mi minderről mit sem tudtunk? Már hosszú ideje felkészültünk a veszedelemre, maga meg idetoppan, és fenekestől felforgatja gondosan előkészített tervünket. Éretlen fellépése jóvátehetetlen károkat okozhat nekünk.

Filip Sanat elvörösödött.

- Bocsásson meg tapasztalatlan lelkesedésemért...

- Pontosan! Épp ez az, ami kell nekünk - kiáltott fel Kane. - A maga szónoki képessége és ifjúi lelkesedése csodákat lehet, ha jól irányítják. Hajlandó magát az ügynek szentelni?

- Ezt még kérdeznie kell? - lobbant fel Sanat szeme.

Loara Paul Kane nevetett, és diadalmas pillantást vetett Russell Tymballra.

- Maga lesz az, aki megcsinálja. Két nap múlva elmegy egy külső csillagra. Néhány emberem elkíséri. De most fáradt. Majd elvezetik, megmosakodhat, és ellátják a sebeit. Aztán aludja ki magát, mert holnap szüksége lesz az erejére.

- De... de Loara Broos Porin - az a társam, aki ottmaradt a Lángnál?

- Menten érteküldök valakit az Emlékműhöz, aki majd elmondja Loara Broosnak, hogy maga biztonságban van, és az éjszaka hátralévő részére elvállalja a második őr szerepét. Most menjen!

De amikor Sanat kimerülten és delíriumos boldogságban feltápászkodott, hogy kimenjen, Russell Tymball felpattant székéből, és erélyesen megragadta az idősebb loarista csuklóját.

- Nagy Űr! Hallgassa csak!

A metsző sikoly, amely betört Kane irodájának belső szentélyébe, magáért beszélt. Kane arca kínosan eltorzult.

- Statárium!

Tymball ajkából kifutott a vér.

- Akkor elvesztünk. A ma esti felfordulást kihasználják, és szörnyű vérengzést visznek végbe. Sanat után szimatolnak, és el is kapják. Még egy egér sem surranhat ki azon a kordonon, amit most a város köré húztak.

- Nem kaphatják el! - villogott Kane szeme. - A titkos átjárón keresztül bevisszük az Emlékműbe. Ahhoz nem mernek nyúlni.

- Egyszer már megtették - szakadt ki Sanatból a kiáltás. - Nem bujkálok gyíkok elől! Hadd harcoljunk!

- Nyugalom - mondta Kane. - Csendben kövessen.

A fal egyik része elmozdult, és Kane még jobban elhúzta.

Amint a fal zajtalanul bezárult mögöttük, egy atom zseblámpa arany fényében álltak. Tymball halkan motyogott.

- Ha ezek készen állnak, legalább az Emlékmű nem marad védtelenül.

*

New York forrongott. A lhasin helyőrség felvonultatta teljes erejét, és harckészültségbe helyezte. Senki nem léphetett be a városba, senki sem hagyhatta el. A kulcsfontosságú utakon a hadsereg hatalmas kocsijai dübörögtek, mialatt a strato-járművek ellenőrzés alatt tartották a légteret.

Az emberi lakosság szakadatlanul kavargott. Fel és alá rohangásztak az utcákon, kis csoportokba gyűltek, amelyek szétrebbentek, ha a lhasinok megjelentek. Sanat beszéde tovább élt, és a férfiak imitt-amott dühösen suttogtak egymás közt.

Az atmoszféra sistergett a feszültségtől.

New York alkirálya mindezt észrevette, amint palotájában ült, amelynek tornya Washington legmagasabb dombja fölé emelkedett. Az alkirály kibámult ablakán a Hudson-folyóra, amely lassan hömpölygött alant, és az előtte álló egyenruhás lhasinhoz beszélt.

- Pozitív cselekmények szükségesek, kapitány. Ebben igaza van. De ha lehetséges, kerüljék el az azonnali összecsapást. Sajnálatosan kevés az emberünk és az egész bolygón mindössze öt darab harmadosztályú hadihajónk van.

- Nem a mi erőnk, hanem saját rettegésük tartja vissza őket, excellenciás Uram. Az utóbbi évszázadban százszázalékosan megtört a lelkierejük. A csőcselék egyetlen szakasznyi őrség előtt meghátrál. Pontosan ez az, amiért most kell keményen lecsapnunk. A nép felkelt, de azonnal éreznie kell a korbácsot. A Második Háborúnak még ma éjjel meg kell kezdődnie.

- Igen - az alkirály arca kényszeredetten eltorzult. - Beleugorhatunk, de az... izé... a demagóg népvezérrel példát lehetne statuálni. Természetesen, ha elkapják.

- Nem - mosolygott a kapitány zordonan. Nem. Az emberi ebnek hatalmas barátai vannak. Mint tudja, ő is loarista. Kane...

- Kane ellenünk van? - Az alkirály szemében vörös tűz lobbant fel. - Az őrült elbizakodott! Hiába ellenkezik, a rebellist letartóztatják, sőt őt magát is, ha rászolgált.

- Excellenciás uram! - A kapitány hangja fémesen csengett. - Jó okunk van hinni, hogy a lázadó az Emlékműben lapul.

Az alkirály félig felemelkedett ültéből. Határozatlanul összehúzta a szemét, majd újból leült.

- Az Emlékműben! Ez megnehezíti a dolgot.

- Nem feltétlenül.

- Vannak bizonyos dolgok, amelyet az emberek ki nem állhatnak. - Az alkirály hangjában bizonytalanság remegett.

A kapitány annál határozottabb volt.

- Ha a csalánt hirtelen tépik ki, nem csíp. Gyors cselekvés - a bűnözőt magából a Láng Terméből telt kivonszolni -, és csírájában pusztítjuk el a loarizmust. Utána már semmi ellenállás sem következhet.

- A Vegára! Robbanjak fel, ha nincsen igaza! Rendben van, rohanják le az Emlékművet!

A kapitány mereven meghajolt, sarkon fordult és elhagyta a Palotát.

*

Filip Sanat ismét belépett a Lángok Termébe, keskeny arcán harag ült.

- Az egész szektor a gyíkok ellenőrzése alatt áll. Az Emlékműhöz vezető összes utat lezárták. Russell Tymball magdörzsölte az állat.

- Ó, nem olyan bolondok ezek. Kelepcébe csalogatnak bennünket, és még az Emlékmű sem állja útjukat. Ami azt illeti, úgy határoztak, hogy ezt A Nagy Napon fogják megcsinálni.

Filip még nagyobb dühbe gurult, hangja égészen elmélyült.

- És mi itt várunk rájuk? Jobb harcolva meghalni, mint bujkálva elpusztulni.

- Legjobb egyáltalán nem meghalni, Filip - válaszolta nyugodtan Tymball.

Csend lett, Loara Paul Kane csak ült, és a kezére meredt. Végül megszólalt.

- Ha most megadja a jelet, Tymball, mennyi ideig tudja feltartani őket?

- Ameddig a lhasin utánpótlás megérkezik, és annyian jönnek, hogy megsemmisítenek bennünket. A földi garnizon, beleértve a teljes Szoláris őrjáratot, nem elég ahhoz, hogy megállítsuk őket. Külső segítség nélkül legfeljebb hat hónapig harcolhatunk hatásosan. De ez sajnos, nem is kérdés - mondta rezzenéstelen arccal.

- Miért nem kérdés?

Arca hirtelen elvörösödött haragjában, amint dühödten talpra ugrott.

- Azért, mert maga nem akarja megnyomni a gombot. A lhasinok gyengék. Az én embereim tudják, de a Föld nem tudja. A gyíkoknak egy fegyverük van, a félelem. Csak akkor győzhetjük le őket, ha a nép velünk tart, ha másként nem, legalább passzívan. - Ajka eltorzult. - Maga nem ismeri a gyakorlati nehézségeket. Én már tíz éve ezzel foglalkozom, ezt tervezem, próbálgatom. Nekem hadseregem van; és igen tekintélyes flottám. Mozgásban tartom a kerekeket egyszerre mind az öt kontinensen. De mi az eredménye? Minden hasztalan. Ha New York az enyém lenne - ha képes lennék arra, hogy a Föld nagy részének bebizonyítsam, hogy a lhasinok nem legyőzhetetlenek!

- És ha száműzném a feleimet az emberek szívéből? - kérdezte halkan Kane.

- Akkor hajnalhasadtára enyém lenne New York. De ehhez csoda kellene.

- Talán! Mit gondol, át tudna menni a kordonon, és eljutni az embereihez?

- Megtenném, ha muszáj. Mit akar csinálni?

- Idejében megtudja - mosolygott Kane ravaszul. - Ha itt az idő, csapjon oda!

Tymball kezében hirtelen egy Tonite-puska jelent meg. Kövér arca most egyáltalán nem volt lágy.

- Megpróbálom, Kane. Minden jót!

A kapitány gőgösen lépdelt felfelé az Emlékmű márvány lépcsőjén. Mindkét oldalán egy-egy fegyveres adjutáns kísérte.

Egy pillanatig várt a fölébe tornyosuló hatalmas, kettős kapu előtt, és rámeredt a karcsú oszlopsorra, amely két oldalról kecsesen szegélyezte az Emlékművet.

- Impozáns, ugye? - mintha valami halvány gúny lett volna a mosolyában.

- Igenis, kapitány! - vágta rá a két adjutáns.

- Ugyanakkor milyen titokzatosan sötét, kivéve a halványsárgán pislákoló Lángjukat. Látják, hogy világít? - mutatott a festett üvegablakok mélyére.

- Igenis, kapitány!

- Sötét, titokzatos és impozáns... és ez mind romhalmazzá válik. - A kapitány nevetett, majd hirtelen megragadta a kardját, és a markolatával hangos csengés kíséretében rácsapott a kapu fémdíszére.

A fémesen koppanó hang visszhangzott a belső ürességben, és szinte bántó volt az éjszakai magányban, de felelet nem jött.

A bal oldali adjutáns füléhez emelte televizorját, és elkapott belőle néhány szót. Tisztelgett.

- Kapitány, az emberek összesereglettek a szektorban.

A kapitány felhorkant.

- Hagyják csak! A puskák készenlétben állnak, az utcákra irányítva. Bármiféle kísérletet, amellyel az -Ember megpróbál átjutni a kordonon, kegyetlenül megtorolunk.

Pattogó parancsait a televizor átvette, és száz yardnyival odébb a Lhasin Gárda célzóállásba helyezte fegyvereit. Mély, mormogó hang futott körbe - a rettegés mormogása. Az emberek hátrébb léptek.

- Ha nem nyílik ki az ajtó, akkor betörjük mondta a kapitány vigyorogva. Újból és újból rávágott kardjával a kapura.

A kapu lassan, zajtalanul megnyílt, szélesen kitárult, és a kapitány ráismert arra a szigorú, bíbor köntösbe öltözött alakra, aki előtte állt.

- Ki merészeli megzavarni a Láng Őrzésének éjszakáján az Emlékművet? - kérdezte Loara Paul Kane ünnepélyesen.

- Roppant drámai, Kane. Álljon félre!

- Vissza! - Kane hangosan, tisztán beszélt. - Lhasik nem közelíthetik meg az Emlékművet!

- Adja ki a foglyunkat, és elmegyünk. Ha megtagadja, erőszakot alkalmazunk.

- Az Emlékmű nem rejteget foglyokat. Az Emlékmű erőszakmentes. Nem léphet be.

- Utat!

- Vissza!

A lhasin felmordult, ugyanakkor valami nesz hatolt el a fülébe. A körülötte lévő utcák üresen tátongtak, de egy sarokkal odébb minden irányban a lhasin csapatok arcvonala állt, puskájuk készenlétben, mögöttük az emberek tömege. Nesztelenül, sűrű csoportokban álltak, sápadt arcuk a krómvilágításban fehéren fénylett.

- Mi ez? - Csikorgatta a fogát magában a kapitány. - A csürhe még mindig morog? - Szívós bőre összeráncolódott állkapcsán, és a fején lévő fokbeosztás élesen kiugrott. Odafordult a televizoros adjutánshoz. - Adjon parancsot, hogy lőjenek egy sorozatot a fejük fölé.

Az éjszaka csendjét két vöröslő energiarobaj szakította meg, és a lhasin hangosan kacagott az ezt követő csend beálltakor.

Odafordult Kane-hez, aki még mindig ott állt a küszöbön.

- Nos láthatja, hogy csalódnia kell, ha segítséget vár a népétől. A következő sorozat fejmagasságban lesz. És ha azt hiszi, hogy blöffölök, próbálja ki! - A kapitány élesen megcsikorgatta fogát. - Utat! - Kezében felhúzott ravaszú Tonite-ot szorongatott.

Loara Paul Kane szemét a fegyveren tartva, lassan hátrált. Eközben a belső ajtó kinyílt, és feltárult a Láng Terme. A hirtelen huzattól a Láng megreszketett, és erre a látványra a távol álló nézőkből hatalmas kiáltás szakadt ki.

Kane arccal a Láng felé fordult. Kézmozdulatát alig lehetett észrevenni.

A Láng hirtelen megváltozott. Reszketegsége elmúlt, és szilárdan felcsapott, egészen a boltozatos mennyezetig, vagy ötven láb magasságba. Loara Paul Kane újból megmozdult, egyre. a Láng kárminvörössé változott. Ez a szín egyre mélyült, és a bíborvörös fényben úszó oszlopsor úgy tűnt, mintha rádőlt volna a városra, és kimeredt, véres szemmel bámult volna ki az Emlékmű ablakain.

Hosszú másodpercek teltek el így, és a kapitány lába gyökeret vert a döbbenettől; a távoli embertömeg eközben ünnepélyes csendben állt.

Majd hirtelen zavart kiáltások hallatszottak, amelyek egyre erősödtek és egyetlen jelszóvá sűrűsödtek:

- Le a lhasinokkal!

Valahonnan a távolból egy Tonite vörös villáma cikázott elő, és a kapitány egy pillanat múlva halott volt. Lassan, derékszögben meghajolva a földre zuhant, hideg csúszómászó képe még az utolsó pillanatban is megvetést tükrözött.

*

Russell Tymball leeresztette a puskáját, és gúnyosan elmosolyodott.

- Tökéletes volt a Láng elleni támadás! Kane jól csinálta. A Láng elváltoztatása pontosan azt az érzelemkitörést váltotta ki, amire szükség volt. Menjünk!

Kane szállásának tetejéről Tymball pontosan az alatta lévő lhasinokra célzott. Amikor elsütötte a fegyverét, mintha elszabadult volna a pokol. Az emberek kezükben fegyverrel szinte belelapultak a talajba. A Tonite-ok minden oldalról felhangzottak, még mielőtt a meglepett lhasinok el tudták volna sütni fegyvereiket.

Mindeközben a tömeg izzó haraggal áttörte a kordont. Valaki felüvöltött:

- Öljük meg a gyíkokat! - és a kiáltás bömbölő üvöltéssé erősödve az egekig csapott.

Az Ember sereglete sokfejű szörnyetegként, fegyvertelenül rohant előre. Százak haltak meg a fel-felugató puskák lövedékeitől, de tízezrek nyomultak elő a holtak között, kitéve magukat a torkolattűznek.

A lhasinok nem inogtak meg. Soraik rendületlen nyugalommal állták Tymball seregeinek halálos csapásait. Voltak, akiket ledöntött az emberfolyam, és darabokra szaggatott.

Az Emlékmű szektora a Láng iszonyú, bíbor fényében tündökölt, és a haldoklók kiáltásaitól és a diadalordításoktól visszhangzott.

Ez volt a Nagy Forradalom első csatája, noha még nem valódi csata volt, inkább valamiféle őrület. Az anarchia irányította.

A városban Long Island csücskétől Közép-Jersey lapályáig forradalmárok támadtak, és lhasinok haltak meg. És amilyen sebesen terjedt Tymball parancsa, úgy lett egyre több és több orvlövész, és úgy terjedt szájról szájra a Láng változásának története. Egész New York háborgott, és az emberek életüket beleöntötték a "csőcselék" egyetlen óriás olvasztótégelyébe.

Mindez ellenőrizhetetlen, érthetetlen, ellenállhatatlan folyamat volt. Tymball emberei mentek, amerre vezették őket, éppúgy, ahogyan a kezdeti reménytelen pillanatban.

Hatalmas folyamként zúdultak át a metropoliszon, és útjuk mentén egyetlen lhasin sem maradt életben.

Mire a Nap ezen a sorsdöntő reggelen felkelt, a Föld gazdái birtokba vették Felső-Manhattant. A született lhasin katonák hideg bátorsággal, kart karba öltve álltak, és farkasszemet néztek az üvöltöző milliókkal. Lassacskán azonban visszaszorították őket; minden egyes épület csatározás színhelyévé vált, és minden háztömbért kétségbeesett harcot vívtak. Elszigetelt csoportokra oszlottak; először csak visszaszorultak az épületekbe, majd feladták az emeleteket, végül a tetőkre kényszerültek.

Mire a déli Nap teljes erővel ontotta sugarait, már csak maga a Palota maradt meg. Kétségbeesetten ellenállt az Ember rohamának. Feketéllő holttestek hevertek szanaszét a földön. A védelmet maga az alkirály irányította trónterméből, kezét fél-hordozható fegyverén tartva.

Amikor a tömeg végül kissé megpihent, Tymball megragadta az alkalmat, és átvette a vezetést. Nehézfegyverek ropogtak. Atom-és deltasugarak tüze lövellt ki az előző este elfoglalt raktárakból, s a halált hozó csövek egyenesen a Palotára irányultak.

Puska puskának válaszolt, és az első szervezett fegyveres csata kétségbeesett őrjöngésbe fúlt. Tymball egyszerre mindenütt jelen volt, ordítozott, vezényelt, egyik puskaállástól a másikig rohant, miközben Tonite-jával saját kezűleg lövöldözött a Palotára.

A legnehezebb tüzelés közepette az ember csapatai újra előretörtek, és megrohanták azokat a falakat, amelyeket a védők visszavettek. A középső tornyot hirtelen összezúzta egy atomfegyver, olyan volt, mintha a pokol minden tüze lőtte volna.

Ez volt a new yorki lhasinok temetési díszlövése. A Palota feketéllő romjai összeroskadtak, egyetlen füstölgő romhalmazzá vált minden, és a legvégén borzalmasan összeszabdalt arccal ott állt az alkirály az ostromló erők célpontjául. Amikor a fegyveréből az utolsó töltényt is kilőtte, egy utolsó kihívó mozdulattal kihajította az ablakon, ő maga pedig fejest ugrott az alatta fortyogó Pokolba.

Mire eljött a naplemente, a Palota még mindig lángoló romjai fölé kitűzték a független Föld zöld lobogóját.

New York ismét az Emberé lett.

*

Russell Tymball szomorú látványt nyújtott, amikor aznap este újból az Emlékműbe lépett. Ruhája cafatokban lógott, tetőtől talpig vér borította, de elégedetten nézett végig a vérontás nyomain.

Önkéntes csapatok szedték össze a halottakat és a sebesülteket, ám ez még csak a kezdet volt. Az Emlékművet berendezték ideiglenes kórháznak. Sebesült aránylag kevés volt, hiszen az energiafegyverek többnyire halált osztogattak; ezzel a kevéssel szinte nem is törődtek. Leírhatatlan zűrzavar volt, és a haldoklók nyögése borzalmas egyvelegben keveredett a győzelemittas túlélők távoli üvöltésével.

Loara Paul Kane áttörte magát a tömegen, és Tymballhoz lépett.

- Mondd, vége? - kérdezte elgyötört arccal Kane.

- A kezdetnek igen. A Föld zászlaja ott leng a Palota romjai felett.

- Iszonyú volt! Ez a nap... ez... ez... - Kane összerázkódott, és eltakarta a szemét. - Ha ezt előre tudom, akkor inkább láttam volna elembertelenedni a Földet és pusztulni a loarizmust.

- Igen, elég rossz volt. De az eredményt még drágábban kell majd megfizetnünk. Hol van Sanat?

- Az udvarban... a sebesülteknek segít... mindnyájan ezt csináljuk... ez... ez... - Kane hangja újból elcsuklott.

Tymball türelmetlenül vállat vont.

- Én sem vagyok szörnyeteg, de ezt meg kellett tenni, és ez még csak a kezdet. A mai nap eseményei nem sokat jelentenek. A felkelés az egész Földön végbe fog menni, de nem a New York-iak fanatikus lelkesedésével. A lhasinokat még egyáltalán nem győztük le, s ebben nem hibázhatunk. Mostantól fogva a Szoláris Gárda száguld a Föld felé, és a külső bolygók haderejét is visszahívták. Alig telik el egy kis idő, és az egész Lhasin Birodalom a Földre összpontosítja erejét, a visszavágás pedig véres és borzalmas lesz. Segítséget kell hívnunk!

Megragadta Kane vállát, és alaposan megrázta.

- Érti? Segítséget kell hívnunk! Még itt, New Yorkban is feledésbe merülhet holnapra a győzelmünk. Segítségre van szükségünk!

- Tudom - mondta tompán Kane. - Elküldtem Sanatot, holnap indul. - Felsóhajtott. - Ha a mai akció volt a katalizátor erőpróbája, akkor még nagyobb események elé nézünk.

*

Sanat fél órával később bemászott a kis kétszemélyes cirkálóba, és leült Petri mellé az irányítópulthoz.

Utoljára még kezet fogott Kane-el.

- Mire visszatérek, egy hajóhad lesz mögöttem.

Kane szorosan megragadta a fiatalember kezét. - Magától függünk, Filip. - Elhallgatott, majd lassan hozzátette. - Jó szerencsét, Loara Filip Sanat!

Sanatnak tetszett a titulus, örömében elpirult. Petri búcsút intett, Tymball pedig odakiáltotta:

- Figyeljetek a Szoláris Gárdára!

A légzsilip bezárult, és a törpe cirkáló rekedt zörgéssel nekilendült az égnek.

Tymball addig követte szemével, amíg csak egy kis folt látszott belőle, majd odafordult Kane-hez. - Most minden a Sors kezében van. Mondja Kane, hogy is volt azzal a Lánggal? Nehogy azt mondja, hogy magától változott meg!

Kane lassan megcsóválta a fejét.

- Nem. Az a kármin kilövellés egy rejtett stronciumsó miatt történt, amelyet eredetileg azért helyeztünk készenlétbe, hogy szükség esetén lenyűgözze a lhasinokat. A többi már vegytan kérdése.

Tymball kajánul elvigyorodott.

- Úgy érti, hogy a többi már tömegpszichológia kérdése! Azt hiszem, a lhasinokat csakugyan lenyűgözte - de még mennyire!

*

Az űr nem adott semmi figyelmeztető jelet, de a tömegdetektor egyvégtében zümmögött.

- Elkerüljük a meteor-zónát - szólalt meg Petri.

Filip Sanat lélegzetvisszafojtva nézte, ahogy a másik elfordította a rotor fogantyúját. A képernyőn lassan megjelent a csillagmező.

Apró, narancsszín labda ragyogott fel a Napban, és Petri felmordult.

- Ha észrevettek bennünket, akkor befellegzett.

- Mi ez? Lhasin hajó?

- Hajó? Ez nem hajó! Ez egy ötszáz tonnás romboló! Sejtelmem sincs, mi a galaxist keres erre. Tymball azt mondta, hogy az őrjárat a Föld felé igyekszik.

- Ez nem tartozhat hozzájuk - mondta hűvösen Sanat. - Kikerülhetjük?

- Két eset van. Vagy sikerül, vagy nem. Egyre közelednek.

Mintha ez a szó jeladás lett volna. Az audiomérő egyet ugrott, és durva lhasin hang kezdett suttogni és csikorogni, ahogy a rádióirányítás élesedett.

- Tűz a motor hátuljára, és előkészíteni az átszállást!

Petri elengedte az irányítópultot és Sanatra pillantott.

- Én vagyok a sofőr. Mit akarsz csinálni? Annyi esélyünk sincs, mint meteornak a Nap ellen, de ha te hazardírozni akarsz...

- Nos - mondta egyszerűen Sanat -, nem akarjuk megadni magunkat, ugye?

A másik vigyorgott, amint a lassított rakéta felrobbant.

- Egy lhasintól nem is volt olyan rossz. Tudsz Tonite-al lőni?

- Még sohasem próbáltam.

- Na akkor most majd megtanulod. Fogd meg azt a kis kereket ott az oldalán, és kukkants be azon az apró nézőkén. Látsz valamit? - A sebesség egyre csökkent, és az ellenséges romboló közeledett.

- Csak csillagokat látok!

- Rendben, forgasd el a kereket-tovább, még tovább! Próbáld a másik irányba. Most már látod a hajót?

- Igen! Ott van.

- Jó! Akkor most hozd be a középpontba. Vidd el a hajszálkeresztig, és a Sol szerelméért, tartsd ott. Én most a gyíkcsürhe felé fordulok - miközben beszélt, újabb belövés hallatszott -, te pedig tartsd középen.

A lhasin hajó kitartóan lövöldözött, és Petri hangja óvatos suttogássá halkult.

- Most lelassulok, és egyenesen feléjük tartok. Ez hazardírozás. Ha kellőképpen meglepődnek, akkor ők is lelassulnak és lőnek. De ha kapkodva lőnek, elvétik.

Sanat némán bólintott.

- Nos, abban a másodpercben, amikor meglátod a vörös villanást a Tonite-on, húzd vissza a kereket. Erősen és gyorsan húzd vissza. Ha csak kicsit is késlekedsz, akkor nekünk annyi. Ez a szerencsejáték.

Ezzel Petri keményen rávágott műszerére, és elkiáltotta magát.

- Tartsd középen!

A gyorsulás úgy visszalökte Sanatot, hogy a lélegzete is elakadt, és alig tudta megtartani izzadó kezében a kereket. A narancsvörös labda a nézőke közepébe került. Érezte, hogy reszket a keze, s ez nem sokat segített. Szeme hunyorgott a feszültségtől.

A lhasin romboló borzalmas sebességgel közeledett, és orrából bíborvörös láng csapott ki. Sanat behunyta a szemét, és hátrafeszült.

Csukva tartotta a szemét és várt. Semmi hang. Szemét kinyitva feltápászkodott; Petri összekulcsolt karral állt mellette és nevetett.

- Hiába, kezdőké a szerencse - mondta. Életedben sem fogtál puskát a kezedbe, mégis úgy lőttél ki egy nehéz rombolót, mintha egész életedben ezt csináltad volna.

- Eltaláltam? - hitetlenkedett Sanat.

- Nem az alját, de azért harcképtelenné tetted. Ez épp elég. És most, amint kellő távolságra kerülünk a Naptól, irány a hiperűr!

*

A magas, bíborpalástos alak a középső hajóablakban állt, és hosszan nézegette a csöndes bolygót. A Föld volt az, hatalmas, kék gömbje, ragyogott.

Gondolatai talán kissé keserűek voltak, amikor az elmúlt hat hónapot mérlegelte. Úgy kezdődött, mint egy nova-kitöres. A lelkesedés izzásig hevült, és egyre terjedt, bolygóról bolygóra ugrott oly gyorsan, akár a hiperatom sugár. Perlekedő kormányok félretették perpatvaraikat haragosan követelőző népeik előtt, és felszerelték flottáikat. Olyan népek, amelyek évszázadok óta ellenségeskedtek, hirtelen kibékültek egymással, és a Föld zöld zászlaja alá gyülekeztek.

Talán túl sok volt elvárni, hogy ez a szeretetünnep folytatódjék. Ameddig így van, az Ember ellenállhatatlan. Az egyik flotta meg két fényévnyire sem volt magatót a Vegától; egy másik elfoglalta a Lunát, és a Földtől egy fényévnyire lebegett, ahol Tymball nekivadult forradalmárai még mindig kezükben tartották a hatalmat.

Filip Sanat felsóhajtott, és a léptek zajára megfordult. A hófehér hajú Ion Smitt lépett be, a lactoniai csoportbot.

- Az arcodra van írva a mondanivalód - mondta Sanat.

- Reménytelennek tűnik - rázta a fejét Smitt.

Sanat újból elfordult.

- Tudod már, hogy ma üzenetet kaptunk Tymballtól? Azokkal a fegyverekkel harcolnak, amit a lhasinoktól zsákmányoltak. A gyíkok elfoglalták Buenos Airest, és úgy tűnik, egész Dél-Amerikát a csizmájuk alá tiporták. A tymballisták elcsüggedtek és megcsömörlöttek, és azt hiszem, én magam is. - Hirtelen hátraperdült. - Azt állítod, hogy az új mágneses hajóink biztosan győznek. Akkor hát miért nem támadunk?

- Nos, ennek egyetlen oka van - mondta nyűgösen a katona, és egyik csizmás lábát feltette a mellette álló székre. - Még nem jött meg az utánpótlás a Santanniról.

- Én azt hittem, már úton van - hökkent meg Sanat. - Mi történt?

- A Santanni kormányzata úgy határozott, hogy flottájukat hazájuk megvédésére tartogatják - mondta Smitt, és szavait keserű mosoly kísérte.

- Hogyhogy hazájuk védelmére? Hiszen a lhasinok öt fényévnyire vannak tőlük!

Smitt vállat vont.

- A kifogás az kifogás, nem kell, hogy értelme legyen. Nem mondhatnám, hogy ez volt az igazi ok.

Sanat félreseperte haját a homlokából, ujjai a vállán csillogó arany nappal játszottak.

- De mégis! Akkor is harcolhatunk, hiszen több mint száz hajónk van. Az ellenség kétszer annyi, mint ahányan mi vagyunk, de a mágneses hajóinkkal és a Lunáris Bázissal megtámogatva, továbbá a háttérben nyüzsgő forradalmárokkal - Sanat töprengve elhallgatott.

- Ezekkel nem harcolhatsz, Filip. A trantoriai repülőszázad az éj leple alatt visszavonult. - Hirtelen vadul kitört. - Az egész flottából senkiben sem bízom, csak a saját repülőszázadom húsz hajójában, a lactoniaiakban. Ó Filip, neked sejtelmed sincs ezekről a piszkos ügyekről, soha nem is lesz. Te megnyerted az Ügynek a népet, de a kormányt sohasem fogod megnyerni. A népszerűség hajhászása belekényszerítette őket, de most, hogy ez megtörtént, csak azt nézik, hogyan mászhatnának ki belőle.

- Ezt nem akarom elhinni, Smitt. A győzelem csak karnyújtásnyira van...

- Győzelem? Kit győztek le? Pontosan ez az a konc, amin az egész bolygó civakodik. A nemzetek egyik titkos megbeszélésén a Santanni azt követette, hogy ellenőrzése alá vonhassa a Szíriusz szektor teljes lhasin világát - amit egyébként eddig még el sem ismert -, és visszautasították. Á, mit tudsz te erről! Mindenesetre az lett belőle, hogy kijelentette, hazáját kell megvédenie, és visszavonta a hajóraját.

Filip Sanat gyötrődve elfordult, de Ion Smitt hangja könyörtelen kalapácsként lecsapott

- Azután a Trantor észbe kapott, hogy jobban gyűlöli és féli a Santannit, mint amennyire a lhasinokat, és most bármely nap ő is visszarendelheti a flottáját, s mialatt "ellensége" hajói nyugodtan és biztonságban a támaszpontjukon vannak, ő folyton azt hangoztatja, hogy tönkreteszik. Az emberi nemzetek is darabokra esnek - csapott le öklével az asztalra -, akár valami szétrohadt rongy. Valami őrült álom hitette el velünk, hogy ezek az önző hülyék valamiféle cél érdekében valaha is egyesülnek.

- Várj egy percig - villant fel Sanat szeme hirtelen ötlettel. - A dolgok csak úgy működnek rendesen, ha mi egyedül ragadjuk magunkhoz a Föld ellenőrzését. Az egész helyzet kulcsa a Föld. - Sanat dobolni kezdeti az asztal sarkán. - A Föld említése jelenti az éltető szikrát. Ez, ha késve is, felkeltené az emberek lelkesedését, és a kormányok - nos, azoknak is meg kellene lovagolniuk ezt a hullámot, különben megbuknak.

- Tudom. Ha ma harcolnánk - és ezt egy katona mondja -, a Föld holnapra a miénk lenne. Ők is tudják, de nem akarnak harcolni.

Sanat hirtelen felnézett, arca kipirult.

- Tudod, már évek óta nem bújtam ki a loarista tunikából. Gondolod, hogy illenének rám a ruháid?

Ion Smitt lepillantott tekintélyes pocakjára, és elvigyorodott.

- Hát ha nem is illik teljesen rád, de hogy jól eltakar, az biztos. Mit akarsz csinálni?

- Elmondom. Rettentően nagy a tét, de... azonnal továbbítsd a kővetkező parancsot a Lunáris Bázis főhadiszállásának...

*

Az Ember flottájának zászlóshajója a Lunától száz mérföldnyire cirkált. A kapitány ott ült asztalánál, és Ion Smitt hangos vádbeszédét hallgatta.

- ...azt mondom, hogy a maguk akciója kész hazaárulás. A vegai csata mindinkább kifejlődik, és ha a lhasinok győznek, szoláris hajóhaduk épp akkor erősödik meg, amikor nekünk vissza kell vonulnunk. Ha pedig az Ember győz, itteni árulóink leleplezik akciónkat, és jelentéktelenné teszik győzelmünket. Megmondtam, hogy győznünk kell. Ezekkel az új mágneses hajókkal...

Az álmos szemű trantoriai vezető megszólalt.

- A mágneses hajókat még sohasem próbálták ki. Nem kockáztathatjuk meg, hogy egy döntő csatából kísérlet legyen, épp amikor a legtöbben támadnak ránk.

- Az eredeti nézete nem ez volt, Porcut. Maga és maguk többiek is mind gyáva hitszegők. Gyávák! Hitványak!

Egy szék megreccsent, ahogy valaki dühösen felugrott, és mások is követték. Loara Filip Sanat a központi hajóablaknál lévő előnyös helyzetéből, ahonnan feszülten figyelte az alant elterülő Luna sivár táját, megfordult a zajra. Jem Porcut azonban parancsra emelte bütykös kezét.

- Hagyják abba a kardcsörtetést - mondta. A Trantort képviselem, és csak tőle fogadok el parancsokat. Tizenegy hajónk van itt, és az Űr tudja, mennyi még a Vega rendszerben. Mennyit adott a Santanni? Egyet sem! Miért tartja otthon a hajóit? Talán azért, hogy kihasználhassa előnyét, s ez jelenti a Trantor fő gondját. Van itt valaki, aki még sohasem hallott volna az ellenünk forralt tervéről? Nem azért jöttünk, hogy jótéteményűnk következtében tönkreverjék a hajóinkat. A Trantor nem fog harcolni! Csapataim holnap elmennek! Ilyen körülmények között a lhasinok örülnek, ha békével elmegyünk.

Újabb felszólaló is akadt.

- A Poritta is elmegy! A Draconisok árulása húsz éve úgy lóg a fejünk felett, akár a neutrónium. Az imperialista bolygók elutasítják a revíziót, és mi nem harcolunk egy olyan háborúban, amely csakis az ő érdekeiket képviseli.

Egyik a másik után szólalt föl, és folyton ugyanazt ismételték:

- Ez az érdekeink ellen való! Nem harcolunk!

Loara Filip Sanat ekkor hirtelen elmosolyodott. Elfordult a Lunától, és csak nevetett az acsargó vitázókon.

- Uraim - közölte -, senki sem megy el.

Ion Smitt megkönnyebbülten felsóhajtott, és hátradőlt székében.

- Ki tarthat vissza bennünket? - kérdezte gőgösen Porcut.

- A lhasinok! Épp most szállták meg a Luna Bázist, és körülvettek minket.

A helyiségben egy pillanat alatt óriási felfordulás támadt. Kiabáltak, veszekedtek, és valaki végül ezt bömbölte:

- Mi van a helyőrséggel?

- A helyőrség lerombolta az erődítményt, és órákkal a lhasinok bevonulása előtt evakuált. Az ellenség nem talált ellenállásra.

A csend, amely ezt a bejelentést követte, rémesebb volt az előbbi kiabálásnál.

- Árulás - suttogta valaki.

- Ki áll emögött? - Egyik a másik után ment oda Sanathoz. Kezük ökölbe szorult, arcuk lángolt. - Ki tette ezt?

- Én - mondta nyugodtan Sanat.

Egy pillanatra hitetlenkedve visszahőköltek.

- Kutya! Loarista disznó! Tépjétek ki a beleit! - hangzott fel ezután mindenfelől.

Ekkor maglepetésükre egy pár Tonite-puskával találták szembe magukat, amelyet Ion Smitt szegezett rájuk. A termetes lactoniai odalépett a fiatalember elé.

- Én is benne voltam - vetette oda. - Most már harcolnotok kell. Időnként az kell, hogy a harcra harccal feleljünk, és Sanat az árulásra árulással válaszolt.

Jem Porcut figyelmesen nézegette kezének bütykeit, és hirtelen kuncogni kezdett.

- Hát most már tényleg nem tudunk kibújni alóla. Okosabban tesszük, ha harcolunk.

A kínos szünetet megszégyenült kiáltások követték, amelyek a többiek hajlandóságát bizonyították. Két óra múlva visszautasították a lhasinok megadásra való felszólítását, és az Ember hajórajának száz egysége szétszóródott a térben, és védekező alakzatot vett fel: a Földért vívott ütközet megkezdődött.

*

Az az űrcsata, amely két, nagyjából egyenlő haderő között zajlik, szinte minden részletében gigantikus méretű víváshoz hasonlítható, amelyben a halálos sugárzás a vívótőr, és az éter tehetetlenségi nyomatéka a pajzs.

A két haderő összecsapott, és először az előnyös helyzetért manőverezett. A Tonite-sugár sápadt bíbor lángja nekivágódott egy ellenséges hajó ellenzőjének, s ezzel a sajátját felerősítette. Erre az egyetlen pillanatra ugyan, de sebezhetővé vált, az ellenséges sugár tökéletes célpontjává, amely ezt a pillanatot használta fel a támadásra. A flotta minden egysége - a gyorsuló mechanizmust gyors emberi reakcióval kombinálva - azon volt, hogy minél hamarabb átjusson ezen az életveszélyes pillanaton, ugyanakkor saját biztonságát megőrizze.

Loara Filip Sanat mindezt tudta, és még többet is. Az ellenséges hadihajók a Föld felé tartanak. Gondosan tanulmányozta az űrhadviselést, és most, hogy a hadiflotta vonalba fejlődött, szinte minden porcikájában érezte, hogy készen áll a cselekvésre.

- Lemegyek a nagy ágyúhoz - szólt oda Smittnek.

Smitt szeme a nagy képernyőre szegeződött, keze pedig az éterhullám továbbítóját tartotta.

- Menj, ha akarsz, de ne maradj el soká. Sanat mosolygott. A kapitány magánliftje leszállította az ágyúszintre, ahonnan ötszáz lábnyira volt a Tonite-puskások és technikusok hada. A helynek nagy hiánya van a hadihajókon. Sanat érezhette a helyiség zsúfoltságát, amelyben az emberek jól összehangolt munkája simán irányította a gigantikus masinát, ezt az óriási hadihajót.

Lement a hat meredek lépcsőfokon a Tonite Egyhez, és odalépett a tüzérhez. A tüzér habozott; pillantása a bíbor tunikára tévedt, szalutált, és vonakodva hátralépett.

Sanat az ágyú képernyőjénél lévő koordinátorhoz fordult.

- Hajlandó velem dolgozni? A reakciósebességemet kipróbálták, és 1-A minősítést kaptam. Itt van a besorolási kártyám, ha meg akarná nézni.

A koordinátor elvörösödött és hebegni kezdett.

- Nem, uram! Kitüntetés számomra, ha önnel dolgozhatok.

A hangszóró ezt morogta:

- Álláshoz! - és aztán mély csend ereszkedett le, amelyben csak a gépezet egyhangú mormogását lehetett hallani.

Sanat suttogva a koordinátorhoz fordult.

- Ez az ágyú az űr teljes negyedét átfogja, ugye?

- Igen, uram.

- Jó. Ha tudja, lokalizáljon egy olyan hajót, amelyen a kettős Nap részleges ekliptikájának jelét látja.

Hosszan tartó csend következett. A koordinátor érzékeny keze a keréken nyugodott, finom nyomással elfordította, erre a képernyő mezeje kitágult. Szakértő szem felfedezhette rajta az ellenséges hajók elrendezkedését.

- Megvan - jelentette a koordinátor. - De hiszen ez a zászlóshajó!

- Pontosan! Erre összpontosítson.

Amint a kerék elfordult, az űr mezeje is forogni kezdett, és az ellenséges zászlóshajó a szálkereszt találkozási pontjáig sodródott. A koordinátor szakértő ujjai erősebben nyomták a műszert.

- Középpontban! - jelentette. A szálkereszt találkozásánál ott volt az aprócska, ovális alakzat. - Tartsa ezen a szinten! - parancsolta Sanat vigyorogva. - Egy pillanatig se engedje el, amíg itt van a négyszögünkben. Ezen a hajón van az ellenség admirálisa, és maga meg én épp arra készülünk, hogy elkapjuk.

A hajók egyre közelebb rohantak egymáshoz, és Sanat izmai megfeszültek. Tudta, hogy mind közelebb és közelebb mennek az ellenséghez. Az Ember hajói ugyan fürgébbek, de a lhasinok kétszer annyian voltak.

Hirtelen sugár lobbant fel, majd még egyszer, tízszer.

A bíbor színű fénytől egy pillanatra elvakultak. - Első csapás - lélegzett fel Sanat. Feszültsége kissé engedett. Az ellenség egyik hajója tehetetlenül sodródni kezdett, tatja égő, lángoló fémtömeggé változott.

A másik hajó nem jött ennyire elérhető közelségbe. A lövések vakító sebességgel követték egymást. A bíbor sugár második alkalommal különlegesen hosszan mutatkozott a képernyőn, és Sanat a gerincén végigfutó borzongással rájött, hogy a mellette tévő Tonite tüzelt a saját hajójukból.

A vívómérkőzés csúcspontjára ért. Szinte azonos időben két sugárzás villámlott fel, és Sanat felnyögött. A kettő közül az egyik emberi hajó lehetett. Háromszor egymás után hangzott fel az atommotorok eltéveszthetetlen brummogása a negyedik sebesség legalacsonyabb szintjén, ami azt jelenti, hogy egy ellenséges hajó közvetlenül rájuk irányított sugarát leállították.

A koordinátor még mindig a zászlóshajóra összpontosított. Eltett egy óra. Egy óra, amely alatt hat lhasin és négy emberi hajó pusztult el. Ezalatt a kereket szinte a roppanásig eltekerték, és újból elfordították; vagy féltucatszor állították be a szálkeresztet.

A koordinátor hajából izzadságcseppek hullotta a szemébe; ujjai szinte már elveszítették érzékenységüket, de a zászlóshajó sohasem került ki a nevezetes szálkereszt-pontból.

Sanat figyelt; ujjával a ravaszon figyelt és várt. A zászlóshajó két alkalommal ragyogtatta fel bíbor foszforeszkálását, ágyúi tüzeltek, védőernyője kibomlott, és Sanat ujjai a ravaszhoz tapadva vártak. Egyszer sem volt elég gyors.

Azután a maximális sebességre gyorsította fel a hajót, és lábát megfeszítve kinyújtotta. A koordinátor felordított, és elfordította a kereket.

A lhasin admirális zászlóshajójából gigantikus, bíborban játszó tűzcsóva lövellt ki, s a büszke romboló megsemmisült.

Sanat nevetett. Leejtette a kezét, amit a koordinátor azonnal megragadott, és diadalittasan megszorongatott.

De alig ejtette ki a koordinátor az első örömteli szavakat, amikor a képernyőn egyszerre öt emberi hajó lángba boruló, vörösben úszó képe jelent meg.

Az erősítők mennydörögtek.

- Fel az ernyőkkel! Tüzelj! Tűalakzatban sorakozz!

Sanat halálos szorongást érzett a torkában. Tudta, mi történhetett. A lhasinok végül összeszedték magukat, és felállították a Luna Bázison hatalmas ágyúikat, amelyek háromszor nagyobbak voltak a legnagyobb hajóágyúknál, akkorák, amelyekkel a megtorlástól való félelem nélkül lőhették az Ember hajóit.

Így a küzdelem véget ért, és megkezdődött a valódi csata. De efféle csatában még soha azelőtt nem harcoltak, és Sanat tudta, hogy most minden ember erre gondol. Láthatta ezt zord arckifejezésükből és megérezte hallgatásukból.

Csodát kell véghezvinni, s lehet, hogy nem sikerül.

*

A Föld hajóraja ismét koncentrikus gömb alakzatot vett fel, és lassan kifelé sodródott, támadó tüzérsége elnémult. A lhasinok felkészültek a mészárlásra. Épp úgy el voltak vágva az energiaellátástól, mint a földi emberek, akik képtelenek voltak megtorolni az űrközelből vezényelt Luna-tüzérség óriási ágyúinak tüzét, a dolog tehát úgy állt, hogy a megadás vagy a megsemmisülés csupán idő kérdése.

Az ellenség Tonite-sugarai folyamatos energiával lődöztek, és az ember hajóinak meggyötört képernyői szikrát hánytak és fluoreszkáltak a sugárzás durva korbácsütései alatt.

Sanat jól hallotta az atommotorok tiltakozó, erősödő moraját. Tekintete akarata ellenére az energiamérő mutatójára villant, amely amíg figyelte, remegve lesüllyedt, és nagy sebességgel mozgott lefelé a szabad szemmel jól látható számlapon.

A koordinátor megnyalta kiszáradt ajkát.

- Gondolja, hogy meg tudjuk csinálni, uram?

- Biztosan! - Sanat távolról sem volt annyira biztos benne, mint ahogyan mutatta. - Még egy óra hosszat kell kitartanunk, feltéve, hogy nem csapnak vissza.

S a lhasinok nem csaptak vissza. Ez ugyanis azt jelentette volna, hogy vonalaik gyengülnek, és hogy egy részüket fogságba esik.

Az emberek hajói most éppen csak vánszorogtak - alig tettek meg óránként száz mérföldet. Ebben az alig-működésben felerősítették az energia bíborsugarait, a képzeletbeli hurok mérete egyre nőtt, akárcsak a szembenálló erők távolsága.

Ám a hajó belsejében a mutatók egyre alacsonyabb értéket mutattak, és Sanat szíve is torkában dobogott. A fegyverzeti rendszert most átállította arra a szintre, amelyen a keménykötésű katonák vártak egy parancsra...

Az ellenséges hajók közötti távolság most már csak egy-két mérföld volt - szinte érintkeztek az űrhadszíntér méreteihez képest.

Az ágyúszinten végigvisszhangzott a parancs és hajótól hajóig terjedt:

- Ki a mágnessel!

Kezek tömkelege kapott a fogantyúhoz, közöttük Sanaté is, és teljes erővel lehúzták. A fogantyú ívben lehajlott, egészen a padlózatig, ekkor hatalmas, reccsenő hang hallatszott, és erős zökkenés rázta meg a hajót.

A csatahajó "mágneshajóvá" vált!

A hajóorrnál félrecsúszott egy páncéllemez-szelvény, és gonoszul előrelendült egy fényes fémrúd. Száz láb hosszú volt, és a mágnes középpontjánál átmérője tíz láb szélességnyire elkeskenyedett. A rúd a napfényben lángoló pompával felragyogott.

Az Ember flottájának minden egyes hajója ugyanezzel a rúddal volt felfegyverkezve, s ezáltal tíz, tizenöt, húsz, ötven tonnányi száguldó tőrré változtak.

Az űr kardhalai!

Valahol a lhasin flottánál őrjöngő parancsokat adhattak ki. Annak ellenére, hogy milyen ősrégi ez a haditengerészeti taktika - a történelem homályába vész, amikor még a rivális háromsorevezős gályák manővereztek, és kihegyezett rudakkal csépelték agyon egymást -, a modern űrflotta hajói sem tudtak ellene védekezni.

Sanat beállította a képernyőt, és odaszíjazta magát energiaelnyelő üléséhez, de így is érezte a visszafelé irányuló rándulást, amint hajója hirtelen felgyorsult.

Ezzel azonban nem sokat törődött. Látni akarta az ütközetet! Senki sincs, és nem is volt sohasem a Galaxisban, aki azt kockáztatná, amit ő. A többiek csak az életüket kockáztatták, ő azonban egy álmot, amelyet most a semmiből szinte erőfeszítés nélkül megvalósíthat.

Megragadhat egy fásult Galaxist, és fellázíthatja a gyíkok ellen. Megragadhatja a megsemmisülés szélén álló Földet, és szinte a maga erejéből kihúzhatja a szakadékból. Az Ember győzelme Loara Filip Sanat győzelme lesz, senki másé!

Ő, a Föld és a Galaxis most eggyé olvadt, és mérlegre került. A serpenyő másik oldalán az utolsó csata kimenetele súlyosodik, azé a küzdelemé, amely az árulás miatt reménytelenül elveszett, amíg a mágnesesség nem győz.

Ha elveszítik a csatát, a gigantikus vereség felelőssége - az Emberiség pusztulása - szintén őt terheli.

A lhasin hajók félreugrottak, de nem elég sebesen. Mialatt lassan összeszedték erejüket ahhoz, hogy kitérjenek, az emberi hajók már a háromnegyedére csökkentették a távolságot. A képernyőn az ellenséges hajók kolosszális méretűvé nőttek. Vöröslőn kipattanó energiaostoraik minden egyes egységének gyorsulása kísérlet volt az emberek elpusztítására.

Ám képük mind nagyobbra nőtt, és a fénylő pont, amelyet a képernyő mélyén lehetett látni, csillogó dárdaként célozta meg szívüket.

Sanat érezte, hogy ezt a feszültséget már nem bírja tovább. Még öt perc, és ő lesz a Galaxis le nagyobb hőse - avagy leggaládabb árulója. Vére iszonyú, elviselhetetlen erővel dobolt halántékán.

Aztán eljött a pillanat.

Kapcsolás!

A képernyőn az össze-vissza csavarodott fém vad, kaotikus őrjöngése látszott. Az energiaelnyelő ülés rugóként pattant ki az ütközés erejétől. Azután a dolgok fokozatosan lelassultak. A képernyő vadul elfordult, ahogyan a hajó lassacskán nyugalmi helyzetbe került. A mágnes darabokra tört, a tépett csonk ferdén megtekeredett, de az ellenséges hadihajót úgy átlyukasztatta, akár egy üres konzervdobozt.

Sanat a lélegzetét is visszafojtva meredt az űrbe. Roncsok sokasága úszkált ott, és a külső övezetekben megmaradt ellenséges hajókat az emberek naszádjai kergették.

Sanat háta mögött hatalmas éljenzés tört ki, és egy kéz szorongatta a vállát.

Megfordult. Smitt volt az, öt háború veteránja szemében könnyek csillogtak.

- Filip - mondta. - Gyöztűnk! Épp most kaptunk jelentést a Vegáról. A lhasin flotta megsemmisült, és ezt csak a mágnesességnek lehet köszönni. A háborúnak vége, győztünk. Te nyerted meg a háborút, Filip! Te!

Smitt annyira szorította a vállát, hogy szinte fájt, de Loara Filip Sanat nem bánta. Egy elragadtatott pillanatig mozdulatlanul állt, arca egészen átszellemült.

A Föld szabad! Az Emberiség megmenekült!

A Félvér

Jefferson Scanlon megtörölte verejtékező homlokát, és mély lélegzetet vett. Reszkető kézzel a kapcsoló felé nyúlt - azután meggondolta magát. Legújabb modellje, három hónapi kemény munkája eredménye szinte az utolsó reménysége volt. Tizenötezer dollárt tudott kölcsönkérni, amelynek nagy részét ebbe fektette. Most mindössze egy kapcsoló kattanása fogja megmutatni, hogy győzött-e vagy vesztett.

Scanlon szidta magát gyávaságáért, és elszántan megragadta a kapcsolót. Egyetlen gyors mozdulattal lenyomta, majd újból felrántotta. S nem történt semmi - kimeresztett szeme bármennyire kívánta is, egyetlen villanásnyit sem láthatott. Gyomra szinte megdermedt, és vadul újból megrántotta a fogantyút. Ám most sem történt semmi: a gépezet megint csődőt mondott.

Fájó fejét kezébe temetve felnyögött. - Ó, Istenem! Működnie kell - működnie! A számításaim helyesek voltak, és muszáj azt az erőteret produkálnom, amit akarok. A tudomány minden törvénye szerint ennek az erőtérnek szét kell repesztenie az atomot. - Felkelt, kinyitotta a hasznavehetetlen kapcsolót, és mély sóhajjal a padlóra tette.

Elmélete helyes. Szerkezete pontosan egybevág az egyenleteivel. Ha a teória jó, akkor a szerkezetnek kell rossznak lennie. De a szerkezet is jó, tehát a teóriának kell... - Kimegyek, mielőtt végképp megőrülök - mondta a négy falnak.

Lekapta kalapját és kabátját az ajtó mögötti fogasról, és szélsebesen kirohant a házból, dühösen becsapva háta mögött az ajtót.

*

Atomenergia. Atomenergia! Atomenergia!

Ez a két szó ismétlődött az agyában újra meg újra, monoton hangon, tébolyult dallamként kántálva. Szirénhang! A romlásba csalogatja; álmaiért feladta biztos, kényelmes professzori állását a bostoni Massachussetts Műszaki Tudományok Intézettben. Harmincéves korára élemedett férfivá vált - az ifjúság első pírja elszállt -, és csődöt mondott.

Ráadásul hihetetlen gyorsasággal fogyott a pénze. Ha a pénz minden gonosz gyökere, a pénzhiány minden bizonnyal a kétségbeesés gyökere. Scanlon egy kicsit elmosolyodott erre a gondolatra milyen tömör.

Természetesen szép kilátások várnának rá, amennyiben áthidalhatná a szakadékot, amelyet elmélet és gyakorlat között talált. Az egész világ az övé lehetne, még a Mars is és a láthatatlan bolygók. Az övéi lehetnének. Mindössze arra kellene rájönnie, mi volt a hiba matematikai számításaiban - á dehogy, hisz azokat leellenőrizte, inkább a szerkezetben. Habár... - Scanlon újból hangosan felnyögött.

Borongós gondolatait hirtelen megtörte a közelében lévő kisfiú kiáltásának zaja. Scanlon összehúzta a szemöldökét. Ki nem állhatta a lármát, kivált akkor, amikor rosszkedvű volt.

A zsivaj egyre hangosabb lett, és már egyes szavakat is ki lehetett venni.

- Kapd el, Johnny! Nini - nézd, hogy szalad! Vagy féltucat fiú rohant elő egy nagy, favázas épület mögül, nem lehettek messzebb, mint húsz yardnyira, és egyenesen Scanlon irányába futottak.

Scanlon önmagát meghazudtolva kíváncsian figyelte a lármás sereget. Egymást, vagy valaki mást kergettek a gyerekek önfeledt vidámságával. Scanlon a félhomályban nem látta pontosan, kit üldöznek. Ernyőt formált a kezéből és odasandított. A tömegből hirtelen kivált egy magányos alak, és eszeveszetten elszaladt.

Scanlon majdnem elejtette meglepetésében vigaszt nyújtó pipáját, mert a menekülő egy kis vakarcs volt - egy földi-marsbeli korcs. Egy Félvér. Nem lehetett eltéveszteni drótszerű, halottfehér haját, amely úgy meredt a szélrózsa minden irányába, akár a sündisznó tüskéi. Scanlon csak bámult - ugyan mit csinál egy ilyen izé az elmegyógyintézet falain kívül?

A fiúk újból a Vakarcs után vetették magukat, és a menekülő eltűnt Scanlon szeme elől. Az ordibálás egyre hangosabbá vált, és döbbenten látta, amint egy súlyos deszkalap felemelkedik és lecsap. Scanlont elfogta az iszonyú érzés, hogy csak tétlenül ácsorog, miközben egy gyámoltalan teremtést egy rakás csirkefogó üldöz, és még mielőtt észbe kapott volna, már ott is termett, és öklével megfenyegette őket.

- Hess, ti elvetemültek! Takarodjatok, mielőtt még... - botja vége veszedelmes közelségbe került a legközelebb álló csirkefogó ülepéhez, miközben karjával még kétszer megfenyegette őket.

Az új erő közbelépése jelentékenyen megváltoztatta a helyzetet. A fiúk, még ha számukat illetően fölényben vannak is, valahogyan ösztönösen félnek a felnőttektől - kivált, ha az a felnőtt kiabál és őrjöng, mint Scanlon. Még fel sem ocsúdott, máris eltűntek, és ő egyedül maradt a Vakarccsal, aki félig hason fekve hevert, és szepegve, rettegve pillantott fel megmentőjére.

- Megsebesültél? - kérdezte Scanlon mogorván.

- Nem, uram. - A Vakarcs bizonytalanul feltápászkodott, hajának magas, ezüst bóbitája összevissza lengett. - Egy kicsit megrándult a bokám, de tudok járni. Megyek is. Nagyon köszönöm, hogy segített.

- Állj! Várj egy kicsit! - Scanlon hangja kissé lágyabb lett, amikor derengeni kezdett előtte, hogy bár a Vakarcs már szinte felnőtt, mégis iszonyúan keszeg, hogy ruházata mocskos rongyok halmaza, és hogy sovány arcán szívszorongató kimerültség látszik.

- Lássuk csak - mondta, amikor a Vakarcs újból felé fordult. - Éhes vagy?

A Vakarcs képe eltorzult, mintha belső harcot vívna önmagával. Aztán halkan, zavartan mondta:

- Igen... egy kicsit.

- Na, látod! Gyere, elviszlek a házamba - mondta Scanlon, és hüvelykujjával magára mutatott. - Enned kell. És az sem fog ártani, ha megmosakodsz, és másik ruhát veszel magadra. - Azzal megfordult, és mutatta az utat.

Scanlon egyetlen szót sem szólt útközben, csak akkor kezdett beszélni; amikor kinyitotta a bejárati ajtót, és beléptek az előszobába.

- Azt hiszem, jobb lenne, ha először megfürödnél, fiam. Ott van a fürdőszoba. Siess, és zárd be magad mögött az ajtót, mielőtt Beulah meglát.

Ezzel a figyelmeztetéssel elkésett. Scanlon hirtelen a lélegzetét is visszafojtva megperdült, és bűntudatos képet vágott. A Vakarcs egészen a fogasig hátrált.

Beulah, Scanlon házvezetőnője odatipegett, pufók orcája lángolt a felháborodástól, és alacsony, kövér testének minden pórusából bősz harag áradt.

- Jefferson Scanlon! Jefferson! - Undorodva bámult a Vakarcsra. - Hogy hozhatott ilyesmit ebbe a házba! Hát egészen elment az esze?

A boldogtalan Vakarcs megpróbált eltűnni a dühkitörés elől, de Scanlon a pánik első pillanatai után összeszedte magát.

- Ejnye, ejnye, Beulah! Ez nem vall magára. Itt van ez a szegény, szerencsétlen flótás, kiéhezve, holtfáradtan, a fiúk majdnem agyonütötték, és maga semmi sajnálatot sem érez iránta! Igazán csalódtam magában, Beulah.

- Még hogy csalódott! - szipogta a házvezetőnő. - Emiatt a botrányos alak miatt! Intézetben lenne a helye, ahol a szörnyetegeket tartják!

- Nos erről majd később beszélünk. Menj, fiam, fürödj meg. Beulah, nézzen utána valami viseltes holminak a ruháim között.

A házvezetőnő még egy megsemmisítő pillantást vetett rá, majd kivonult a szobából.

- Ne is törődj vele, fiacskám - mondta Scanlon. - A dajkám volt valaha, és még mindig túl sok figyelmet fordít rám. Ne félj, nem fog bántani. Eredj és fürödj meg.

*

Mire a Vakarcs leült az ebédlőasztalhoz, teljesen másként nézett ki. Most, hogy a szenny és mocsok eltűnt, sovány arca egészen csinosnak volt mondható, és magas homloka intellektuális külsőt kölcsönzött neki. A haja még mindig egy láb magasan meredezett, hiába nedvesítette be, s a lámpafényben egészen különlegesen fénylett. Scanlon már cseppet sem látta visszataszítónak.

- Szereted a hideg sültcsirkét? - érdeklődött Scanlon.

- Ó, igen! - jött a lelkes válasz.

- Akkor vegyél. És ha megetted, vegyél még. Vegyél mindenből, ami az asztalon van.

A Vakarcs szeme felcsillant, amint állkapcsa munkához látott; az asztal néhány perc múlva üresen állt.

- Nahát akkor - kiáltotta Scanlon, amikor az étkezés véget ért -, azt hiszem, válaszolnod kell néhány kérdésre. Hogy hívnak?

- Maxnak szoktak szólítani.

- A vezetékneved?

A Vakarcs vállat vont.

- Sohasem hívtak másként, csak Maxnak már amikor egyáltalán beszéltek velem. Azt hiszem, egy korcsnak nincs is szüksége másik névre. Hangjában semmi keserűség sem volt.

- De rohangálsz céltalanul a világba? Miért nem vagy ott, ahol laksz?

- Egy otthonban voltam. Minden jobb annál, mint egy otthonban lenni - még a külső világban is jobb, amelyet sohasem láttam. Különösen azok után, hogy Tom meghalt.

- Ki volt ez a Tom, Max? - kérdezte Scanlon halkan.

- Az egyetlen, aki ugyanolyan volt, mint én. Fiatalabb volt nálam - tizenöt éves -, de meghalt. - Felnézett az asztaltól, szemében düh lobogott. - Megölték, Mr. Scanlon. Olyan fiatal volt és olyan barátságos. Nem tudott volna egyedül megmaradni, ahogyan én. Barátra és mókázásra volt szüksége, és ezt mind én jelentettem neki. Senki más nem állt szóba vele, mert korcs volt. Amikor meghalt, nem bírtam tovább. Eljöttem.

- Kedvesebbek is lehettek volna veled, Max. Akkor nem kellett volna megszöknöd. Tudod, te nem olyan vagy, mint mások; és ők ezt nem értették meg. Igazán tehettek volna valamit érted. De úgy beszélsz, mintha tanultál volna.

- Jártam iskolába - mondta szomorkásan. De a sarokban kellett ülnöm, távol a többiektől. Hagyták, hogy azt olvassak, amit akarok, és ezért nagyon hálás vagyok nekik.

- Nos Max, most itt vagy. Nem érzed nagyon rosszul magad, ugye?

Max felemelte a fejét, és gyanakodva nézett Scanlonra.

- Maga tényleg nem akar visszaküldeni? Félig felemelkedett, mintha máris indulni készülne. Scanlon zavartan köhécselt.

- Persze ha vissza akarsz menni, nem tartóztatlak. De talán jobb lenne neked, ha maradnál.

- Nem akarok visszamenni! - kiáltotta Max hevesen.

- Nos ez rajtad áll. Most azonban azt hiszem, legjobb, ha kialszod magad. Majd reggel beszélgetünk.

Felkísérte a még mindig gyanakvó Vakarcsot az emeletre, és bevitte egy apró hálószobába.

- Ez lesz az éjszakai szállásod. Később majd én is feljövök a szobámba, ami itt van a tiéd mellett, és ha szükséged van valamire, csak kiabálj át. Indulni készült, de valami eszébe jutott. - De jusson eszedbe, hogy nem kell éjnek idején elrohannod.

- Becsületszavamra nem fogok elrohanni. Scanlon elgondolkodva bement abba a szobába, amit dolgozószobának nevezett. Meggyújtott egy halvány fényű lámpát, és leült kopott karosszékébe. Tíz percig mozdulatlanul üldögélt, és hat év óta első ízben máson járt az esze, mint az atomenergiáról szőtt álmain.

Halk kopogás hallatszott, és Beulah toppant be a szobába. Szemöldökét összehúzta, ajkát összeszorította. Odaállt Scanlon mellé.

- Ó, Jefferson! Ha elgondolom, mit műveltél! Ha ezt a drága mamád tudná...

- Ülj le, Beulah - intett Scanlon egy másik szék felé -, és ne aggódj a mama miatt. Ő sem gondolná másképp.

- Bizony így van... és a papád is milyen jó lélek volt. Te épp olyan vagy mint ő, Jefferson. Először ráköltöd az összes pénzedet valami buta masinára, ami egy szép napon majd az egész házat felrobbantja, most meg felszedsz az utcáról valami rémes alakot... Mondd meg nekem, Jefferson - és Beulah rettegve elhallgatott -, tényleg úgy gondolod, hogy itt tartod magadnál?

Scanlon keserűen elmosolyodott.

- Azt hiszem, igen, Beulah. Mást nem nagyon tehetek.

*

Scanlon egy hét múlva a műhelyébe ment. Előző éjszaka, miután Max jelenléte kirángatta az egykedvűségből, kiötlött egy olyan megoldást, ami felfedné a rejtélyt, miért nem működött a szerkezete. Talán egy apró alkatrész hiányzik, gondolta magában. A legkisebb rész hibája is működésképtelenné teheti az egész szerkezetet.

Lelkesen nekiveselkedett a munkának. Félóra múlva a darabokra szedett masina ott hevert a munkapadon, Scanlon pedig egy magas széken ücsörgött, és bánatosan nézegette.

Nem is hallotta, hogy az ajtó halkan nyílik, majd bezárul. Csak a belépő kétszeri köhécselése ébresztette rá a gondolataiba merült feltalálót, hogy rajta kívül más is van a helyiségben.

- Ó, te vagy az, Max? - Végre ráismert. - Akarsz valamit tőlem?

- Várok, ha nem ér rá, Mr. Scanlon - Az elmúlt hét kevés volt ahhoz, hogy Max szégyellőssége elmúljék. - De olyan sok könyv van a szobámban...

- Könyv? Ö, hát kivihetem, ha zavar. Gondolom, nem fog érdekelni a legtöbbje, ahogy emlékszem, kézikönyv. Egy kicsit még nehezek számodra.

- Nem olyan nehezek - bizonygatta Max, és rámutatott a magával hozott könyvre. - Csak szerettem volna, ha megmagyarázza a kvantummechanikát. Van benne néhány olyan integrálszámítás, amiket nem egészen értek, és ez zavar. Itt... mindjárt megmutatom.

Belelapozott a könyvébe, de hirtelen megdermedt, ahogy körülnézett.

- Jaj, csak nem törte szét a szerkezetét?

A kérdés visszahozta Scanlont a valóságba. Keserűen mosolygott.

- Nem, még nem. Épp azon töprengtem, hogy vagy a szigeteléssel, vagy a kapcsolással lehet valami baj. De semmi - valahol másutt követhettem el a hibát.

- Milyen kár, Mr. Scanlon. - A Vakarcs gyászosan összehúzta szemöldökét.

- A legrosszabb az, hogy el sem tudom képzelni, mi lehet a baj. Abban biztos vagyok, hogy az elmélet tökéletes... annyiszor leellenőriztem, ahányszor csak lehetett. Újra és újra átnéztem a matematikai számításokat, és minden alkalommal ugyanaz az eredmény jött ki. A tér torzulása ennyi és ennyi intenzitással fogja ripityára zúzni az atomot. Csakhogy nem zúzta.

- Megnézhetem a számításokat?

Scanlon kétkedve bámult Maxra, de annak az arcán nem látszott egyéb, mint komoly érdeklődés. Scanlon vállat vont.

- Itt vannak, ezek a sárga papírlapok az íróasztalon. Nem tudom, el tudod-e olvasni, mert ahhoz túl lusta voltam, hogy legépeljem, a kézírásom pedig förtelmes.

Max óvatosan elvette, és egyik lapot a másik után nézte át.

- Azt hiszem, ez egy kicsit meghaladja a képességeimet.

Megmentője halványan elmosolyodott.

- Sejtettem, hogy így lesz, Max.

Scanlon körülnézett a rendetlen helyiségben, és hirtelen elöntötte a harag. Miért nem működik ez a vacak? Hirtelen felugrott, és felkapta a kabátját.

- Járok egyet, Max. Mondd meg Beulah-nak, hogy ne készítsen ebédet. Mire visszajövök, úgyis kihűl.

*

Késő délután lett, mire Scanlon benyitott a kapun, és annyira éhes volt, hogy eleinte meg sem hallotta azt a meghökkentő zümmögést, ami a laboratóriumából kiszűrődött. Amikor a zümmögés egy pillanatra abbamaradt, majd újból rákezdte, rögtön elindult a laboratórium felé.

Átszaladt az előszobán, és berohant a laboratóriumba. Az elébe táruló látványtól szinte földbe gyökerezett a lába, alig mert hinni a szemének.

Lassacskán felfogta érzékei üzenetét. Drága atommotorjai újból összerakva álltak, ám ezúttal számára teljesen idegen módon, annyira, hogy a szemének először hozzá kellett szoknia, hogy felismerje a különböző alkatrészdarabokat.

Bután bámulva ácsorgott, mintha az egész valami rémálom vagy tréfa lenne, azután egy csapásra minden világossá vált, amikor a szoba másik végében egy ezüst hajcsomó tulajdonosát pillantotta meg a padon, aki óvatosan egyik oldalról a másikra hajlongott, mintha el akart volna bújni.

- Max! - kiáltotta dühösen a megzavarodott feltaláló. A bolond fiú nyilván megengedte magának azt a merészséget, hogy a veszedelmes szerkezettel eljátszadozzon.

A hangra Max felemelte sápadt arcát, amely gyámja láttára mélyen elvörösödött. Habozva Scanlon felé indult.

- Mit műveltél? - ordította Scanlon haragosan. - Tudod te egyáltalán, mivel játszol? Ebben a holmiban épp elég elektromosság van ahhoz, hogy kétszer is agyoncsapjon.

- Bocsánat, Mr. Scanlon. Egy buta ötlet jutott eszembe, amikor átnéztem a számításait, de nem mertem elmondani, hiszen maga annyival többet tud nálam. Amikor elment, nem bírtam ellenállni a kísértésnek, hogy kipróbáljam, habár sejtettem, hogy nem jutok túl messzire. Úgy képzeltem, hogy mire visszatér, újból szétszedem.

Hosszú ideig csend volt. Amikor Scanlon újból megszólalt, hangja furcsán lágy volt.

- Nos, mit csináltál?

- Nem haragszik?

- Ahhoz már egy kicsit túl késő van. Amúgy sem csináltál semmi rosszat.

- Szóval azt vettem észre a számításaiban vette elő egyik papírlapot a másik után -, hogy valahányszor előfordul a tértorzulás esete, az mindig az x2 plusz y2 plusz z2 funkciójára utal. Mivel a teret, amennyire értem, mindig állandónak tételezte, ez adhatta ki a gömbkiegyenlítést.

- Ezt én is észrevettem - bólintott Scanlon -, de ez semmit sem változtatott a problémán.

- Nos úgy gondoltam, hogy jelezni kell az individuális tér szükséges elrendezését, ezért kikapcsoltam a torzulást, és újból rákötöttem a gömbre.

A feltaláló szája tátva maradt. Szerkezetének titokzatos hibája most egyszerre világos fett, mint a Nap - és mi több, teljesen ésszerű.

- És működik? - kérdezte.

- Ebben nem vagyok teljesen biztos. A részek még nem illeszkednek egészen össze ebben az elrendezésben, még egy kicsit finomítani kellene. Aztán itt van még az az állandó hiba, hogy...

- De működik? A fenébe is, kapcsold be! - jött tűzbe Scanlon, és elöntötte az izgalom.

- Jó, álljon hátrébb. A normálisnál tízszer annyi energiát adok rá, ezért olyan eredményre is juthatunk, amit nem tudunk kezelni.

*

Max lassan megnyomta a kapcsolót, és ebben a pillanatban kék-fehérben villódzó tűzlabda pattant ki a központi kvarckamra belsejéből. Scanlon gépiesen ernyőt formált kezéből a szeme fölé, és a mérőeszközt keresgélte. A mutató egyre feljebb kúszott, és a legfelső határig meg sem állt. A láng folyamatosan izzott, láthatóan nem fejlesztett hőt, noha fénye mellett a legragyogóbban világító magnéziumfény is halványsárgává fakult volna.

Max még egyszer megnyomta a kapcsolót, ekkor a láng vörösre váltott, majd elhalt, és a szoba sötétvörös fénybe borult. A kimenet mutatója újra a zéróra süllyedt, és Scanlon remegő térddel beleroskadt székébe.

Ránézett az izgatott Vakarcsra, és ebben a pillantásban elismerés és tisztelet volt, és még valami ennél is több, félelem. Eddig soha nem tudatosította magában, hogy a Vakarcs nem a Földről vagy a Marsról származik, hanem valami egészen más faj gyermeke. Most már észrevette a különbséget, nem a viszonylagosan csekély fizikai eltérést, hanem a mélyrehatóan kutató lélek örvényét, amit csak most kezdett megérteni.

- Atomenergia! - krákogta rekedten. - És egy nem egészen húszéves fiú oldotta meg!

Max annyira zavarba jött, hogy az már szinte fájdalmas volt.

- Az igazi munkát maga végezte el Mr. Scanlon, sok-sok éven át. Én csak véletlenül vettem észre egy aprócska részletet, amire maga holnapra biztosan rájött volna. - Hangja elhalt a feltaláló rászegeződő tekintete hatására.

- Atomenergia... a legnagyobb teljesítmény, amit az ember valaha véghezvitt, és mi ketten most megtaláltuk.

Gyám és gyámolított tiszteletteljes tekintettel bámulták a nagyszerű, grandiózus dolgot, amelyet ők teremtettek.

Ebben a pillanatban a Villamosság Korának befellegzett.

*

Jefferson Scanlon elégedetten pöfékelt pipájából. Odakint nagy pelyhekben hullott a hó, és a levegőt a tél hidege dermesztette, de ő idebent, a kényelmes melegben csak üldögélt, pipázott és magában mosolygott. A másik sarokban Beulah ugyancsak elégedetten üldögélt, és magában dúdolva kötögetett, amit csak akkor hagyott abba, amikor időnként valami egészen komplikált minta került sorra. Az ablak melletti sarokban Max bújta könyvét, és Scanlon meglepődve fedezte fel, hogy az utóbbi időben védence rákapott a könnyű regényekre.

Sok minden történt az egy évvel ezelőtti nevezetes nap óta. Először is Scanlonból azóta világhírű, köztiszteletben álló tudós lett, és nem lett volna igazán ember, ha ez nem töltötte volna el büszkeséggel. Másodszor pedig, ami nem kevésbé fontos, az atomenergia átalakította a világot.

Scanlonnak minden hatalom újra meg újra megköszönte a felfedezését, mert a háborúk legalább kétszáz évre elnapolta, hiszen az atomenergia romba döntene minden civilizációt. Ezért hát a Világ Hatalmainak Koalíciója, amely ellenőrzése alá helyezte az atomenergia erejét, valódi áldásnak bizonyult, és lassú, fokozatos gazdasági fejlődést és jólétet biztosított az emberiség számára.

Már az interplanetáris utazásokat is forradalmasították. A Marsra és a Vénuszra tett kockázatos expedíciók hétvégi kirándulásokká váltak, s a korábbi idő egyharmada alatt lehetett megtenni, és a külső bolygókra tett kiruccanások is lehetővé váltak végre.

Scanlon hátradőlt székében, és újból eltöprengett azon az egy mozzanaton, ami üröm volt az örömben. Max minden dicsőséget elhárított magától. Viharosan és erélyesen tiltakozott még az ellen is, hogy nevét egyáltalán megemlítsék. Ez az igazságtalanság nagyon bosszantotta Scanlont, de csak annyit tehetett, hogy néha megemlítette "tehetséges asszisztensét"; és ez a gondolat azt az érzést keltette benne, hogy ő egy jellemtelen gazfickó.

Hirtelen éles zaj zökkentette ki álmodozásából. Max felé fordult, aki erőteljesen becsapta könyvét.

- Helló, mi baj van? - kérdezte Scanlon. Max félrelökte a kötetet, felállt, és lebiggyesztette az alsó ajkát.

- Magányos vagyok, ennyi az egész.

Scanlon arca megnyúlt, és zavartan keresgélte a szavakat.

- Azt hiszem, értem, Max - mondta végül halkan. - Nagyon sajnálom, de a helyzet az, hogy...

Max megenyhült, felragyogott, és kezét kedvesen nevelőapja vállára tette.

- Nem úgy értem, ahogy gondolod. Csak éppen... nos, nem is tudom elmagyarázni, de talán sejted, hogy az ember szeretne hasonló korúakkal beszélgetni, akik ugyanolyanok, mint saját maga.

Beulah felnézett, és lesújtó pillantást vetett az ifjú Vakarcsra, de egy mukkot sem szólt.

Scanlon mérlegelte a dolgot.

- Igazad van, fiacskám. Egy barát és társ a legjobb dolog, amit egy fiatalember kívánhat, és attól tartok, hogy Beulah és én nem egészen felelünk meg ennek. Mint mondod, a legjobb megoldás a saját fajtádbeli barát lenne, de ez nehéz dió. Megdörzsölte az orrát, és elgondolkodva a mennyezetre bámult.

Max kinyitotta a száját, mintha még valamit akarna mondani, de meggondolta magát, és elpirult. Aztán alig hallhatóan motyogott valami olyasfélét, hogy "de buta is vagyok". Hirtelen sarkon fordult, kimasírozott a szobából, és becsapta maga mögött az ajtót.

Az idősebb férfi néma meglepetéssel bámult utána.

- Nahát, micsoda furcsa dolog. Vajon, mi jöhet még ezután?

Beulah abbahagyta a kötőtű fürge csattogtatását, de csupán annyi időre, míg kinyilvánította epés megjegyzését.

- A férfiak egytől egyig bolondok, és ráadásul vaknak születtek.

- Igazán? Te talán tudod, mi bántja?

- Hát persze, hogy tudom. Olyan egyszerű, mint az, hogy miféle borzalmas nyakkendőt vettél ma fel. Szegény gyerek!

- Rejtélyes dolgokat mondasz, Beulah - rázta meg a fejét Scanlon.

A házvezetőnő félretette kézimunkáját, és szánakozva nézett a feltalálóra.

- Pedig olyan egyszerű. A fiú húszéves. Társaságra van szüksége.

- De hiszen ő is ezt mondta! Ez a te csodálatos éleslátásod?

- Jóságos ég, Jefferson! Hát olyan régen volt az, amikor te voltál húszéves? Azt akarod mondani, csakugyan azt hiszed, hogy a fiú férfitársaságra célzott?

- Ó - ragyogott fel Scanlon. - Ó! - és éretlenül vihogni kezdett.

- Nos, mit akarsz ezzel kezdeni?

- Ugyan, hát semmit. Mihez tudnék én kezdeni?

- Mondhatom, szép dolog így beszélni a gyámfiadról, amikor annyi pénzed van, mint a pelyva, amikor pincétől a padlásig megvehetnél akár ötszáz árvaházat, és még mindig maradna belőle. A legkönnyebb dolog lenne a világon, hogy keress egy csinos, ifjú leányzót Vakarcsnak, hogy legyen társasága.

Scanlon elborzadva meredt a házvezetőnőre.

- Komolyan beszélsz, Beulah? Csak nem azt mondod, hogy vásároljak egy nőstény vakarcsot Maxnak? Ugyan, mit tudok én a nőkről, pláne a vakarcsnőkről? Különben sem ismerem a gusztusát. Minden bizonnyal valami csúf banyát csípnék fel neki.

- Ne beszélj butaságokat, Jefferson. A haját kivéve Max pontosan úgy fest, mint bárki más, és rád bízom, hogy csípj fel számára egy csinoska lányt. Egy agglegény soha nem lehet annyira öreg és savanyú, hogy ne tudná ezt elintézni.

- Nem! Én aztán nem! Ez az egész rémes ötlet olyan...

- Jefferson! Te vagy a gyámja! Kötelességed!

Ez a szó hatott.

- A kötelességem - ismételte. - Igazad van, sokkal inkább, semmint sejtenéd. - Felsóhajtott. - Azt hiszem, csakugyan meg kell tennem.

*

Scanlon feszengve álldogált egyik remegő lábáról a másikra az ecetes képű hivatalnok átható tekintete előtt, akinek nevét nagy betűkkel hirdette a tábla: Miss Martin, főfelügyelő.

- Foglaljon helyet, uram - mondta savanyúan Miss Martin. - Mit óhajt?

Scanlon megköszörülte a torkát. Már meg sem tudta számlálni, hány árvaházat látogatott végig eddig, és érezte, hogy ez a feladat meghaladja képességeit. Magában megfogadta, hogy ez lesz az utolsó alkalom; vagy talál egy megfelelő nemű, korú és megjelenésű Vakarcsot, vagy az egészet feladja, akár egy elrontott kísérletet.

- Azért jöttem - fohászkodott neki az óvatosan előkészített, de akadozó beszédnek -, van-e az önök árvaházában egy Va... egy Marson született korcs.

- Három is van - vágott közbe élesen a főfelügyelőnő.

- És nőneműek? - kérdezte Scanlon mohón.

- Egytől egyig nőneműek - felelte a nő, és a szeme rosszalló gyanakvással villogott.

- Jaj de jó! Megnézhetném őket? Tudja...

Miss Martin hideg pillantása meg se rebbent.

- Bocsánat, de mielőtt folytatná, szeretném tudni, hogy ön örökbe kíván-e fogadni egy korcsot.

- Ha megfelel, akkor szeretnék kitölteni egy gyámságba vételi papírt. Ez annyira szokatlan?

- Az bizony - vágta rá a választ a főfelügyelőnő. - Meg kell értenie, hogy ilyen esetben először is alaposan meg kell vizsgálnunk a családi körülményeket úgy pénzügyi, mint társadalmi vonatkozásban. A kormány álláspontja az, hogy ezeknek a teremtéseknek sokkal jobb, ha állami felügyelet alatt állnak, és az adoptálás nehéz dolog lesz.

- Tudom, asszonyom. Tudom. Tizenöt hónappal ezelőtt gyakorlati tapasztalatokat szereztem e tárgyban. Azt hiszem, kielégítő felvilágosítást adhatok anyagi és társadalmi helyzetemről, ezzel nem lesz semmi probléma. A nevem Jefferson Scanlon...

- Jefferson Scanlon! - A nő kiáltása sikolynak is beillett. Arcára azon nyomban alázatos mosolyt erőltetett. - Hát persze! Igazán felismerhettem volna magát arról a rengeteg fényképről, amit láttam. Milyen ostoba vagyok! Kérem, ne is fárassza magát további referenciával. Biztosra veszem, hogy az ön esetében - ezt rajongó arckifejezés kísérte - nem lesz semmiféle bürokratikus akadály.

Dühödten megnyomott az íróasztalán egy csengőt.

- Azonnal hozd be Madeline-t, és a másik két kis teremtést. Amilyen gyorsan csak tudod! - csapott le a riadt cselédlányra. - Mosdasd meg és figyelmeztesd őket, hogy a lehető legrendesebben viselkedjenek!

Ezzel újból Scanlon felé fordult.

- Nem tart sokáig, Mr. Scanlon. Igazán nagy kitüntetés számunkra, hogy meglátogat bennünket, és röstellem, hogy eleinte olyan szigorú voltam. Először nem ismertem fel önt, habár azonnal láttam, hogy fontos személyiség.

Ha Scanlont eleinte leverte a főfelügyelőnő durva fennhéjázása, most iszonyúan idegesítette ez az erőltetett szívélyeskedés. Újra meg újra megtörölgette izzadó homlokát, és összefüggéstelen, egytagú szavakkal válaszolgatott a lelkes kérdések özönére. Már épp arra a vad elhatározásra jutott, hogy sarkon fordul, és megfutamodik a sárkány elől, amikor a cselédlány bejelentette a három Vakarcsot, és ezzel kihúzta a csávából.

Scanlon érdeklődve és megnyugodva vette szemügyre a három korcsot. Kettő még egészen gyermek volt, legfeljebb, ha tízéves, a harmadik azonban tizennyolc éves lehetett, és minden szempontból alkalmasnak tűnt.

*

Karcsú, ruganyos termetű volt, és várakozás közben is annyira kecsesen álldogált, hogy Scanlon bármilyen "kiszikkadt, százszázalékos" agglegény volt is, egy elégedett pillantást vetett rá.

Az arca éppen olyan volt, amit Beulah "csinoskának" nevezett, és kék szeme, habár most zavarában a padlóra szegezte, nagyon tetszett Scanlonnak.

Még furcsa haja is szép volt. Nem állt fel annyira magasan, mint Max sörénye, selyemfehér szálain a napsugár játszadozott, és csillogva fénylett.

A két kicsi belekapaszkodott a nagyobb társnő szoknyájába, és elkerekedett, félénk szemmel bámultak a két felnőttre, s ebből korábbi bántalmazásukra lehetett következtetni.

- Azt hiszem, Miss Martin, hogy ez az ifjú hölgy megfelel - mondta Scanlon. - Éppolyan, amilyent elképzeltem. Meg tudná mondani, mennyi idő alatt lehet elintézni a gyámsági papírokat?

- Holnapra elkészítem önnek, Mr. Scanlon. Az ilyen rendkívüli esetet, mint amilyen az öné, különleges elbánásban részesítem.

- Köszönöm. Akkor hát visszajövök - vágta el a hosszadalmas szóáradatot Scanlon. Az egyik Vakarcska már nem bírta tovább, és sírva fakadt, amihez hamarosan a másik is csatlakozott.

- Madeline! - kiáltott rá a főfelügyelő a tizennyolc éves lányra. - Csillapítsd le Rose-t és Blanche-ot! Förtelmes ez a bemutató.

Scanlon közbelépett. Úgy tűnt, hogy Madeline elsápadt, és habár mosolyogni próbált, miközben megsimogatta a kicsiket, szemmel láthatólag neki sem kellett volna hozzá sok, hogy elsírja magát.

- Talán - mondta Scanlon - az ifjú hölgy nem szeretné elhagyni az intézetet. Természetesen úgy gondolom, csakis önkéntes alapon vinném el.

Miss Martin fölényesen mosolygott.

- Nem lesz vele semmi baj. - Odafordult a fiatal lányhoz. - Ugye, hallottál már a nagy Jefferson Scanlonról?

- I-igen, Miss Martin - mondta halkan a leány.

- Hagyja ezt rám, Miss Martin - erősködött Scanlon. - Mondja, lányom, csakugyan szívesebben maradna itt?

- Ó, nem - mondta a lány komolyan. - Boldog leszek, ha elmehetek innen - és rettegve Miss Martinra nézett -, habár itt nagyon jól bántak velem. De tudja... mi lesz ezzel a két aprósággal? Csak én vagyok itt nekik, és ha én is elmegyek, akkor ők... ők...

Lehajolt, és hirtelen erősen átölelte őket.

- Nem hagyom el a kicsiket, uram! - Mindkettőt megcsókolta. - Ne sírjatok, gyerekek! Nem megyek el tőletek. Ők pedig nem vihetnek el innen.

Scanlon furcsán, nehezen nyelt, és a zsebkendője után kotorászott, hogy kifújja az orrát. Miss Martin fensőbbséges visszatetszéssel szemlélte.

- Ne is törődjön ezekkel az ostoba teremtésekkel, Mr. Scanlon - mondta. - Azt hiszem, holnap délre minden irattal elkészülök.

- Akkor mindháromról állítsa ki a gyámsági iratokat - közölte mogorván Scanlon.

- Micsoda? Mindhármukról? Ezt komolyan mondja?

- Egész komolyan. Megtehetem, ha akarom, nem?

- Hát persze, de...

Scanlon nagy sietve távozott, és faképnél hagyta a sóbálvánnyá vált Madeline-t és Miss Martint, utóbbit a teljes elképedés közepette, előbbit pedig kitörő boldogságban. Még a tízévesek érzelmei is megváltoztak, felhagytak véget nem érő zokogásukkal.

*

Beulah meglepetését nem lehetett szavakkal leírni, amikor a repülőtéren egy helyett három darab Vakarccsal szembesült. Ám a meglepetés mindent összevéve inkább örömteli volt, Rose és Blanche ugyanis azon nyomban belopták magukat az öreg házvezetőnő szívét. Hatalmas, nedves puszikat nyomtak Beulah ráncos orcájára, amitől örömében felragyogott, és menten visszacsókolta őket.

Madeline azonnal megbabonázta Beulah-t, aki azt sutyorogta Scanlon fülébe, hogy úgy látszik, többet ért az efféle ügyekhez, mint feltételezte róla.

- Ha a haja normálisan állna - súgta vissza Scanlon -, magam is elvenném feleségül. Így azonban nem - jelentette ki elégedetten.

A két idős ember rettentően izgatott volt, amikor aznap késő délután hazatértek. Scanlon hosszú sétára invitálta Maxot a közeli erdőbe, és miközben a mit sem sejtő, rejtélyt szimatoló Max-szal eltávoztak, Beulah nekilátott, hogy a három újonnan érkezettnek mindent előkészítsen.

Körülvitte őket a házban, és pincétől-padlásig mindent végigmutogatott, azután megmutatta, a szobákat. Beulah egyvégtében fecsegett-locsogott, tréfálkozott és csipkelődött, amíg a három Vakarcslány minden szégyellőssége elmúlt, és úgy érezték magukat, mintha mindig itt lettek volna.

Azután leszállt a téli este, és Madeline felé fordult.

- Későre jár. Nem akarsz lejönni velem a konyhába? Segíthetnél vacsorát készíteni a férfiaknak. Madeline visszahőkölt.

- A férfiaknak! Hát van itt még valaki Mr. Scanlonon kívül?

- Ó, igen. ltt van még Max is. Vele még nem találkoztál.

- Max a rokonuk?

- Nem, gyermekem. Ő is egyike Mr. Scanlon gyámolítottainak.

- Ó, értem - mondta Madeline, és fehér haja tövéig elpirult.

Beulah egy pillanat alatt átlátta, miféle gondolat száguld át Madeline fejében, és halkan hozzátette.

- Ne aggódj, drágaságom. Hidd el, nem érdekli, hogy Vakarcs vagy. Boldog lesz, hogy találkozhat veled.

*

Később azonban kiderült, hogy a "boldog" szó egyáltalán nem illett Max érzelmeire, amikor először megpillantotta Madeline-t.

Scanlonnal betrappolt a házba, levette kabátját, és kibújt a hócsizmájából, mint rendesen.

- Nahát - kiáltotta oda a félig megfagyott feltalálónak, aki utána baktatott -, nem is értem, miért volt neked olyan sürgős őgyelegni valód ebben a dermesztő fagyban! - Beleszimatolt a levegőbe. - Á, úgy érzem, sült báránylapocka készül! - Azzal sietve az ebédlő felé futott.

A küszöbön hirtelen megtorpant, és levegő után kapkodott, mintha fuldokolna. Scanlon besurrant mellette és leült.

- Gyere csak - mondta, és kedvtelve nézte Max céklavörössé vált arcát. - Ülj le. Társaságunk akadt. Ez itt Madeline, ez Rose, ez meg itt Blanche. - Ő pedig - fordult az ott ülő lányok felé, és nagy elégedettséggel megállapította, hogy Madeline rózsaszín arccal zavartan a tányérjára mereszti szemét - a gyámfiam, Max.

- Hogy van? - motyogta Max akkora szemmel, mint egy csészealj. - Örvendek a találkozásnak.

Rose és Blanche kedves üdvözléseket kiabáltak, Madeline azonban épp csak felrebbentette a pilláit, azután újból lesütötte.

A vacsora pompás volt. Max, aki egész délután kibírhatatlan éhségről panaszkodott, most hagyta, hogy tányérján kihűljön a sült és a törtkrumpli, Madeline meg úgy piszkálgatta az ételt, mintha nem tudná, mit kell vele csinálni. Scanlon és Beulah csendben ettek, és titokban sokatmondó pillantásokat váltottak egymással.

Scanlon vacsora után kisompolygott az ebédlőből, mivel úgy érezte, hogy ilyen helyzetben az a legjobb taktika, ha a dolgot egy asszonyra bízza. S csakugyan, amikor néhány óra múlva Beulah bement hozzá a dolgozószobájába, egy pillantás elég volt ahhoz, hogy belássa, milyen helyesen cselekedett.

- Megtörtem a jeget - jelentette Beulah boldogan. - Már elmesélték egymásnak az egész élettörténetüket, és a dolog remekül fejlődik. Persze még egy kicsit tartanak egymástól, és a szoba ellenkező sarkában ülnek, de ez majd elmúlik méghozzá hamarosan.

- Remek pár ugye, Beulah?

- A legszebb, amit valaha láttam. A kis Rose és Blanche pedig egyszerűen angyalok. Épp most dugtam őket ágyba.

Kis szünet következett, aztán Beulah lágyan folytatta.

- Ez volt az egyetlen olyan eset, amikor neked volt igazad, és én tévedtem. Mármint akkor, amikor először hoztad ide a házba Maxot, és én tiltakoztam. De ez az egyetlen eset mindent megér. Becsületére válsz a drága mamádnak, Jefferson.

Scanlon higgadtan bólintott.

- Szeretném a Föld minden Vakarcsát boldoggá tenni. Milyen egyszerű lenne. Ha nem bűnözőként, hanem emberként bánnánk velük, és speciálisan az ő számukra épült otthonokban élhetnének, és kizárólag az ő boldogulásukat tartanák szem előtt...

- Na, és miért nem csinálod meg te? - unszolta Beulah.

Scanlon komolyan ránézett az öreg házvezetőnőre.

- Pontosan ezen gondolkodom. - Hangja álmodozó mormogássá halkult. - Éppen ezen. Egy Vakarcsvároson, amit ők vezetnek, és értük van a saját felnőtt kormányzó tisztviselőikkel, a saját iskoláikkal és a saját közintézményeikkel. Egy kis világ a nagyvilágban, ahol a Vakarcsok embernek tekinthetik magukat ahelyett, hogy szörnyszülötteknek tartanák és lenéznék őket. A pipája után nyúlt, és lassan megtömte. - A világ amúgy is adósa maradt az egyik Vakarcsnak, és ezt az adósságot még nem egyenlítette ki. Majd én megteremtem; megteremtem a Vakarcsvárost.

Ezen az éjszakán Scanlon nem bírt elaludni. A csillagok megtették nagy körútjukat, majd lassan elhalványultak. Eljött a hajnali szürkület, és egyre világosabb lett, de Scanlon csak ült, nem moccant. Álmodozott és tervezgetett.

*

Jefferson Scanlon könnyedén viselte nyolcvan évének terhét. Léptei már nem voltak ruganyosak, válla is meghajlott, de egészsége nem hagyta cserben, és az esze még mindig vágott sűrű hajkoronája alatt, amely most már éppolyan hófehéren lengett, akár a Vakarcsoké.

A boldog élet nem öregít, és Scanlon immár negyvenedik éve figyelte Vakarcsváros növekedését, és ebben megtalálta a boldogságát.

Ha kinézett az ablakán, láthatta, amint a város ott nyújtózott előtte, akár egy hatalmas, szépséges festmény. Olyan volt, akár egy kis ékszerdoboz, a termékeny Ohio-síkság háromszáz négyzetmérföldjén népessége alig több ezer főnél.

Csinos, erős házak, széles, tiszta utcák, parkok, színházak, iskolák, boltok - mintaváros, amely évtizedek értelmes erőfeszítéséről és együttműködéséről tanúskodik.

Az ajtó kinyílt Scanlon mögött, és ő felismerte a halk lépteket anélkül, hogy megfordult volna.

- Te vagy az, Madeline?

- Igen, papa - mondta. A Vakarcsváros minden lakója ezen a néven szólította. - Max érkezett vissza Mr. Johansonnal.

- Nagyon jó - mondta Scanlon, és gyöngéden Madeline-re nézett. - Milyen régen nézzük már így együtt Vakarcsváros növekedését, ugye?

Madeline bólintott és felsóhajtott.

- Ne sóhajts, drágám. Megéri, hogy a városnak adtuk ezeket az éveinket. Bárcsak Beulah is itt lehetne most velünk.

Scanlon szomorúan megrázta a fejét, amikor eszébe jutott az öreg házvezetőnő, aki már huszonöt éve halott volt.

- Ne gyötörd magad ilyen szomorú gondolatokkal - biztatta Madeline. - Itt jön Mr. Johanson. Jusson eszedbe, hogy a ma van a negyvenedik évforduló, és hogy milyen boldog ez a nap. Nincs min szomorkodni.

*

Charles B. Johansont afféle "agyafúrt" embernek ismerték. Intelligens, előrelátó, a tudományokban jártas férfiú volt, ám ugyanakkor olyan ember, aki képességeit kizárólag olyan cél szolgálatába állítja, amelyhez valamilyen érdeke fűződik. Következésképpen nyakig belevetette magát a politikába, és ő volt az első számú jelölt az újonnan alapított Műszaki Minisztérium vezetői tisztére.

Legelső hivatalos ténykedéseként látogatást tett a világ legnagyobb tudósánál és felfedezőjénél, Jefferson Scanlonnál, aki hajlott kora ellenére évről évre a maga nemében páratlanul hasznos találmányokat nyújtott be a kormányzatnak. Johanson számára Vakarcsváros nagy meglepetést jelentett. A város létezése voltaképpen homályban maradt a külső világ számára, és az öreg tudós hobbyjának, afféle ártalmatlan különcködésnek tekintették. Johanson egy logikusan megtervezett, jól felépített, de szomorú hangulatú helyre számított.

Amikor Johanson kísérőjével, Max-szal Scanlon szobájába lépett, egész magatartása őszinte szívélyességet tükrözött, de látszott rajta, hogy néhány gondolatát eltitkolja.

- Á, Johanson - üdvözölte Scanlon. - Visszajött hát. Mi a véleménye minderről? - kérdezte széles kézmozdulattal.

- Igazán meglepő - csodálatos látvány -, biztosította Johanson.

- Örülök, hogy tetszik - mosolygott Scanlon. - A népességünk jelenleg 1154 fő, és napról napra gyarapszik. Láthatja, mi mindent tettünk már eddig is, de ez mind semmi ahhoz képest, amit a jövőben szándékozunk csinálni - mármint a halálom után. Van azonban valami, amit még a halálom előtt szeretnék megoldani, és ehhez a maga segítségét kérem.

- És mi lenne az? - kérdezte Johanson óvatosan.

- Az, hogy ezek az oly régóta megvetett Vakarcsok megkaphassák a Földön és a Marson születettekkel egyenlő politikai, gazdasági és társadalmi jogokat.

- Ez nehéz lesz - mondta bizonytalanul Johanson. - Vannak bizonyos, talán érthetetlen előítéletek velük szemben, és amíg meg tudjuk győzni a Földet arról, hogy a Vakarcsok megérdemlik az egyenlő elbánást... - Kétkedve megcsóválta a fejét.

- Méghogy megérdemlik! - kiáltotta Scanlon hevesen. - Sokkal többet is megérdemelnek. Nagyon is mérsékelt a követelésem. - Max, aki eddig csendben az egyik sarokban üldögélt, ajkába harapott, de egy szót sem szólt, és Scanlon folytatta. - Maga nem tudja a teljes igazságot a Vakarcsokról. Bennük a Föld és Mars legjobb tulajdonságai egyesülnek. Megvan bennük a marslakók hideg, analitikus képessége, és a földi ember érzelmektől fűtött, hatalmas energiája. Ha pedig az értelmi képességeiket nézzük, akkor bármelyikük túltesz akár magán, akár rajtam. Én semmi mást nem kérek, csak egyenlőséget.

A miniszter elnézően mosolygott.

- Mintha kissé elragadná a lelkesedés, kedves Scanlonom.

- A legkevésbé sem. Mit gondol, hogy voltam képes annyi hasznos szerkentyűt kispekulálni, mint például néhány éve azt a gravitációs mezőt? Gondolja, hogy a Vakarcsok asszisztenciája nélkül megcsinálhattam volna? Itt van például Max - aki lesütötte a szemét Johanson átható tekintete előtt -, ő csinálta meg az utolsó simításokat az atomenergia-szerkezet felfedezésénél.

Scanlon annyira izgatott lett, hogy megfeledkezett minden óvatosságról.

- Kérdezze csak meg a stanfordi Whitsun professzort, ő majd megmondja. Whitsun a világ legnagyobb pszichológusa, és tudja, mit beszél. Tanulmányozta a Vakarcsokat, és majd elmeséli magának, hogy ők a Naprendszer eljövendő faja, ők veszik majd át a tisztavérűektől a vezetést, és ez olyan biztos, ahogy a napra éj következik. Nem gondolja hát, hogy egyenlő jogokat érdemelnének?

- Nos, magam is így gondolom - válaszolta Johanson. Valami különös fény villant fel a szemében és ajka furcsa mosolyra görbült. - A dolog rendkívül fontos, Scanlon. Azonnal intézkedem. Azonnal, mondom, mivel fél óra múlva távozom. El akarom érni a két óra tízkor induló sztrato-járatot.

*

Johanson még alig tette ki a lábát, amikor Max Scanlonhoz szaladt, és minden előzetes bevezetés nélkül rákezdte.

- Van valami, amit meg akarok mutatni neked, papa; olyasvalamit, amiről eddig nem tudtál.

Scanlon meghökkent.

- Hogy érted ezt?

- Kérlek, gyere velem, papa. Megmagyarázom. - Komoly arckifejezése szinte ijesztő volt. Az ajtóban Madeline is csatlakozott hozzájuk, és Max jeladására rögtön megértette a helyzetet. Egyetlen szót sem szólt, de az arca szomorú lett, és homloka redői elmélyültek.

Mindhárman néma csendben beszálltak az ott várakozó lengőautóba, és sebesen áthajtottak a városon az Erdős-domb felé. Magasan a Klára-tó felett megtettek egy kört, majd újból lementek a domb sűrű erdőkkel benőtt lábához.

Ahogy a kocsijuk landolt, magas, szálas termetű Vakarcs toppant elébük, és Scanlonra bámult.

- Jó napot, papa - suttogta tiszteletteljesen, és kérdő pillantást vetett Marra.

- Neked is, Emmanuel - mondta kurtán Scanlon. Hirtelen rájött, hogy egy jól álcázott nyílás előtt állnak, amely a domb belsejébe vezet.

Max intett, hogy kövesse, és előrement a nyílásban, amely úgy száz láb hosszan szűk volt, majd azután hatalmas, emberkéz által épített barlangba vezetett. Scanlon döbbent meglepődéssel torpant meg, amikor elébe tárult a látvány. Három óriási méretű űrhajó meredezett előtte ezüstfehéren csillogva, és amennyire látta, a legmodernebb atomenergiával ellátva.

- Ne haragudj, papa, hogy mindezt a tudtod és engedelmed nélkül csináltuk - mentegetőzött Max. - Ez volt az egyedüli eset erre Vakarcsváros rövidke történelmében. - Scanlonon látszott, hogy mindezt alig hallja, csak elbűvölten állt, és Max folytatta. - Az a középső a zászlóshajó, a Jefferson Scanlon. A jobb oldali a Jószívű Beulah, és a bal oldalon álló a Madeline.

Scanlon végre felocsúdott.

- De mi ez az egész, és miért az a titkolózás? - Ezek a hajók már öt éve így állnak, teljes üzemanyagkészlettel és mindennel ellátva úgy, hogy bármely percben útra kelhetnek. Ma éjjel kilőjük a hajókat a dombról, és elindulunk a Vénusz felé - még ma éjjel. Eddig nem akartuk elmondani, mert nem szerettük volna megzavarni lelki békédet azzal a szerencsétlenséggel, amelyet mi már régóta tudunk. Voltaképpen azt hittük - mondta elgondolkodva Max -, hogy mire ennek eljön az ideje, te már nem leszel közöttünk.

- De hát mondd már el! - kiáltotta Scanlon. Mondj el mindent részletesen! Miért akartok épp most elmenni, amikor egészen biztosan kijárom számotokra a teljes egyenlőséget?

- Pontosan ezért - válaszolta gyászos hangon Max. - A Johansonhoz intézett szavaid kibillentették a mérleg nyelvét. Amíg az emberek és a marslakók pusztán úgy gondoltak egymásra, mint különböző és idegen egyedekre, addig vagy lenézték, vagy eltűrték egymást. Te közölted Johansonnal, hogy mi, Félvérek felsőbbrendűek vagyunk, és egyszer majd átvesszük az uralmat az ember felett. Így hát nem maradt más alternatívájuk, csak az, hogy gyűlöljenek. Többé nem fognak eltűrni bennünket, erről biztosíthatlak. Elmegyünk, még mielőtt kitör a vihar.

Az öregember tágra nyitotta szemét ettől az igazságtól, amelyet Max most feltárt előtte.

- Értem. Érintkezésbe kell lépnem Johansonnal. Talán majd ketten együtt helyrehozhatjuk ezt a rettentő hibát. - Tenyerével homlokára csapott.

- Ó, Max - vetette közbe magát könnyek között Madeline -, miért nem hozakodsz elő a másik dologgal? Mi azt akarjuk, papa, hogy velünk jőjj. A gyéren lakott Vénuszon végre olyan helyre lelhetünk, ahol háborítatlanul élhetünk az idők végezetéig. Ott szabadon és akadálytalanul megalapíthatjuk a saját nemzetünket, saját jogaink lehetnének, nem függünk a...

Hangja elhalt, mert pillantása Scanlon ráncos, megkínzott arcára esett.

- Nem - suttogta az öregember. - Nem! Az én helyem itt van a Földön, a saját fajtabelijeim között. Menjetek, gyermekeim, és alapítsátok meg a saját nemzeteteket. A végén majd az utódaitok átveszik az uralmat a Naprendszer felett. De én... én itt maradok.

- Akkor mi is maradunk - erősködött Max. Öreg, vagy már, és valakinek a gondodat kell viselnie. Én akár tucatszor is rászánom erre az életemet.

Scanlon elszántan megrázta a fejét.

- Senkire sincs szükségem. Dayton nincs messze. Oda is elmehetek, vagy bárhová máshová. Rád pedig Max, szüksége van a népednek. Te vagy a vezérük. Menjetek!

*

Scanlon végigbotorkált Vakarcsváros elhagyatott utcáin. Megpróbált erőt venni magán. Nehezen ment. Tegnap még a város fennállásának negyvenedik évfordulóját ünnepelték; úgy látszott, hogy fejlődésének csúcspontján áll. Mára pedig kihalt kísértetvárossá változott.

Ám furcsa módon valami különös ujjongást érzett. Álmai összeomlottak, de egy még ragyogóbb álomnak adtak helyet. Ifjúságában azt az álmot dédelgette, hogy megment és felnevel egy fajt, és emiatt majd egy szép napon úgy emlékeznek meg róla, mint egy szuperfaj megalapítójáról.

S valóban, ő teremtette meg a fajt, amely egykor majd az egész Naprendszeren uralkodik. Atomenergia, a gravitáció hatálytalanítása - mindez elhalványul és elveszti jelentőségét.

És Scanlon úgy képzelte, hogy így érezhetett Isten a világ teremtésekor.

A titokzatos érzék

A Strauss-keringő vidám ütemei betöltötték a szobát. Lincoln Fields érzékeny ujjai alatt hol áradt, hol halkult a muzsika, félig lehunyt szeme alól pörgő-forgó alakokat látott, akik valami fényűző szalon parkettjén piruetteznek.

A zene mindig így hatott rá. Betöltötte a lelkét a tiszta szépség álmával, és a helyiséget a paradicsomi hangok otthonává változtatta. Ujjai csak úgy lebegtek a billentyűk felett, amikor az utolsó taktusok finom kombinációját csalta ki a zongorából, majd lassan a darab végéhez ért.

Felsóhajtott, és egy pillanatra elmerült a teljes csendben, megpróbálta az elhaló visszhang utolsó édességét is kiélvezni. Azután megfordult, és halványan rámosolygott a szobában lévő társára.

Garth Jan visszamosolygott, de egy szót sem szólt. Nagyon kedvelte Lincoln Fields-et, de nagyon kevéssé értette. Világaik a szó szoros értelmében távol estek egymástól, hiszen Garth a Mars óriási, föld alatti városából származott, Fields pedig a Földön elterpeszkedő New York gyermeke volt.

- Hogy tetszett, Garth, öreg cimbora? - kérdezte Lincoln bizonytalanul.

Garth megrázta a fejét. Precíz, alapos választ adott.

- Feszülten figyeltem, és csak annyit mondhatok, hogy nem volt kellemetlen. Volt benne bizonyos ritmus, valamiféle kádenciák, amelyek valóban megnyugtatóan hatnak. De hogy szép volt-e? Egyáltalán nem!

Fields sajnálkozón nézett rá, szinte fájdalmasan sajnálkozva. A marslakó pillantása találkozott ezzel a tekintettel, és megértette, mit jelent, de szikrája sem volt benne az irigységnek. Csontos, hatalmas alakja kétrét görnyedt székében, amely túlságosan apró volt számára, és egyik hosszú lábát könnyedén előre-hátra himbálta.

Fields indulatosan felpattant a zongoraszékről, és megragadta társa vállát.

- A fenébe! Ülj át arra a padra!

Garth derűsen engedelmeskedett.

- Úgy látom, mintha egy kicsit kísérletezni szeretnél velem.

- Kitaláltad. Elolvastam néhány tudományos munkát, amelyek azt próbálják megmagyarázni, mi a különbség a földi emberek és a marslakók érzékelésének berendezése között, de sohasem értettem meg igazán.

Fields leütött egy C-hangot, majd egy F-et, és vizsgálódva nézett a marslakóra.

- Ha van is némi különbség - mondta habozva Garth -, akkor az nagyon csekély. Ha csak felületesen figyelem, nyugodtan állíthatom, hogy ugyanazokat a hangokat ütötted le.

Fields elbámult.

- Hogy lehetséges ez? - Azzal leütött egy C-t, majd egy G-t.

- Most meghallottam a különbséget.

- Nahát, az az érzésem, hogy minden igaz, amit rólatok beszélnek. Ti szegény szerencsétlenek hogy ennyire durva hallásotok legyen! Nem is tudjátok, mit veszítetek.

A marslakó közönyösen vállat vont.

- Aki sohasem birtokolt valamit, az a hiányát sem érzi.

Rövid szünet állt be. Jan Garth szólalt meg elsőként.

- Tudod-e, hogy ez az első történelmi periódus, amikor két intelligens faj kommunikálni tud egymással? Az érzék-berendezés összehasonlítása roppant érdekes - és talán szélesíti a látókörünket.

- Úgy van - helyeselt Fields. - Ebből az összehasonlításból még hasznunk is lehet. Tudod, egy földi biológus a múlt hónapban azt mondta, nagyon csodálkozik azon, hogy egy érzék-berendezéssel annyira szegényesen ellátott faj, mint a tiéd, oly magas fejlettségű kultúrát tudott létrehozni.

- Minden relatív, Lincoln. Mi megelégszünk azzal, amink van.

Fields egyre növekvő frusztrációt érzett magában.

- De ha tudnád, Garth, ha legalább tudnád, mit veszítesz!

- Ti sohasem láttátok, milyen gyönyörű a naplemente, vagy egy virágokkal telehintett rét. Ti nem csodálhatjátok meg az ég kékségét, az érő búzatábla aranyló sárgáját. Számotokra a világ a sötét és a világos árnyak váltakozását jelenti. - Erre a gondolatra vállat vont. - Sohasem szagoltál sem virágot, sem finom parfümillatot. Még olyan egyszerű dolgot sem tudsz élvezni, mint egy jó, kiadós vacsora. Nem érzel ízeket, és nem látod a színeket. Sajnállak az örömtelen világod miatt.

- Szamárságokat beszelsz, Lincoln. Ne pazarold rám a szánalmadat, mert éppolyan boldog vagyok, mint te. Felkelt és a sétapálcája után nyúlt, amire a Föld nagyobb gravitációs tere miatt nagy szüksége volt.

- Tudod, nem kellene ilyen könnyed felsőbbséggel megítélned bennünket. Úgy tűnt, az egészben ez volt számára a leginkább sértő. - Mi sem hencegünk fajunk bizonyos teljesítményeivel, amiről ti semmit sem tudtok.

S mintha mélyen megbánta volna szavait, savanyú mosollyal arcán elhagyta a szobát.

*

Fields egy percig zavartan és elgondolkodva ült, aztán felugrott, és a marslakó után szaladt, aki épp a kijárat felé botorkált. Vállon ragadta, és rábeszélte, hogy jöjjön vissza.

- Hogy értsem az utolsó megjegyzésedet?

A marslakó elfordította az arcát, mintha nem bírna a kérdező szemébe nézni.

- Ugyan, Lincoln, felejtsd el. Csak egy pillanatnyi tapintatlanság volt, amikor a szánakozásod már az idegeimre kezdett menni.

Fields éles pillantást vetett rá.

- Ez igaz? Logikus, hogy az emberek nem ismerik a marslakók érzéseit, de ennek talán az az oka, hogy a néped annyira titkolni akarja.

- Lehetséges. De most, hogy a saját butaságom miatt rájöttél erre, talán egyetértesz azzal, hogy arra kérlek, ne tovább.

- Természetesen! Hallgatok, mint a sír, noha a fene megesz, hogy valamit megtudjak róla. Mondd meg hát, miféle titokzatos érzék ez a tiétek?

- Hogy magyarázhatnám meg? - vont vállat Garth Jan. - Te például meg tudnád határozni nekem a színeket nekem, aki nem tudom megkülönböztetni őket?

- Én nem meghatározást kértem. Mondd el, mire használjátok. Kérlek... - ragadta meg a másik vállát -, te biztos el tudod mondani. Ígérem, titokban tartom.

A marslakó felsóhajtott.

- Nem mégy sokra vele. Mit mond az neked például, hogy ha mutatsz nekem két tartályt, amelyeket átlátszó folyadékkal töltöttek tele, én megmondom neked, hogy a kettő közül melyik van megmérgezve? Vagy vegyünk egy másik példát. Mutatsz nekem egy rézdrótot, és én egy pillanat alatt megmondom, vajon átfutott-e rajta a legcsekélyebb elektromos áram, akár csak egy ezredampernyi. Vagy ha őt yardnyira tőlem felemelsz bármiféle anyagot, én három fok eltéréssel meg tudom neked mondani, mennyi a hőmérséklete. Vagy például... á, hagyjuk, már épp eleget mondtam.

- Ez minden? - kiáltott fel csalódottan Fields.

- Hát mi mást szeretnél még?

- Amiket itt elmondtál, azok mind nagyon hasznos dolgok, de hol van bennük szépség? A ti különös érzékeitek nem értékelik annyira a lelki, mint a testi dolgokat?

Garth Jan türelmetlenül megmozdult.

- Tényleg szörnyű hülyeségeket beszélsz, Lincoln. Én csak arra feleltem, amit kérdeztél tőlem - hogy hogyan alkalmazzuk az érzékeinket. Meg sem kíséreltem megmagyarázni a természetüket. Vegyük például ezt a te színérzékedet. Amennyire értem, az az egyedüli haszna, hogy bizonyos finom megkülönböztetést teszel vele, amit én nem tudok. Például a színeiddel ismernél fel bizonyos kémiai megoldásokat, már ha rá tudnálak kényszeríteni vegytani analízisre. Ugyan mi szépség van ebben?

Fields már kinyitotta a száját, hogy megszólaljon, a marslakó azonban ingerülten leintette.

- Tudom! Most a naplementéről vagy efféléről akarsz valami sületlenséget összehordani. De mit tudsz te egyáltalán a szépségről? Tudod-e, milyen gyönyörű dolog, ha szemtanúja lehetsz annak, amikor egy szál rézdróton átfut a váltóáram? Érezted már valaha azt a tökéletes elragadtatást, amikor a szolenoidba áramot indukálsz, miközben mágnesessé teszed? Utánajártál már annak, mi az a marsbeli hangszer? Á, nem érdemes!

Garth Jan szeme egészen elködösült felidézett gondolataitól, Fields pedig növekvő ámulattal nézte. A mérleg serpenyője most a másik oldalra billent, és Fields felsőbbrendűségi érzése egyszerre elillant.

- Minden fajnak megvannak a sajátos tulajdonságai - motyogta, amiben jó adag álszenteskedés volt -, de nem értem, mi okod van rá, hogy ezt akkora titokként kezeld. Mi itt a Földön semmit sem titkolunk el előletek.

- Ne vádolj bennünket hálátlansággal! - kiáltotta hevesen Garth Jan. A hálátlanság a marslakók erkölcsi kódexe szerint a leginkább főbenjáró bűnök közé tartozik, és Garth még az erre való célzást sem állhatta meg szó nélkül, - Mi, marslakók semmit sem teszünk ok nélkül. Nyilván nem a önzésből titkoljuk ezt a pazar képességünket.

A földlakó gúnyosan elvigyorodott. Valaminek már kezd a nyomára jutni - ezt szinte a csontjaiban érezte -, de úgy látszik, csak azzal lehet kipiszkálni belőle, ha ingerli.

- Kétségtelenül van ebben valami nemesség - mondta. - A ti fajotoknak megvan az a sajátossága, hogy a tetteiteket mindig önzetlenséggel indokoljátok.

*

Garth Jan dühösen az ajkába harapott.

- Igazságtalan vagy, amikor így beszélsz. Egy pillanatig arra gondolt, hogy Fields lelki nyugalma érdekében inkább hallgat, de a legutóbbi gúnyos megjegyzése az "önzetlenségről" lehetetlenné tette ezt. Egyre jobban elöntötte a düh, amely döntésre kényszerítette.

Most aztán semmi kétség, hangja ridegen, barátságtalanul csengett.

- Majd egy analógiával megmagyarázom mondta a marslakó, félig lehunyt szemét egyenesen Fieldsre szegezve. Azt mondtad, hogy olyan világban élek, amely mindössze világos és sötét árnyakból tevődik össze. Ugyanakkor úgy próbálod leírni a saját világodat, mint ami a szépség számtalan változatának tüneménye. Én meghallgattalak, de a dolog nem sokat érdekel. Sohasem ismertem, és soha nem fogom megismerni. Nem zokoghatunk olyasminek az elvesztése felett, ami sohasem volt a miénk. De mi lenne, ha olyan képességet adhatnál nekem, amellyel öt percen át megláthatnám a színeket? Mi lenne, ha öt percen át soha nem álmodott csodák tárulnának fel előttem? Mi lenne, ha ezután az öt perc után mindez őrökre elmúlna belőlem? Megérné ez az öt perc paradicsomi állapot azt, ami utána következik - hogy egy életen át elégedetlenkedjem a saját tökéletlenségem miatt? Nem lett volna tisztességesebb cselekedet, ha egyáltalán említést sem teszel a színekről, amiket így mindig jelenlévő kísértéssé tettél?

Fields az utolsó mondatoknál felállt, és meglepetésében tágra nyílt a szeme.

- Úgy érted, hogy a földi ember ennyire kívánatossá teheti egy marslakó előtt azt, amije van?

- Öt perc egy, egész életből - mondta álmodozva Garth. - És ennek az öt percnek az érzései...

Zavartan elhallgatott, és mérgesen meredt társára.

- Többet tudtál meg, mint amennyi hasznodra válik. Lássuk, nem felejtetted-e el, amit megígértél.

Hirtelen felugrott, és elrohant, ahogyan csak bírt, nehézkesen botjára támaszkodva. Lincoln Field egyetlen mozdulattal sem próbálta megállítani. Csak ült és töprengett.

*

A barlang olyan magas volt, hogy tetejét ködös homály borította, amelyben bizonyos időközönként felragyogott a raditgőmb foszforeszkáló fénye. A földalatti lávarétegtől meleg levegő lágyan rezgett. Lincoln Field előtt ott nyújtózott a Mars fővárosnak széles, ködbe vesző, kövezett főútja.

Ügyetlenül felkecmergett Garth Jan otthonának bejáratához azon a hathüvelyknyi létrán, amely szűnni nem akaró kellemetlenséget okozott minden lépésnél. Ám ez még mindig jobb volt, mint amit a szabadjára engedett, Földhöz szokott, merev izmok okoztak ebben a gyengébb gravitációban.

A marslakó nagyon meglepődött, amikor hat hónappal ezelőtt látott barátjával újból találkozott, de összességében nem örült neki. Fields ezt hamarosan észrevette, de csak mosolygott magában. Az első formalitásokon túlestek, már a szokásos megjegyzéseket is megtették, és most ott ültek egymással szemközt.

Fields elnyomta a cigarettáját, és hirtelen elkomolyodva felegyenesedett ültében.

- Azért jöttem, hogy elkérjem tőled azt az öt percet, amelyről azt mondtad, hogy nekem adod. Megkaphatom?

- Ez szónoki kérdés? Mert számomra megválaszolhatatlannak tűnik - mondta Garth, és a hangjában nyílt pimaszság csendült.

A földlakó elgondolkodva ránézett.

- Azt akarod, hogy vázoljam fel néhány szóval a helyzetem?

- Az mit sem számítana - mosolygott közönyösen a marslakó.

- Én azért mégis megpróbálom. A helyzet így áll: luxuskörülmények között születtem és nevelkedtem, és szörnyen elkényeztettek. A leglehetetlenebb kívánságaim is teljesültek, és nem tudom, mit jelent az, hagy nem, ha valamit kimondok. Érted?

Semmi válasz. Fields folytatta.

- A boldogságomat a szép látványban, a szép szavakban és a szép hangokban találom meg. A szépség kultuszát űzöm. Egyszóval esztéta vagyok.

- Nagyon érdekes - mondta a marslakó, és kőmerev vonásai meg sem rezdült -, de hogy jön mindez a jelenlegi problémához?

- Csak így: te a szépség új formájáról meséltél nekem - olyan formáról, amely jelenleg ismeretlen előttem, de amelyet megismerhetnék, ha te is úgy akarod. Az elképzelés nagyon vonzó számomra. Több mint vonzó - szinte követelődző. És ismét figyelmeztetlek, hogy amikor egy elképzelés vonzani kezd, akkor annak átadom magam, és mindig megkapom.

- Ebben az esetben nem te vagy a házigazda - emlékeztette Garth Jan. - Talán faragatlanság, hogy felhívom rá a figyelmed, de tudod, hogy engem nem kényszeríthetsz. A szavaidban lévő célzás szinte kész támadás.

- Örülök, hogy kimondtad, mert ezzel módot adtál arra, hogy viszonzásul én is durva legyek anélkül, hogy tudatosan támadnék.

Garth Jan válasza mindössze egy magabiztos grimasz volt.

- A hála nevében követelem tőled - mondta lassan Fields.

- Hála? - hőkölt meg hirtelen a marslakó.

Fields szélesen elvigyorodott.

- Ezt egyetlen tiszteletre méltó marslakó sem utasíthatja vissza - mármint a saját etikája szerint. Hálát kell érezned irántam, mivel az én személyemen keresztül ért az a megtiszteltetés, hogy a Föld legnagyobb és legmegbecsültebb embere átlépte házad küszöbét.

- Tudom - vörösödött el dühében Garth Jan. - Udvariatlanság, hogy emlékeztetsz erre.

- Nincs más választásom. Így beismered, hogy voltaképpen a Földnek tartozol hálával. Követelem, hogy ennek a beismert hálának a nevében avass be abba a misztikus érzésbe, amelyet annyira titkolsz. Elutasítod?

- Tudod, hogy nem utasíthatom el - jött a komor válasz. - Csak miattad habozom. - A marslakó felkelt, és ünnepélyesen kezet nyújtott. - Fejhosszal győztél, Lincoln. Meglesz. De utána már semmivel sem tartozom. Ezzel megfizetem a hála minden adósságát. Állod a szavad?

- Állom! - Kezet ráztak, és Lincoln Fields egészen más hangnemben folytatta. - De azért még barátok vagyunk, ugye? Ez a kis civakodás nem teszi tönkre a barátságunkat, igaz?

- Remélem, nem. Gyere! Vacsorázzunk együtt, és közben megbeszéljük a te... izé... öt percednek a helyét és idejét.

Lincoln Fields alig bírta túltenni magát idegességén, miközben Garth Jan magán "koncerttermében" várakozott. Hirtelen úgy érezte, nevetnie kell attól a gondolattól, hogy pontosan úgy érzi magát, mint egy fogorvosi váróteremben.

Már a tizedik cigarettájára gyújtott, de mindegyikből csak kettőt szippantott, és rögtön elhajította.

- Nagyon gondosan előkészíted, Garth - mondta.

- Csak öt perced van - vont vállat a marslakó -, ezért mindent elkövetek, hogy a lehető legjobban tudd kihasználni. Most odamegyünk a hordozható "zenegépünkhöz", amely azt az érzést kelti bennünk, mintha egy hatalmas szimfóniát (így mondjak?) hallanánk.

- Sokáig tart még ez a várakozás? Ez a huzavona, hogy banális legyek, borzalmas.

- Novi Lonra várunk, aki a hordozható "zenegépen" játszik, és Done Volra, a magánorvosomra. Hamarosan itt !esznek.

Fields átsétált a helyiség közepén álló alacsony emelvényre, és kíváncsian nézegette a bonyolult szerkentyűt. Az elülső rész csillogó alumínium tokján át csak hét tercnyi fénylő, fekete billentyűzetet lehetett látni, alul pedig öt jókora, fehér pedált. A hangszer hátsó része nyitva volt, itt hajszálfinom drótok feszültek benne keresztül-kasul.

- Fura jószág - jegyezte meg a földlakó. A marslakó is odament az emelvényre.

- Drága hangszer - mondta. - Tízezer marsbeli fontomba került.

- Hogyan működik?

- Nem sokban különbözik a földi zongoráktól. Azok a felső billentyűk különböző erősségű elektromos áramot keltenek. Egy szakértő muzsikus a billentyűk manipulálásával külön-külön és egyszerre megszólaltathatja az elektromos áramot.

Fields szórakozottan bólintott, és ujjait végigfuttatta a billentyűkön. Észrevette, hogy a föléjük erősített apró galvanométer erősen kileng, valahányszor lenyom egy-egy billentyűt, de emellett semmi egyebet nem érzett.

- Ezen a hangszeren csakugyan lehet játszani? - kérdezte.

- Hát persze - mosolygott a marslakó. - És hihetetlen hatásokat is képes kiváltani.

Odahúzott egy széket a hangszer mellé, és valami olyasmit mormogott, hogy "például így!", azzal gyors és pontos mozdulattal lejátszott néhány akkordot.

Éles marsbeli kiáltás hangzott fel mögöttük, és Garth Jan hirtelen zavarba jött.

- Ez Novi Lon - mondta sietve Fieldsnek. És mint rendesen, most sincs kibékülve a játékommal.

Fields felemelkedett, és önkéntelenül is meghajolt az újonnan érkező előtt, hiszen a másik szemmel láthatóan jóval idősebb volt. Szeme és szája körül már sűrű ráncok sorakoztak.

- Tehát ő az az ifjú földi ember - kiáltotta angolul, de erős akcentussal. - Helytelenítem a meggondolatlanságát, fiatalember, de azért rokonszenvezem azzal a vágyával, hogy szeretne megismerkedni a hangszerünkkel. Nagy kár, hogy csupán öt percen át élvezheti. Enélkül talán nem is érdemes élni.

Garth Jan nevetett.

- Novi túloz, Lincoln. Ő a Mars egyik legnagyobb élő muzsikusa, és azt hiszi, hogy mindenkit ki kellene átkozni, aki zene nélkül levegőt merészel venni. - Melegen átkarolta az öregembert. - Ő volt a tanárom, és sok-sok órán át gyötört azzal, hogy az áram tiszta kombinációira megtanítson.

- Végül azonban belebuktam, te fajankó csapott le rá az öreg marslakó. - Amikor beléptem, hallottam, ahogy klimpíroztál. Még mindig nem tanultad meg a tiszta kombinációt. Megszentségteleníted a nagy Bar Danin lelkét. És ez volt az én növendékem! Piha! Micsoda szégyen!

Belépett a harmadik marslakó, Done Vol, és ez véget vetett Novi Lon tirádájának. Garth, aki örült, hogy megszabadult, odasietett az orvoshoz.

- Minden készen áll?

- Igen - morogta Vol zsémbesen. - Nyilván ez is teljesen unalmas kísérlet lesz. Már a könyökünkön jön ki minden eredmény. - Azzal elfordult Fieldstől, akit eddig áthatóan nézett. - Ez az, aki azt óhajtja, hogy beoltsuk?

Lincoln Fields buzgón bólintott, és hirtelen érezte, hogy szája és torka kiszárad. Bizonytalanul az orvosra nézett, és zavartan szemlélte azt az apró üvegcsét, amelyet az a magával hozott táskából kivett.

- Mit akar csinálni? - kérdezte.

- Csak egy oltást kapsz. Egy pillanat az egész - biztatta Garth Jan. - Tudod, ebben az esetben az érzékszervek számos sejtje nyílik meg az agy kéregállományában. Ezeket egy hormon aktiválja, egy szintetikus preparáció, amely a Marson született... izé... vakok esetében stimulálja a rejtett sejteket.

- Ó! Akkor hát a földi embernek is vannak ilyen agysejtjei?

- Igen, de csak nagyon kezdetleges állapotban. A koncentrált hormon aktiválhatja őket, de csupán öt percre. Ha ez az idő eltelik, a rendkívüli aktivitás a szó szoros értelmében kialszik. Ezután pedig már semmilyen körülmények között sem lehet reaktiválni.

Done Vol befejezte az előkészületeket, és odament Fieldshez aki szó nélkül kinyújtotta a karját, és az orvos befecskendezte az oltóanyagot.

Amikor a beavatkozásnak vége volt, Fields várt egy-két pillanatig, majd kitört belőle a nevetés.

- Semmi változást sem érzek!

- Tíz percig nem is érezhetsz - magyarázta Garth. - Ennyi idő kell hozzá. Ülj csak le és lazíts. Novi Lon közben már elkezdi játszani kedvenc darabomat, a "Sivatagi csatornák"-at, és amikor a hormon működésbe lép, a kellős közepén fogod találni magad.

Most, hogy a kockát visszavonhatatlanul elvetették, Fields tökéletes nyugalmat tapasztalt magán. Novi Lon dühödten játszott, és Garth Jan Fields megítélése szerint teljesen belemerült a kompozícióba. Még Done Vol, a nyűgös doktor is megfeledkezett durcásságáról

Fields magában vihogott. A marslakók feszülten figyeltek, de számára a helyiségben a némaság uralkodott, és más egyebet sem tehetett érezni. Nem, ez természetesen lehetetlen, de vajon nem holmi jól megrendezett tréfa ez az egész? Idegesen megmoccant, és dühösen megpróbált másra gondolni.

Teltek-múltak a percek; Novi Lon ujjai fürgén szaladoztak; Garth Jan egyre elragadtatottabb arcot vágott.

Azután Lincoln Fields gyorsan pislogni kezdett. Úgy tűnt, mintha a zongoristát és hangszerét színglória venné körül. Fields nem tudta megnevezni, mi az, de ott volt. Nőtt, növekedett, szétterült a szobában, és teljesen betöltötte. Újabb színárnyalatok gomolyogtak elő és még újabbak. Hullámzottak és rezegtek; kiterjedtek és összehúzódtak; fénysebességgel változtak, és mégis mindig ugyanazok maradtak. A brilliáns színárnyalatok bonyolult formákat öltöttek, majd elhalványultak, és a fiatalember szemgolyóján néma színképek dörömböltek.

Ugyanakkor már a hangokat is hallotta. A suttogásból harsány, csengő kiáltások kaptak szárnyra, és a remegő tremoló minden skáláján zengtek. Fieldsnek úgy tűnt, hogy számtalan hangszert hall egyszerre, a fuvolától a mélyhegedűig, amelyek egyenként, jól megkülönböztethető tisztasággal csengtek.

S ehhez még valami döbbenetes szag-élmény is járult. A finom, alig érezhető illattól kezdve a legfantasztikusabban áradó virágos rét szagáig mindent egyszerre érzett. Különleges fűszernövények egyre erősebb illata is észlelhető volt.

Ám ez még mind semmi. Fields ezt tudta is. Valahogyan tudta, hogy amit lát, hall és szimatol, puszta káprázat - az agyvelő csodája, amely eszeveszetten próbálgatja, hogy a teljesen új érzékelést a régi, jól ismert módon fejezze ki.

A színek, a hangok és az illatok fokozatosan elhaltak. Fields agya kezdte felfogni, hogy mindaz, ami eddig hatása alatt tartotta, valami eddig sohasem tapasztalt dolog volt. A hormon hatása erősödött, azután hirtelen - egy lobbanással - Fields felfogta, mit is érez.

Hogy mit, azt nem látta, nem hallotta, nem ízlelte és nem is tapintotta. Tudta, mi is ez, de képtelen volt szavakba foglalni. Lassacskán rájött, hogy erre egyáltalán nincs is kifejezés. De még ennél is lassabban jött rá arra, hogy ezt semmiféle fogalom sem fedi.

És mégis tudta, hogy mi az.

Ott kopogtatott az agyában valami, ami az öröm tiszta hulláma volt - valami, ami felülemelte őt önmagán, és beletaszította egy azelőtt sohasem ismert univerzumba. Mintha valami örökkévalóságon ment volna keresztül. Hangtalan volt és láthatatlan, de - valami volt! Valami, ami beburkolta és elrejtette alóla a körülötte lévő dolgokat. Nem volt vége, számtalan variációval rendelkezett, és minden egyes robajló hullámzással egy még távolabbi horizont villant fel előtte, és ez a csodálatos érzés egyre sűrűbb, egyre lágyabb és egyre szépségesebb lett.

Azután kezdetét vette a disszonancia. Először csak egy apró reccsenés, amely megrongálta a tökéletes szépséget. Azután egyre inkább terjedt, elágazott és kiszélesedett, míg végezetül mennydörgésszerű robajjal minden összeomlott.

Lincoln Fields kábultan és megzavarodva ismét a hangversenyteremben találta magát. Feltápászkodott, és vadul karon ragadta Garth Jant.

- Garth! Miért hagyta abba? Mondd meg neki, hogy folytassa! Mondd meg!

Garth Jan először meghökkent, aztán szánakozva mondta.

- De hiszen még mindig játszik, Lincoln!

A földlakó értetlenül rámeredt, és látszott, hogy fel sem fogja ezeket a szavakat. Üveges szemmel bámult barátjára. Novi Lon ujjai éppoly fürgén szaladgáltak a billentyűkön, mint az imént; arckifejezése is pontosan olyan elragadott volt, mint eddig. Az igazság lassacskán kezdett kiderülni; a földlakó üres szeme borzadállyal telt meg.

Fejét kezébe temetve leroskadt, és iszonyú kiáltás szakadt fel belőle.

Letelt az öt perc! Nincs visszaút!

Garth Jan mosolygott - valami rémes gúnnyal. - Az imént még sajnáltalak, Lincoln, de most boldog vagyok, boldog! Mindezt kikényszerítetted belőlem, mindennek te vagy az oka. Remélem, elégedett vagy, mert én igen. Életed hátralevő részében - és Garth hangja sziszegő suttogássá halkult - mindig emlékezni fogsz erre az öt percre, és tudni fogod, mit veszítettél, mi az, ami soha többé nem lesz a tiéd! Vak vagy, Lincoln, megvakultál!

A földlakó elkínzott arccal vigyorgott, de ez inkább vicsorgás volt. Minden akaraterejét össze kellett szednie, hogy tartsa magát.

Egyetlen szót sem tudott kinyögni. Ingadozó léptekkel, fejét magasra emelve kitámolygott a szobából.

Belül azonban egy pici, keserű hang újra meg újra ezt ismételte: "Megint normális ember vagy! És vak maradsz... vak... VAK!"

A Callisto réme

- Átkozott Jupiter - morogta Ambrose Whitefield bosszúsan, és én egyetértésem jeléül rábólintottam.

- Tizenöt éven át jártam a holdakat - mondtam -, és ezt a két szót legalább egymillió különböző szájból hallottam. Alighanem ez a legőszintébb szitok az egész Naprendszerben.

Az imént váltottak le minket az őrségből, és most ingadozó léptekkel a Ceres felderítőhajó folyosóin igyekeztünk két szinttel lejjebb, a kabinjaink felé.

- Átkozott Jupiter... és átkozott legyen megint - hajtogatta tovább komoran Whitefield. - Túl nagy ebbe a Naprendszerbe. Mindig ott van a sarkunkban, és egyre húz, húz, húz magához! A hajtóművek egy pillanatra sem állhatnak le. Óránként újra ellenőriznünk kell a röppályát. Semmi idő lazításra, pihenésre, mindig csak az a rohadt munka.

Homlokán apró verejtékcsöppek csillogtak, melyeket időnként egy ideges kézmozdulattal letörölt. Fiatal ember volt, alig múlt harminc, de a szeme idegességet tükrözött, sőt, talán egy kis félelmet is.

Sűrű átkozódása ellenére azonban mégsem a Jupiter aggasztotta igazán, hanem sokkal inkább a Callisto! Ez az aprócska hold, mely sápadtkéken csillogott vizorernyőinken, ez izzasztotta meg így Whitefieldet, és ez nem hagyott engem aludni már negyedik éjszakája. A Callisto! Úti célunk!

Még a vén, deres bajszú Mac Steeden is, aki pedig ifjúkorában nem kisebb névvel repült együtt, mint a legendás Pöttöm Wilsonnal, most üveges szemmel maga elé meredve végezte napi munkáját. Négy napja indultunk, és másik tíz állt még előttünk. A pánik nyirkos ujjai lassan mindannyiunkat fojtogatni kezdtek.

Normális körülmények közt persze bátor csapatnak számítottunk. Mind a nyolcan szembeszálltunk már könyörtelen kalózokkal és lázadókkal, és vagy fél tucat világ ellenséges környezetével. Az ismeretlennel szembesülve azonban kevés az ilyen mindennapos bátorság. Most a Callistóval álltunk szemben, a Naprendszer legtitokzatosabb égitestével.

Egy dolgot tudtunk csak róla biztosan, egyetlen komor, puszta tényt. Az elmúlt huszonöt év során hét, mind jobban fölszerelt űrhajó landolt a felszínén - de egyikről sem hallottunk soha többé. A hololapok vasárnapi melléklete szuper-dinoszauruszoktól a negyedik dimenzió láthatatlan szellemlényeiig mindenféle képtelen szerzettel benépesítette már ezt a holdat, a rejtély megoldásához azonban semmivel sem jutottunk közelebb.

Mi voltunk a nyolcadikok. Hajónkat jobban ellátták mindenféle ultramodern felszereléssel, mint az előttünk járók bármelyikét. Elsőként jutottunk berillium-wolfram páncélzathoz, mely kétszer olyan erős volt, mint a régi acélburkolatok. Szupernehéz fegyverekkel, és a legújabb atomhajtóművel is fölszereltek minket.

Mégis - csupán a nyolcadikok voltunk, és jól tudtuk mindnyájan, visszatérésünk esélye ugyanúgy ötven százalék, mint az előző expedícióknál: vagy sikerül, vagy nem.

Whitefield szó nélkül lépett be a kabinunkba, és lerogyott az ágyára. Kezét ökölbe szorítva az álla alá támasztotta, ízületeinél egészen kifehéredett a bőr. Úgy láttam, nem sok választja el a teljes összeomlástól. A helyzet óvatos, diplomatikus lépést igényelt.

- Tudod, mire volna szükségünk? - kérdeztem, de rögtön meg is válaszoltam: - Egy jó erős italra.

- Inkább talán több jó erős italra - vágta rá érdes hangon. - Hát akkor mire várunk? Gyanakvón pillantott rám. - Tudod jól, egy csöpp alkohol sincs a hajó fedélzetén. A Flotta rendelete tiltja!

- Dehogy nincs! Gyöngyöző, zöld dzsabravíz - tagoltam lassan, hogy minden szó biztosan megfoganjon az agyában. - A Mars homokja alatt érlelődött, olvadt smaragdié. Több palack! Sőt, több rekesz!

- Hol?

- Én tudom, hol. Na, mit mondasz? Elég lesz pár korty, hogy jobban érezzük magunkat.

Szeme egy pillanatra fölcsillant, aztán ismét kiürült.

- Mi lesz, ha a kapitány rájön? Tudod, mennyire megszállottja a fegyelemnek. Ezen az úton egy ilyen kihágás könnyen lefokozást vonhat maga után.

Rákacsintottam és elvigyorodtam.

- A kapitány saját dugikészletéről van szó. Nem szállhat ránk anélkül, hogy maga alatt is ne vágná a fát... a vén képmutató. Nem volt még nála jobb kapitány, de a napi betevő smaragdvizéről mégsem tud leszokni.

Whitefield hosszan, elgondolkodva méregetett.

- Jól van - mondta végül. - Vezess oda.

Leosontunk a szokás szerint elhagyatott raktárhelyiséghez. A kapitányt és Steedent a hajó irányítása foglalta le, Brock és Charney a hajtóművekre felügyelt, Harrigan és Tuley pedig fülkéjében mit sem sejtve az igazak álmát aludta éppen.

Megszokásból, amilyen csöndesen csak tudtam, félreraktam az útból néhány élelmiszer-tablettákkal teli ládát, és a padló közelében fölnyitottam egy rejtett panelt a falban. Benyúltam, és előhúztam egy poros palackot, mely a tompa megvilágításban mély tengerzölden csillogott.

- Ülj le - mondtam -, helyezd magad kényelembe. Kerítettem két kisebb poharat is, és teletöltöttem őket. Whitefield lassan kortyolta az italt, szemmel látható élvezettel. A második adagot már egy nyelettel tüntette el.

- Mellesleg hogyhogy önként jelentkeztél erre az útra, Whitey? - kérdeztem. - Kicsit zöldfülű vagy még egy ilyen veszélyes vállalkozáshoz.

Legyintett.

- Tudod, hogy van ez. Az ember néha beleun a mindennapok egyformaságába. A középiskola elvégzése után zoológiát tanultam - divatos szak lett a bolygóközi utazások beindulása óta -, és egy kényelmes álláshoz jutottam a Ganymedesen. Csakhogy egy idő után ráuntam. Hirtelen elhatározástól vezérelve beléptem a Flottához, majd egy újabb hirtelen elhatározás nyomán jelentkeztem erre az útra. - Szomorúan sóhajtott. - Most már azért egy kicsit bánom.

- Nem így kell hozzáállni, kölyök. Tapasztalt vén róka vagyok, nekem elhiheted. Ha pánikba esel, véged. Gondolj arra, hogy két hónap múlva már ismét a Ganymedesen leszel.

- Nem félek, ha arra gondolsz - tiltakozott mérgesen. - Csak... csak - itt hosszú szünetet tartott, és meredten belebámult harmadik pohár italába. - Hát, egyszerűen kiborít már, hogy egyre azon jár az eszem, vajon mi vár ott ránk. Túlfűtve zakatol a képzeletem, és az idegeim is egész kikészültek.

- Nyugi, nyugi - csitítgattam. - Nem foglak kigúnyolni, ezzel itt mindnyájan ugyanígy vagyunk. De légy óvatos. Emlékszem, egyszer, egy Mars-Titán úton...

Kedvenc anekdotámat azonban Whitefield durván félbeszakította, ugyanis könyökével akkorát bökött a bordáim közé, hogy még a lélegzet is bennem szakadt.

Bizalmatlanul lerakta dzsabrával teli poharát.

- Mondd, Jenkins - dadogta -, ugye még nem ittam annyit, hogy hallucinálni kezdjek?

- Ez attól függ, mit hallucináltál.

- Meg mernek esküdni, hogy valami megmozdult a szemközti sarokban, az üres ládák között.

- Ez rossz jel - jegyeztem meg, és fölhajtottam az italomat. - Neked tényleg az idegeidre mehetett már az izgalom. Biztos valami szellemet láttál, vagy talán a Callisto réme látogatott meg minket, előre fölmérni a terepet.

- Mondom, hogy láttam valamit. Valami élőt. Közelebb húzódott hozzám, és a raktár félhomályában egy pillanatra engem is elfogott a félelem.

- Bolond vagy - mondtam jó hangosan, és a visszhangzó szavak valamelyest megnyugtattak. Letettem az üres poharamat, és kissé bizonytalanul fölálltam. - Menjünk oda, és nézzünk be a ládák közé.

Whitefield utánam indult, és kisvártatva már dobáltuk is szét a könnyű, alumínium-rekeszeket. Egyikünk sem volt teljesen józan, így aztán tevékenységünk jókora zajjal járt. A szemem sarkából láttam, ahogy Whitefield megpróbálja elmozdítani a falhoz legközelebbi ládát.

- Ebben van valami - nyögte, mikor érezte, hogy az nehezen akar elválni a padlótól. Magában morogva lecsapta a láda fedelét, és belenézett. Egy fél pillanatig dermedten állt, aztán lassan elhátrált. Hirtelen megbotlott valamiben, és fenékre ült, de még eközben is egyre a ládát bámulta.

Csodálkozva vontam föl szemöldökömet a reakciója láttán, aztán magam is a kérdéses fémdoboz felé pillantottam. A gúnyos kifejezés azonban hamar az arcomra fagyott, és torkomból rekedt kiáltás szakadt fel, mely mennydörgésszerűen verődött vissza a falakról.

A ládából egy fiú dugta ki a fejét - egy vörös hajú, piszkos arcú, tizenhárom év körüli fiú.

- Helló - szolt, és előmászott. Egyikünk sem érzett magában elég erőt a válaszadáshoz, így hát ő folytatta: - Örülök, hogy rám találtak. Már egészen begörcsölt a vállam a nagy kuporgásban.

Whitefield hangosat nyelt.

- Uramisten! Egy potyautas kölyök! Ráadásul pont a Callisto felé!

- És még csak vissza se fordulhatunk - emlékeztettem nyúzottan -, mert azt nem úsznánk meg ép bőrrel. A Jupiter-holdak közt a manőverezés nem tréfadolog.

- Ide figyelj - fordult Whitefield a fiúhoz hirtelen támadt gyűlölettel. - Ki vagy te, te kis idióta, és mit keresel itt?

A fiú összerezzent.

- Stanley Fields vagyok - válaszolta, hangjában rémülettel. - A Ganymedesen lakom, Új Chicagóban. Én... én megszöktem otthonról, és föllopóztam a hajóra, ahogy a könyvekben szokták a srácok.

Elhallgatott, aztán fölélénkülve megkérdezte: Uram, gondolja, hogy ezen az úton is kalózokba futunk?

Semmi kétség, a fiú fejét a filléres űrkalandregények tömték tele ilyen esztelen gondolatokkal. Fiatal koromban én is lelkesen olvastam őket.

- Na és a szüleid? - kérdezte Whitefield komoran.

- Ó, a bácsikámmal élek. Őt pedig az ilyesmi nemigen izgatja fel. - Az első ijedségen túlesett már, és most vigyorogva bámult ránk.

- Nos, mit csináljunk? - kérdezte Whitefield, és teljesen tanácstalanul pillantott rám.

Vállat vontam.

- Vigyük a kapitány elé. Hadd törje ő a fejét.

- Hogy fogadja majd?

- Az engem nem érdekel. Nem a mi hibánkról van szó. Különben is, ebben a helyzetben semmit sem tehetünk.

Megragadtuk a fiú karját, és magunk után vonszoltuk.

Bartlett kapitány remek tiszt volt, és amolyan fapofa, aki csak a legritkább esetekben mutatja ki érzelmeit. Következésképpen ezekben a ritka esetekben leginkább egy dühöngő merkúri vulkánra hasonlított, ami nem mindennapos látvány, elhihetik.

Ezúttal mi bizonyultunk az utolsó cseppnek a pohárban. A holdak közötti manőverezés mindig fárasztó: A képernyőkőn egyre növekvő Callisto pedig mindenki másnál jobban megviselte őt, a legénység felelős parancsnokát. És most mindennek tetejébe még egy potyautas is előkerül.

Ezt már nem bírta tovább! A kapitány szájából vagy fél órán át törtek elő percnyi szünet nélkül a legválogatottabb szitkok. Először a Nap került terítékre, aztán egymás után a bolygók, holdak, aszteroidák, üstökösök, sőt, végül az egyszerű meteorok is. Éppen a közelebbi állócsillagokat kezdte volna szidni, amikor az idegkimerültségtől a földre rogyott. Zavarodottságában még az sem jutott eszébe, hogy megkérdezze, mit kerestünk a raktárhelyiségben, és ezért mi Whitefielddel határtalanul hálásak is voltunk.

Bartlett kapitányt azonban nem véletlenül tartották józan gondolkodású férfiúnak. Miután szervezete kiadta magából a fölös feszültséget, megértette, amin nem lehet változtatni, azzal meg kell tanulni együtt élni.

- Valaki vigye, és mosdassa meg - mordult föl megviselten. - És egy időre tüntesse el a szemem elől! - Aztán engem odahúzott magához, és halkabb hangra váltott. - Ne ijesszetek rá túlságosan, ne mondjátok meg, hova megyünk. Szerencsétlen kölyök így is elég rossz bőrben van.

Mikor kiléptünk, a melegszívű vén gazember már azon igyekezett, hogy elfuttasson egy üzenetet a Ganymedesre, a srác nagybátyjának.

Akkor ez természetesen nem tűnt fel nekünk, de a fiú valóságos istenáldásának bizonyult. Elterelte gondolatainkat a Callistóról. Hirtelen megszaporodtak a teendőink. A feszültséget, amely a negyedik nap végére már szinte elviselhetetlen teherként nehezedett ránk, most hirtelen mintha elfújták volna.

Frissítőleg hatott ránk a srác természetéből fakadó vidámsága, naivitása. Bebolyongta az egész hajót, és közben a legbutább kérdéseket tette föl nekünk. Ragaszkodott ahhoz a hitéhez, hogy bármelyik pillanatban lecsaphatnak ránk a kalózok. No és nem utolsó sorban valamennyiünket úgy kezelt, mint a filléres úrkalandregények hőseit.

Ez utóbbi természetesen hízelgett nekünk, és fölébresztette a rég szunnyadó hiúságunkat. Egymást túllicitálva vertük a mellünket, és meséltünk vadabbnál vadabb történeteket. A vén Mac Steeden pedig megdöntött minden korábbi világrekordot a hazudozás terén.

Különösen megmaradt emlékezetemben a hetedik napon tartott nagy mesedélutánunk. Éppen túljutottunk utunk felén, és megkezdtük a lassítás bonyolult műveletét. Valamennyien a vezérlőteremben üldögéltünk - kivéve Harrigant és Tuleyt, akik a hajtóművekre felügyeltek. Whitefield, fél szemmel a műszereket figyelve, szokás szerint a zoológiáról beszélt.

- Ez egy kis, csigaszerű lény - mondta -, és csak az Európán él. A hivatalos neve Carolus Europis, de mi csak úgy emlegettük, a Mágneses Giliszta. Körülbelül 15 centi hosszú, palaszürke színű... szinte a leggusztustalanabb féreg, amit valaha láttam. Hat hónapot töltöttünk a tanulmányozásával, és meg kell mondjam, a vén Mornyikovot sose láttam még olyan izgatottnak. A giliszta ugyanis valamiféle mágneses erőtér segítségével ölt. Mondjuk letettük a szoba egyik végében, a másikban pedig szabadon engedtünk egy hernyót. Körülbelül öt perc múlva a hernyó összegömbölyödött, és kimúlt. És most figyeljetek. Egy békát nem bántott - talán túl nagy falatnak találta -, de mihelyt az állat testére valami vasdarabot aggattunk, a giliszta egy pillanat alatt végzett vele. Ebből is gondoltuk, hogy a mágnesesség lehet a dologban. A vas jelenléte több mint megnégyszerezi az erőhatást.

Történetét tátott szájjal hallgattuk. Egyszer csak Joe Brock mély basszusa dördült fel.

- Hát, ezek után örülök, hogy ezek a micsodák csak pár centisek.

Mac Steeden nyújtózott egyet, aztán tettetett közömbösséggel meghúzgálta a bajuszát.

- Ezt a férget te különlegesnek nevezed? Hisz a közelébe sem jön azoknak a hihetetlen lényeknek, amikkel életemben találkoztam... - Lassan, emlékeibe merülve megcsóválta a fejét, és mi tudtuk, most egy hosszú és rémséges mese következik. Valaki fölhorkant, Stanley arca azonban egyből földerült.

Steeden észrevette a fiú csillogó szemű áhítatát, és mondókáját egyenesen neki címezte.

- Pöttöm Wilsonnal repültem akkoriban, amikor ez történt... ugye hallottál már Pöttöm Wilsonról?

- Ó, igent - Stanley arcáról csak úgy sugárzott a csodálat. Könyvekben olvastam róla. Ő volt az űr legnagyobb hőse.

- Az már biztos, kölyök, lefogadnám a Titán teljes rádiumkészletébe. Pedig nem volt magasabb nálad, és a mérlegen se nyomott többet ötven kilónál, de ha harcra került a sor, nem találtuk párját. Mi ketten nagyon jóban voltunk. Sehova nem ment nélkülem. A legnehezebb helyzetekben mindig hozzám fordult.

Gyászosan fölsóhajtott.

- Én mindvégig vele maradtam. Csak a törött lábam akadályozott meg abban, hogy az utolsó útjára is elkísérjem...

Hirtelen elhallgatott, és a csönd dermesztően telepedett ránk. Whitefield arca elszürkült, a kapitány szája széle furán rángatózni kezdett, és én úgy éreztem, mintha a szívem egyenesen a torkomban dobogna.

Senki sem szólt egy szót sem, de mindannyiunk fejében csupán egyetlen gondolat visszhangzott: Pöttöm Wilson utolsó útja a Callistóra vezetett. Ő volt a második, aki nem tért vissza. Mi nyolcadikok vagyunk a sorban.

Stanley lenyűgözve pillantott körbe, de mi kerültük a tekintetét.

Bartlett kapitány tért magához elsőként.

- Mondd csak, Steeden, ugye te őrzöd Pöttöm Wilson régi szkafanderét? - Hangja nyugodtan, magabiztosan csengett, de én láttam. rajta, mekkora erőfeszítésébe kerül ez neki.

Steeden vidáman pillantott föl. Eddig a bajusza végét rágcsálta (mint mindig, ha ideges volt), és a szőrszálak most ázottan, összetapadva csüngtek le szája két oldalán.

- Hát persze, kapitány. Saját kezűleg adta nekem, bizony. Még ’23-ban történt, amikor kezdtek elterjedni az új, acélszövet anyagok. Pöttömnek többé nem volt szüksége a régi, vitri-gumi szerelésére, hát nekem adta, és én azóta is gondosan őrzöm. Szerencsét hoz nekem.

- Hát, tudod, arra gondoltam, helyrepofozhatnánk azt a gúnyát a srácnak. Más szkafander úgysem illik rá, márpedig biztosan szüksége lesz egyre.

Az öreg emlékezetbe révülő tekintete egy pillanat alatt visszatért a való világba, és határozottan megrázta a fejét.

- Azt már nem, kapitány úr. Ahhoz a szkafanderhez egy ujjal se nyúlhat hozzá senki. Pöttöm maga adta nekem. Saját kezűleg! Az... az egy ereklye, nem szabad használni!

Mind azonnal a kapitány pártjára álltunk, de Steeden hajthatatlan maradt. Egyre csak azt hajtogatta gépies hangon:

- Az a szkafander ott marad, ahol van. - És, mintegy szavait hangsúlyozandó, közben göcsörtös öklét rázta felénk.

Már föladni készültünk a harcot, amikor az eddig szerényen hallgató Stanley megszólalt.

- Kérem, Mr. Steeden. - Mintha megremegett volna a hangja. - Kérem, adja nekem. Nagyon fogok vigyázni rá. Lefogadom, ha Pöttöm Wilson most itt lenne, azt mondaná, használjam nyugodtan. - Kék szeme elfelhősödött, és alsó ajka reszketni kezdett. A srác remek színész volt.

Steeden elbizonytalanodhatott, mert ismét rágcsálni kezdte a bajuszát.

- Hát... ó, az ördögbe, az ördögbe mindannyiótokkal! A kölyök megkaphatja a szkafandert, de azt már ne várjátok el, hogy én is hozzam rendbe! Az a ti lelkiismereteteken száradjon, én mosom kezeimet!

Bartlett kapitány tehát két legyet ütött egy csapásra. Ismét elterelte gondolatainkat a Callistóról - hiszen a legénység munkamorálját meg kellett őrizni -, és ellátott minket feladatokkal az út hátralevő részére, ugyanis egy ilyen ősrégi űrruha rendbehozatala korántsem két perces munka.

Minden erőnket megfeszítve dolgoztunk. A nagy igyekezetben meg is feledkeztünk a Callisto egyre növekvő korongjáról. Minden apró lyukat és repedést befoltoztunk azon a legendás űrruhán. Kibéleltük alumínium drótokkal, hogy jobban tartson. Rendbe hoztuk az apró fűtőegységet, és egy új, wolframból készült oxigéntartályt is fölszereltünk rá.

Még a kapitány sem tartotta méltóságán alulinak, hogy néha segédkezzen a munkában, sőt, az első nap után, bárhogy járt a szája korábban, Steeden is belevetette magát a javításokba.

A landolás tervezett időpontja előtt egy nappal végeztünk, és Stanley valósággal sugárzott a büszkeségtől, amikor fölpróbálta a szkafandert. Az öreg Steeden ott állt mellette, vigyorogva, és közben egyre a bajusza végét tekergette.

Ahogy teltek a napok, a Callisto halványkék korongja egyre nőtt, míg végül már a képernyő nagy részét betöltötte. Az utolsó órák nyugtalanul teltek. Szórakozottan végeztük tennivalóinkat, és igyekeztük tekintetünkkel elkerülni a fejünk fölött függő csupasz, érzéketlen világot.

Lassan szűkülő spirálvonalban kezdtünk ereszkedni. A kapitány remélte, hogy a leszállásig sikerül minél több információt összegyűjtenünk a hold élővilágáról, de a műszeres letapogatások semmit nem oldottak meg a problémáinkból. A ritkás, hideg légkör nagy széndioxid tartalma kedvezett a növényi életnek, és abban nem is volt hiány. Hanem az alig három százalékos oxigéntartalom kizárta mindenféle állat megjelenését, eltekintve a legegyszerűbb, legigénytelenebb szervezetektől. Városoknak vagy más mesterséges építményeknek sem leltük nyomát.

Ötödször kerültük meg a Callistót, amikor észrevettünk egy hatalmas tavat, melynek alakja leginkább egy lófejre emlékeztetett. E felé fordultunk, mert a második expedíció - Pöttöm Wilsoné utolsó jelentése szerint szintén egy ilyen tó partján landolt.

Egy kilométeres magasságból pillantottuk meg a Phobos csillogó fémtojását. Igyekeztünk minél közelebb kerülni a szerencsétlenül járt hajóhoz, és végül alig ötszáz méternyire ereszkedtünk le puhán az aljnövényzetre.

- Különös - morogta a kapitány, mikor már mind összegyűltünk a vezérlőteremben, a parancsaira várva. - Erőszakos behatolásnak semmi nyoma sem látszik rajta.

Így igaz! A Phobos látszólag sértetlenül hevert előttünk. Régimódi acélburkolata vakítóan csillogott az ég jó részét betöltő Jupiter sárga fényében, hiszen a légkör kevéske oxigénje nem tehetett még kárt a rozsdával szemben amúgy is igen ellenálló fémlemezekben.

A kapitány magához térve gondolataiból, és a rádiónál ülő Charney felé fordult.

- Válaszolt a Ganymedes?

- Igen, uram. Sok szerencsét kívánnak. - Magától értetődően mondta ki ezt, nekem mégis végigfutott a hátamon a hideg.

A kapitány arcán azonban egyetlen izom se rándult.

- Megpróbáltál kapcsolatba lépni a Phobosszal is?

- Nem felel, uram.

- Három ember átmegy, és körülnéz. Ott csak rábukkanunk valamiféle válaszra.

- Húzzunk sorsot! - mordult föl Brock egykedvűen.

A kapitány komoran bólintott.

Fogott nyolc vékony fémpálcát, hármat félbe tört, és egy szó nélkül felénk nyújtotta a kezét. Charney húzott elsőnek. Törött pálca jutott neki, így némán az űrruhákat rejtő szekrény elé somfordált. Tuley következett, aztán Harrigan és Whitefield. Én húztam ki a második törött szálat. Elvigyorodtam, és Charney mellé álltam. Alig telt bele fél perc, és az öreg Steeden csatlakozott hozzánk harmadiknak.

- A hajóról megpróbálunk fedezni benneteket, fiúk - mondta a kapitány halkan, miközben sorra kezet rázott velünk. - Ha bármi veszélyesnek látszó helyzetbe kerültök, azonnal meneküljetek. Csak semmi hősködés, nem engedhetjük meg magunknak akár csak egyetlen ember elvesztését sem.

Leellenőriztük felszerelésünk épségét, és elindultunk. Nem tudtuk pontosan, mire számítsunk, és abban sem voltunk biztosak, vajon első lépéseink a Callisto talaján nem az utolsók lesznek-e egyben. Mégsem tétováztunk egy percet sem. A filléres űrkalandregényekben a bátorság teljesen hétköznapi dolog, a valós életben azonban annál inkább luxuscikknek számít. Meglehetős büszkeséggel emlékszem hát vissza határozott lépteinkre, melyekkel elhagytuk a Ceres védelmet nyújtó közelségét.

Csupán egyszer néztem vissza, és akkor megpillantottam az egyik kabinablakban Stanley vastag üveghez nyomódó arcát. Még ilyen távolról is szinte kézzel foghatóan éreztem izgatottságát. Szegény kölyök! Az utóbbi két napban már szentül hitte, valami kalóz főhadiszállást jövünk kifüstölni, - így aztán alig várta, hogy kezdetét vegye a harc. Természetesen egyikünk sem akarta őt megfosztani illúzióitól.

A Phobos fémteste már előttünk magasodott. Az óriási hajó a sötétzöld fűben feküdt, halotti csendben. Egyike a hétnek, amely megpróbálkozott a feladattal, és kudarcot vallott. És most mi vagyunk a nyolcadikok.

Az ideges csöndet Charney törte meg:

- Mik ezek a fehér foltok a burkolaton? Fölemelte fémkesztyűs kezét, és végigsimított az acéllemezen. Aztán visszahúzta, és értetlenül bámult a rárakódott finom, fehér pépre. Önkéntelenül összerázkódott az undortól, és beletörölte kezét a durva szálú fűbe.

- Szerintetek mi lehet ez?

Amennyit a hajótestből láttunk - kivéve a talajhoz legközelebb eső részeit - azt mindenütt ez a vékony nyálkaréteg borította. Úgy nézett ki, mint a kiszáradt szappanhab, vagy...

Én mondtam ki:

- Olyan, mintha valami óriás csiga mászott volna ki a tóból, és az kapaszkodott volna föl a hajóra.

Nem gondoltam én ezt egészen komolyan, de két társam sietős pillantást vetett a tó tükörsima felszínére, melyen a Jupiter gigászi tányérjának mása úszott, a hullámoktól háborítatlanul. Charney előhúzta kézi komputerét.

- Hé! - tört elő váratlanul Steeden hangja a rádióból -, elég a szövegelésből! Keressünk inkább egy helyet, ahol bejuthatunk a hajóba. Te indulj el jobbra, Charney, te pedig, Jenkins, balra. Én meglátom, hátha sikerül valahogy föltornásznom magam a tetejére.

Gondosan szemügyre vette a sima fémtestet, aztán elhátrált, lendületet vett és ugrott. A Callistón természetesen csak alig tíz kilót nyomhatott szkafanderestől, így nem volt nehéz tíz-tizenöt méternyire elemelkednie a talajtól. Puhán csapódott neki a burkolatnak, és amikor csúszni kezdett lefelé, megkapaszkodott egy kiszögellésben, és fölmászott a hajó tetejére.

Búcsúzóul odaintettem Charneynak, és én is elindultam. - Minden rendben? - hangzott fel fülemben tompán a kapitány hangja.

- A legnagyobb rendben - feleltem mogorván. - Egyelőre. - Épp ekkor takarta el előlem a Phobos teste teljesen a Cerest, így magányosan baktattam tovább e rejtélyes hold fű borította talaján.

Utam hátralevő részét néma csendben tettem meg. Az űrhajó "héján" semmiféle folytonossági hiányt nem találtam, eltekintve a sötéten ásító kabinablakoktól, melyek közül azonban a legalsó is jóval a fejem fölött nyílt. Egyszer-kétszer mintha megpillantottam volna Steedent odafönt majommódra négykézláb botorkálni, de persze lehet, hogy csak a képzeletem játszott velem.

Végre elértem a Jupiter fényében fürdő hajóorrot. Itt a kabinablakok alsó során át már bepillanthattam, és ahogy egyiktől a másikhoz léptem, úgy éreztem, mintha egy szellemjárta házba kukucskálnék be, mert a kísérteties megvilágításban a tárgyaknak csupán imbolygó árnyait láttam.

Az utolsó ablak váratlan, félelmetes meglepetéssel szolgált. A beáradó Jupiter fényének sárga négyszögében egy ember maradványait pillantottam meg. Ruhái lazán csüngtek róla, ingébe pedig mintha belenyomódtak volna a bordái. Az ingnyak és a sapka közül szem nélküli, vigyorgó koponya villant elő. A fejrevaló kissé félrecsúszott már a lecsupaszodott fejcsontokon, és ez csak tovább növelte a látvány rémisztő hatását.

Kiáltás hatolt a fülembe, és a szívem majd kiugrott a helyéből az ijedségtől. Steeden kezdett cifra káromkodásba valahol a fejem fölött. Kisvártatva megpillantottam esetlen, szkafanderes figuráját, amint lefelé csúszik a hajó oldalán.

Hosszú, lebegő ugrásokkal iramodtunk meg felé. Ő csak intett, és szintén futni kezdett, a hajó körül, a tó irányába. A parton aztán megállt, és valami félig eltemetett tárgy fölé hajolt. Még két szökelléssel mellette termettünk, és megláttuk, hogy az a valami nem más, mint egy űrruhás ember, aki arccal lefelé hever az iszapban. Egész testét ugyanaz a nyálkás anyag borította, mint ami a Phobos burkolatát.

- A hajó tetejéről vettem észre - magyarázta elfúló hangon Steeden, miközben megfordította a szkafanderes alakot.

Amit láttunk, attól mindhármunkból egyszerre tört ki a rettenet kiáltása. A sisak átlátszó üvegén át mintha egy leprás arcába néztünk volna. Vonásait szétzilálta az oszlás, de egy idő után - talán a levegő fogytával - leállt a folyamat. Itt-ott a szürke csontok is elővillantak. Soha életemben nem volt még részem ennél undorítóbb látványban, bármilyen sok mindent éltem is meg.

- Uramisten! - Charney hangja már-már zokogásba fulladt. Egyszerűen meghalt és elrothadt. - Elmeséltem Steedennek, mit láttam az ablakon át.

- Átkozott rejtvény ez az egész - morogta az öreg -, és a nyitja csakis a Phobos belsejében lehet. - Egy pillanatra elnémult. - Megmondom, mit csinálunk - folytatta aztán. - Az egyikünk visszamegy a Ceresre, és leszerelteti a kapitánnyal a dezintegrátort. Itt a Callistón el kell bírjuk kézben is, és alacsony fokozaton elég szép lyukat vághatunk vele a burkolatba, anélkül, hogy az egész hajót a levegőbe röpítenénk. Menj te, Jenkins, én Charneyval addig körülnézek, hátha hever még egy-két szerencsétlen a környéken.

Nem kellett sokat unszolni, hatalmas ugrásokkal elindultam a Ceres felé. Az út háromnegyedét megtettem már, amikor a hangszóróból előtörő, fültépő ordítás megállásra késztetett. Döbbenten fordultam meg, és a szemem elé táruló látványtól kővé dermedtem.

A tó vize buzogva forrni kezdett, és több helyütt nagyra nőtt hernyókra emlékeztető lények emelkedtek ki belőle. Kitekergőztek a partra, piszkosszürke testükről nyálka és víz csöpögött. Legalább másfél méter hosszúak voltak, harminc-egynéhány centi vastagok, mozgásuk pedig az elképzelhető leglassúbb, oxigéntakarékos vánszorgás. Testük simaságát semmi sem törte meg, eltekintve az elülső végükön kiálló nyúlványtól, melynek hegye halványpírosan izzott.

Miközben néztem őket, egyre többen lettek, míg végül a vonagló, gusztustalan, szürke testek sokasága már az egész tópartot elfedte.

Charney és Steeden a Ceres felé futottak, de csupán félútig juthattak, amikor mozgásuk lassulni kezdett. Végül szinte teljesen egyszerre térdre rogytak.

Tompán hallottam fülemben Charney hangját:

- Segíts! Széthasad a fejem! Nem tudok mozdulni! Se... - Aztán csönd lett. Két társam mozdulatlanul hevert a fűben.

Automatikusan megindultam feléjük, de hirtelen éles fájdalom hasított a halántékomba, és zavartan megtorpantam.

Akkor meghallottam Whitefield kétségbeesett ordítását a sisakrádiómból:

- Gyere vissza a hajóba, Jenkins! Gyere! Futás!

Megpróbáltam engedelmeskedni, mert addigra a fájdalom már szinte elviselhetetlenné vált. Botladozva tántorogtam a sötéten ásító légzsilip menedéke felé, és az utolsó lépéseket már alighanem önkívületben tettem meg. Az ezt követő percek eseményeiről csupán zavaros emlékeim maradtak.

Amikor magamhoz tértem, a Ceres vezérlőtermében voltam. Valaki lerángathatta rólam a szkafandert. Kétségbeesetten pillantottam körül, de még percekig nem fogtam föl, mi folyik körülöttem. Mikor a kapitány fölém hajolt, kettőt láttam belőle.

- Tudod, mik azok a nyavalyások? - Mutatott ki az óriás hernyókra.

Némán ráztam a fejem.

- Az öregapjai azoknak a mágneses gilisztáknak, amikről Whitefield mesélt a múltkor. Emlékszel?

Bólintottam.

- Azok, amik mágneses teret gerjesztve ölnek a távolból. És azt is mondta, a vasszerkezetek fölerősítik a hatást.

- Az ördögbe is, igen! - kiáltotta közbe izgatottan Whifefield. - Csak ez lehet a magyarázat! Ha nincs az a szerencsénk, hogy a hajónk burkolata berillium-wolfram ötvözetből készült, nem pedig acélból, mint a Phobos meg a többié, már rég alulról szagolnánk az ibolyát.

- Ez hát a Callisto réme. - Hangomba hirtelen rémület vegyült. De mi lesz Charneyval és Steedennel?

- Nekik végük - mormolta a kapitány komoran. - Elvesztették az eszméletüket... ha máris nem halottak. Azok a mocskos férgek pontosan feléjük másznak. Semmit sem tehetünk értük. - Ujjain kezdte számolgatni tehetetlenségünk okait. - Nem mehetünk ki értük szkafanderben, mert azzal aláírnánk a saját halálos ítéletünket is.Űrruha nélkül viszont egy percig se bírnánk ki odakint. Nincs olyan finoman becélozható fegyverünk, amivel ilyen távolságról eltalálhatnánk a férgeket, Charneyben és Steedenben semmi kárt nem téve. Eszembe jutott az is, hogy közelebb repülhetnénk a Ceresszel, aztán kirohanhatnánk értük, de egy bolygóközi űrhajóval a felszín közelében közlekedni korántsem veszélytelen vállalkozás. Egyszóval...

- Egyszóval - vágtam közbe - semmit sem tehetünk, végig kell néznünk a haláltusájukat. - A kapitány bólintott, én pedig keserűséggel eltelve a sarokba vonultam.

Hirtelen egy rántást éreztem a ruhaujjamon, és mikor megfordultam, Stanleyt pillantottam meg, amint tágra nyílt kék szemével az arcomba bámul. A nagy izgalmak közepette el is feledkeztem róla, most azonban nem a legjobb percet választotta, hogy ezt közölje velem.

- Mi van? - dörrentem rá.

- Mr. Jenkins... - A szemét vörösre sírta, láthatólag a kalózoknak jobban örült volna a Mágneses Gilisztáknál. - Mr. Jenkins, talán én segíthetnék Mr. Charneyn és Mr. Steedenen.

Nagyot sóhajtottam, és elfordultam tőle.

- De Mr. Jenkins, én tényleg tudnék segíteni. Hallottam, mit mondott Mr. Whitefield. Az én űrruhám nem acélból van, hanem vitri-gumiból.

- A kölyöknek igaza van - suttogta Whitefíeld, mikor Stanley megismételte javaslatát az egész legénység előtt. - A férgek gerjesztette mező erősítetlenül nem hat ránk, ez biztos. A vitri-gumi szerelésben nem eshet baja a srácnak.

- De az a szkafander egy rakás szemét! - tiltakozott a kapitány. Soha nem gondoltam komolyan, hogy a kölyök használni is fogja. Látszott rajta, nem tudja, mit határozzon.

- Nem hagyhatjuk itt Nealt és Macet anélkül, hogy megpróbálnánk segíteni rajtuk, kapitány jelentette ki Brock meggyőződéssel.

A kapitány hirtelen döntött, és ettől fogva biztos kézzel irányította az akciót. Saját kezűleg ásta elő a szkafandertároló mélyéről az ütött-kopott relikviát, és adta föl azt Stanleyre.

- Először Steedent hozd be - rendelkezett, miközben becsatolta az utolsó kapcsot. - Ő az öregebb, neki kisebb az ellenállóképessége a mezővel szemben... Sok szerencsét, kölyök, és ha úgy érzed, nem fog sikerülni, hagyd ott őket, és legalább te gyere vissza épségben. Megértetted?

Stanley az első lépésnél rögtön elterült, de a Ganymedesen hozzászokott már az alacsony gravitációhoz, úgyhogy hamar belejött. Pillanatnyi tétovázás nélkül iramodott meg a két földön fekvő alak felé. Fellélegeztünk. A mágneses mező láthatólag semmiféle hatással nem volt rá.

Máris fölkapta a vállára az egyik űrruhás figurát, és az iménti tempónál alig valamivel lassabban megindult vele vissza, a hajó felé. Mikor bedobta terhét a légzsilipbe, intett nekünk, és mi visszaintegettünk.

Azonnal rohantunk Steedenért. Lehámoztuk róla a szkafanderét, és a sápadt, sovány férfit kinyújtóztattuk egy fekvő helyzetbe állított széken. A kapitány az öreg mellére hajolva hallgatózott egy darabig, aztán hirtelen megkönnyebbülten fölnevetett.

- A vén szivart nem könnyű hidegre tenni. Boldogan gyűltünk köré, mind meg akartuk érinteni a pulzusát, hogy megbizonyosodhassunk róla, valóban él még. Arca egyszer csak megrándult, és amikor hirtelen kásás hangon azt hörögte, "Megmondtam Pöttömnek... megmondtam...", utolsó kételyünk is elszállt.

Whitefield éles kiáltása csődített minket újra az ablakhoz.

- Valami nincs rendben a sráccal!

Stanley már megtette a fele utat második társunkkal, de most léptei egyre rogyadozóbbá váltak.

- Ez nem lehet - suttogta Whitefield rekedten.

- Nem lehet. A mező nem tehet kárt benne!

- Úristen! - tépte a haját a kapitány. - Abban a nyomorult régiségben még rádió sincs, meg se mondhatja nekünk, mi a baj. - Hirtelen nekilódult a szkafandertároló felé. - Utána megyek. Nem érdekel a mező, nem hagyom ott pusztulni.

- Várjon, kapitány - kapta el a karját Tuley -, még sikerülhet neki.

Stanley ismét futni kezdett, de olyan különös cikcakkban, ami nyilvánvalóvá tette, nem látja, merre megy. Kétszer-háromszor megcsúszott és elesett, de mindig újra talpra állt. Végre nekiütközött a hajó falának, és kétségbeesetten tapogatózni kezdett a zsilip után. Mind kiáltoztunk, imádkoztunk és izzadtunk az idegességtől, de segíteni nem tudtunk rajta.

Akkor egyszer csak eltűnt a szemünk elől. Megtalálta a zsilipet, és egyszerűen bezuhant terhével.

Rekordidő alatt szabadítottuk meg mindkettőjüket az űrruhától. Már első pillantásra látszott, hogy Charney is él, úgyhogy udvariatlanul faképnél hagytuk, és Stanley köré gyűltünk. Elkékült arca, földagadt nyelve és az orrából csordogáló vér azonnal elárulta, mi volt a baj.

- Kilyukadt a szkafandere - állapította meg Harrigan.

- Menjetek távolabb! - parancsolta a kapitány. - Ne szívjátok el előle a levegőt!

Vártunk. Végül egy halk nyögés elárulta, hogy lassan magához tér, és mi egy emberként elvigyorodtunk.

- Mokány egy kölyök ez - jegyezte meg a kapitány. - Az utolsó száz méteren már csak az akaratereje segítette, semmi más. - Aztán megismételte. - Mokány egy kölyök. Gondoskodom róla, hogy megkapja az Űrfelderítők Medálját, még ha a sajátomat kell is odaadnom neki.

Vizorenyőnkön a Callisto már csupán egy gyorsan zsugorodó kék golyó volt, egy közönséges, csöppet sem titokzatos világ. Stanley Fields, a Ceres tiszteletbeli kapitánya hosszú orrot mutatott felé, és még a nyelvét is kiöltötte. Nem volt valami elegáns gesztus, de mindenesetre az Ember győzelmét szimbolizálta az ellenséges Naprendszer felett.

Az elrettentés fegyvere

Karl Frantor kifejezetten ijesztőnek találta a tájat. Az alacsonyan függő felhőkből örökösen eső szitált, és a vidéken mindenfelé csak ugyanaz a zömök, gumiszerű anyagú, vörösesbarna színű bozótféleség nőtt. Időnként egy-egy pattanómadár húzott el a fejük fölött, panaszosan rikoltozva.

Karl elfordította a fejét, tekintetével Aphrodopolis, a Vénusz legnagyobb városának aprócska kupoláját kereste.

- Istenem - morogta maga elé -, ennél a szörnyű vidéknél még a benti világ is százszor jobb. - Összébb húzta magán víztaszító anyagú kabátját. - Örülni fogok, ha végre visszatérhetek a Földre.

Antil, a karcsú vénuszlakó felé fordult.

- Mikor érünk már a romokhoz?

Nem kapott választ, és hirtelen észrevett egy könnycseppet legördülni a vénuszlakó zöld, ráncos ábrázatán. És máris újabb ült ki a hatalmas makiszemekbe - azokba a lágy tekintetű, hihetetlenül gyönyörű szemekbe.

A földi ember ezúttal sokkal visszafogottabban szólalt meg.

- Bocsáss meg, nem akartam a Vénuszra semmi rosszat mondani.

Antil zöld arcát Karl felé fordította.

- Nem azért könnyezem, barátom. Természetesnek találom, hogy nem sok csodálnivalóra leltek egy idegen világon. Én azonban szeretem a Vénuszt, és azért sírok, mert e gyönyörű látvány mindig elérzékenyít. - Folyékonyan illesztette egymáshoz a szavakat, de beszédén azért érződött, hogy hangszálai nem szoktak még ehhez a durva nyelvhez.

- Tudom, számodra ez felfoghatatlan - folytatta Antil -, de nekem a Vénusz maga a Paradicsom, az Ígéret földje... nem is tudom pontosan tolmácsolni érzéseimet.

- És még van, aki azt mondja, hogy a szeretetet csak az emberek ismerhetik. - Karl őszinte rokonszenvet érzett a másik iránt.

A vénuszi szomorúan rázta a fejét.

- Az érzelmeken kívül még sok mindenre képtelennek tartanak bennünket a honfitársaid. Karl sietve témát változtatott.

- Mondd, Antil, nem untat néha a Vénusz téged is? Hiszen voltál a Földön, tudod, milyen ott. Hogy hasonlíthatod össze ezt a tömérdek barnát és szürkét a mi bolygónk ragyogó színeivel?

- Nekem ez sokkal gyönyörűbb. Elfelejted, hogy színérzékelésem mennyire különbözik a tiédtől.[1] Hogyan magyarázzam el neked a szépségeket, amiket ez a tarka vidék nyújt nekem? - Elhallgatott, alighanem ismét rabul ejtette a csodaszép táj, amiről beszélt. A földlakó azonban még mindig ugyanazt a lehangolóan szürke vidéket látta maga előtt.

- Egy napon - folytatta Antil álmodozó hangon - a Vénusz majd ismét a vénusziaké lesz. A földlakók többé nem uralnak minket, és őseink dicsősége visszaszáll ránk.

Karl elnevette magát.

- Ugyan már, Antil, egészen úgy beszélsz, mint a Zöld Bandák, akik annyi bosszúságos okoznak a kormánynak. Azt hittem, nem állhatod az erőszakot.

- Nem is, Karl. - Antil tekintetében a komolyságot rémület váltotta fel. - De a szélsőségesek befolyása egyre nő, és én a legrosszabbtól tartok. Ha... ha nyílt felkelés tör ki a földlakók ellen, csatlakoznom kell népemhez.

- De hisz nem értesz egyet velük.

- Persze. - Vállat vont, ezt a gesztust már az emberektől tanulta. - Erőszakkal nem érhetünk el semmit. Ti ötmilliárdnyian vagytok, mi meg alig százmillióan. Ti olyan erőforrásokkal és fegyverekkel rendelkeztek, amilyenekkel mi nem. Bolondság lenne nyílt harcba bocsátkozni, és még ha valami csoda folytán nyernénk is, a gyűlöletnek olyan örökségét hagynánk hátra, mely meggátolna mindenféle békét bolygóink között.

- Akkor miért akarsz csatlakozni a lázadókhoz?

- Mert vénuszi vagyok.

A földi ember ismét nevetésben tört ki.

- A hazafiság, úgy látszik, a Vénuszon épp olyan képtelen dolog, mint a Földön. Na de gyere, folytassuk inkább utunkat a ti ősi városotok romjai felé. Közel vagyunk már?

- Igen - felelte Antil -, alig több, mint egy földi kilométerre. De ne feledd, nem nyúlhatsz majd semmihez. Ash-taz-zor romjai számunkra szentek, csakúgy, mint annak a kornak minden más emléke, amikor még nagy hatalmú nép voltunk, nem csupán a szánalmas maradéka annak.

Némán sétáltak tovább. Nehezen haladtak előre a fölázott talajon, a kígyófák tekergő gyökereit is minduntalan kerülgetniük kellett, nem is beszélve a vénuszi ördögszekerekről, melyeknek ajánlatos volt minél gyorsabban utat adni.

Antil kezdeményezte a beszélgetés folytatását.

- Szegény Vénusz. - Halk, vágyakozó hangjában szomorúság csengett. - Ötven évvel ezelőtt a földlakók a béke és a bőség ígéreteivel érkeztek ide... és mi hittűnk nekik. Megmutattuk a smaragdbányáinkat, a juju-ültetvényeinket, és a szemükben fölcsillant a kapzsiság. Mind többen és többen jöttek, és számukkal együtt nőtt gőgjük. Most pedig...

- Hát igen, lehet benne valami igazság mondta Karl - de szerintem kicsit eltúlzod a felháborodásodat.

- Hogy eltúlzom?! Hát szavazhatunk? Képviseltethetjük magunkat a Vénuszi Gyarmati Kongresszusban? Nincs megtiltva, hogy vénuszlakók a földieknek fönntartott sztratojárókban utazzanak, szállodákban, illetve házakban lakjanak? Talán nincs zárva előttünk a magasabb iskolák kapuja? Bolygónk legtermékenyebb részeit nem földiek lakják? Van egyáltalán bármi jogunk, amit a saját otthonunkban gyakorolhatunk?

- Amit mondasz, tökéletesen igaz, és én nagyon sajnálom. De valamikor a Földön is léteztek ilyen körülmények néhány úgynevezett "alsóbbrendű faj" számára, ám idővel sikerült minden egyenlőtlenséget eltörölnünk. Ne feledd azt sem, hogy bolygónk értelmesebb lakói a ti oldalatokon állnak. Például mutattam én valaha is előítéletet egy vénuszival szemben?

- Nem, Karl, tudom, hogy nem. De hányan vannak ezek az értelmesebbek? A Földön évezredekbe telt, hosszú, háborúkkal és szenvedéssel teli évezredekbe, míg megvalósulhatott a teljes egyenlőség. Mi van akkor, ha mi, vénusziak nem akarunk ennyit várni?

Karl a homlokát ráncolta.

- Természetesen megint igazad van, de muszáj várnotok. Mi mást tehetnétek?

- Nem tudom... nem tudom... - Antil hangja suttogássá halkult. Karl hirtelen azt kívánta, bár csak el se indult volna erre a kirándulásra a rejtélyes Ash-taz-zor romjaihoz. Az őrjítően egyhangú terep és Antil amúgy jogos panaszai nagyon megviselték. Már épp azon volt, hogy megkéri a vénuszit, forduljanak vissza, amikor az fölemelte úszóhártyás kezét, és egy előttük emelkedő, feltűnően szabályos dombra mutatott.

- Az ott a bejárat - mondta: - Ash-taz-zort több ezer éve már, hogy maga alá temette a föld. A vénusziakon kívül senki sem tud róla. Te vagy az első földi ember, aki láthatja.

- A legteljesebb titokban fogom tartani, Antil. Megígértem.

- Akkor gyere.

Antil félrehúzta az indák buja szövevényét, keskeny átjárót tárva föl két szikla között. Intett Karlnak, hogy kövesse. Szűk, nedves folyosón araszoltak előre. Antil erszényéből egy atomlámpást húzott elő, melynek gyöngyfehér fénye a víztől csöpögő kőfalakon tört meg.

- Ezeket a folyosókat és üregeket - szólalt meg - három évszázaddal ezelőtt ásták őseink, akik az elsüllyedt várost szent helyként tisztelték. Mostanra azonban már mindenki megfeledkezett róla. Hosszú-hosszú idő óta én látogattam el ide elsőként. Talán ez is hanyatlásunk egyik jele.

Több mint száz métert haladtak még egyenesen előre, aztán a folyosó egy magas, kupolás csarnokba torkollott. Karl elámult az elébe táruló látványtól. Épületek csonka maradványai sorakoztak mindenfelé, olyan építészeti csodák, amilyeneket a Föld Periklész Athénje óta nem látott. Mivel azonban többé-kevésbé mind romokban hevert, a város egykori pompáját csupán sejteni lehetett.

Antil átvezette a földi férfit a csarnokon, és bebújt egy újabb szűk járatba. Ez majdnem egy teljes kilométeren keresztül kanyargott a sziklafalak közt. Itt-ott mellékfolyosók ágaztak le róla, és Karl egyszer-kétszer romokat is megpillantott. Szívesen megnézte volna őket közelebbről is, ám Antil egy pillanatra sem lassított.

Ismét egy nagyobb barlangba értek. Ezúttal egy alacsony, de annál szélesebb épület húzódott előttük, mely valamiféle sima, zöld kőből készült. A jobb szárnya ugyan teljes egészében eltűnt, a többi azonban bámulatos módon épségben maradt.

A vénuszi szeme fölcsillant, karcsú testét szinte szétfeszítette a büszkeség.

- Ez egy amolyan művészeti és tudományos múzeum lehetett. Itt megbizonyosodhatsz majd hajdani nagyságunkról.

Karl izgatottan lépett be - elvégre a Föld lakói közül elsőként láthatta ezeket az ősi műremekeket. Az épület belseje mély alkóvokra oszlott, melyek a főhajóból ágaztak szét. A mennyezetet egyetlen, hatalmas freskó díszítette, mely halványan látszott csak a kézi atomlámpás fényében.

A földlakó áhítattal járta végig az alkóvokat. A szobrok és festmények idegensége csak tovább növelte szépségüket.

Karl érezte, valami hiányzik belőle ahhoz, hogy igazán megérthesse a vénuszi művészetet, de az alkotások technikai tökéletessége mindazonáltal lenyűgözte. Különösen megcsodálta a festmények színösszeállítását, melyhez foghatót még életében nem látott. Akárhogy megfakultak és megrepedeztek is, a belőlük áradó harmónia mit sem veszített szuggesztív erejéből.

- Mit meg nem adott volna Michelangelo mondta Antilnak -, csak hogy a vénusziak szemével lássa a világot.

A vénuszlakó mellkasa szinte láthatóan kidagadt a büszkeségtől.

- Minden fajnak megvan a maga tehetsége. Én például gyakran kívánom, bárcsak fölfogná a fülem azt a tömérdek különböző hangot, amit állítólag a földieké képes. Talán akkor megérteném, mit szerettek annyira a zenétekben. Számomra ugyanis rettenetesen monotonnak tűnik.

Tovább haladtak, és Karl szemében percről percre nőtt a vénuszi kultúra tekintélye. Hosszú, keskeny, összefogott fémcsíkokon ezrével sorakoztak az itteni írás vonalai és oválisai. Karl tudta, ezek a szövegek olyan titkokat rejtenek, amelyekért egy földi tudós a fél életét is boldogan odaadná.

Végül, amikor Antil egy apró, alig tizenöt centi magas tárgyra mutatott, és közölte, az nem más, mint egy atomkonverter, méghozzá a legújabb földi modellnél is hétszerte hatékonyabb, Karl nem bírta tovább, és kifakadt:

- Miért nem osztjátok meg velünk ezeket a titkokat? Ha a földlakók megtudnák, mi mindent értetek el már a múltban, biztosan másképp gondolkodnának rólatok.

- Persze, semmi kétség, jó hasznát vennék a tudásunknak - felelte Antil keserűen - de soha nem adnák vissza a szabadságunkat. Remélem, nem feledted még el, hogy titoktartást fogadtál.

- Nem, dehogy. De meggyőződésem, hogy nagy hibát követtek el.

- Szerintem nem. - Antil sarkon fordult, hogy elhagyja az alkóvot, de Karl utána kiáltott.

- Ebbe a kis helyiségbe nem nézünk be?

Antil tágra nyílt szemmel pördült meg.

- Miféle helyiségbe? Hisz erre nincs több helyiség.

Karl meglepetten vonta föl szemöldökét, és némán a hátsó fal félmagasságáig fölfutó keskeny nyílásra mutatott.

A vénuszi valamit maga elé mormogott, aztán térdre rogyott, és érzékeny ujjaival a rést kezdte tapogatni.

- Segíts, Karl! Attól tartok, ennek az ajtónak sosem lett volna szabad kinyílnia. Mindenesetre eddig semmiféle feljegyzésben nem találtam nyomát, márpedig nálam jobban a népem egy tagja sem ismeri Ash-taz-tort.

Egyesült erővel nekifeszültek a kőajtónak, mely eleinte csak recsegve-ropogva mozdult, aztán váratlanul szélesre tárult, ők pedig valósággal bezuhantak a kis, szinte teljesen üres helyiségbe. Talpra kászálódtak, és körülnéztek.

A földlakó néhány rozsdacsíkra mutatott a padlón, valamint a falon az ajtó körül.

- Úgy látszik, a néped nagyon el akarta zárni ezt a fülkét. Évszázadok kellettek, hogy a rozsda elbánjon a vaspántokkal. Szerintem valami nagy titkot rejthettek el itt.

Antil megrázta zöld fejét.

- Amikor legutóbb itt jártam, ajtónak még nyoma sem volt. Mellesleg... - feje fölé emelte az atomlámpást, és gyorsan körbehordozta tekintetét a helyiségen - úgy néz ki, ez a fülke teljesen üres.

Igaza volt. Egy kis, hosszúkás ládán kívül a helyiség csupán hatalmas mennyiségű port rejtett, és a régen lezárt kripták fojtogató rothadásszagát.

Karl a ládához lépett, és megpróbálta elhúzni a sarokból. Meg se moccant, de a fedele egyszer csak félrecsúszott.

- Lejön a teteje, Antil. Nézd! - A ládában egy szögletes táblaféleség hevert, valami üvegszerű anyagból, és öt darab, leginkább töltőtollra emlékeztető, harminc centi hosszú henger.

Antil örömében fölkiáltott, és olyat tett, amilyet Karl jelenlétében még soha: sziszegő vénuszi nyelven hadarni kezdett. Kivette az üvegtáblát, és közelebbről is megvizsgálta. Karl egyre növekvő kíváncsisággal szintén szemügyre vette. A tábla lapját sűrűn borították a színes pöttyök, de ez meg nem magyarázta. meg számára Antil kitörő örömét.

- Mi ez?

- Egy teljes dokumentum őseink szertartási nyelvén. Mostanáig csak töredékek álltak rendelkezésünkre. Ez igen jelentős lelet.

- El tudod olvasni? - Karl most már nagyobb tisztelettel méregette a tárgyat.

- Azt hiszem, igen. Bár holt nyelvről van szó, amiből én vajmi keveset ismerek. Látod? A különböző írásjeleket itt színek helyettesítik. Minden szót két, néha három színes pötty kombinációja alkot. Az árnyalatokra persze nagyon kell figyelni. Egy földi ember, még ha ismerné is a nyelvet, csupán spektroszkóppal tudna elolvasni egy ilyen szöveget:

- Elolvashatnád itt?

- Megpróbálom, Karl. Az atomlámpás fénye megközelítőleg hasonló a Napéhoz, így ez nem okozhat gondot. Kis időbe azonban beletelik, míg megfejtem. Szerintem legjobb lesz, ha addig tovább nézelődsz. Ne félj, nem tévedhetsz el, csak maradj az épület falain belül.

Karl a másik atomlámpással elhagyta hát a helyiséget, a vénuszlakó pedig nekilátott a szöveg fáradságos kisilabizálásának.

A földi ember két óra múlva tért vissza, de Antil szinte pontosan ugyanabban a testhelyzetben volt, ahogy ott hagyta. Arcán azonban valami egészen új kifejezés ült, a rémületé. A "színes" üzenet a lábánál hevert. A vénuszlakó még a földi ember keltette zajokra sem nézett föl. Mintha megkövült volna, úgy ült ott mozdulatlanul, maga elé meredve. Karl odaugrott hozzá.

- Antil, Antil, mi a baj?

A vénuszlakó lassan fordította felé a fejét, mintha valami sűrű folyadékban mozogna. Átnézett barátján, a semmibe. Karl megragadta a keskeny vállat, és könyörtelenül rázni kezdte.

A vénuszi végre magához tért. Kiszabadította magát Karl szorításából, és talpra ugrott. A ládából különös óvatossággal kivette az öt hengert, és az erszényébe helyezte őket a táblával együtt.

Ezt követően visszarakta a láda fedelét, és intett Karlnak, hogy indulhatnak.

- Mennünk kell. Már így is túl soká maradtunk. - Hangja rémülten csengett, még a földlakó hátán is végigfutott a hideg.

Egyetlen szót sem szóltak egymáshoz, míg vissza nem értek a Vénusz átázott felszínére. A Nap még fönt volt az égen, de csupán alig valamivel a horizont fölött. Karlra hirtelen rátört az éhség. Sietniük kell, ha még sötétedés előtt el akarják érni Aphrodopolist. Karl fölhajtotta esőkabátja gallérját, vízhatlan sapkáját mélyen a szemébe húzta, és nekivágott a sáros terepnek.

Lassan fogytak a kilométerek, de végül föltűnt a kupolás város a szürke horizonton. A földlakó egy átnedvesedett sonkás szendvicset rágcsált, és közben egyre ellenállhatatlanabb vágyat érzett Aphrodopolis kényelmes szárazsága után. Az általában barátságos vénuszi indulásuk óta megátalkodottan hallgatott, és egyetlen pillantást sem vetett társára.

Karl bölcsen beletörődött ebbe. Jóval többre tartotta ugyan a vénuszlakókat, mint a földiek többsége, de ezzel együtt sem tudott megbarátkozni határt nem ismerő érzelmi kitöréseikkel. Ez a komoran rájuk boruló némaság is valami olyan belső forrongást jelzett, amit Karl sóhajjal vagy egy homlokráncolással elintézett volna. Ennek tudatában nemigen hatott rá Antil borús hangulata.

A vénuszi szemében látott rémület azonban kissé nyugtalanította. Ez azután jelent meg, hogy lefordította a különös tábla szövegét. Vajon miféle titokról lebbenthette föl a fátylat a vénuszi tudós ősök üzenete?

Karl végül leküzdötte bizonytalanságát, és előhozakodott egy kérdéssel:

- Mi állt a táblán, Antil? Úgy vélem, érdekes lehetett, hiszen magaddal is hoztad.

Antil válaszul csak intett, hogy siessenek; és kettőzött lendülettel indult előre a sűrűsödő sötétségben. Karl zavarba jött, és kissé sértette is ez a válasz. Többször nem kezdeményezett beszélgetést az út során.

Amikor aztán elérték Aphrodopolist, a vénuszi megtörte a csendet. Ráncos, fáradt ábrázatát a földi ember felé fordította, olyan kifejezéssel mintha valami fájdalmas döntésre jutott volna.

- Karl - szólt -, barátok vagyunk már régen, úgyhogy szeretnék neked egy baráti tanácsot adni. A jövő héten indulsz vissza a Földre. Tudom, apád magas pozíciót tölt be a bolygó Nagytanácsában. Valószínűleg te magad is fontos személyiség leszel a nem túl távoli jövőben. Mivel pedig ez a helyzet, könyörögve kérlek, minden cseppnyi befolyásodat használd föl, hogy a Föld és a Vénusz kapcsolatát a mi népünk számára is elfogadhatóbb mederbe tereld. Én ugyanakkor a magam részéről, mint bolygóm legnagyobb törzsének méltósága, minden tőlem telhetőt megteszek az erőszakos cselekmények visszaszorítására.

A másik összevonta a szemöldökét.

- Nekem itt valami nem világos. Mit akarsz ezzel mondani?

- Csak azt, hogy ha a Vénusszal szembeni bánásmódotok nem változik meg nagyon hamar, a népem föl fog lázadni. Ebben az esetben pedig, mint már mondtam, csatlakoznom kell a küzdelemhez. És azt tudnod kell még, bolygónk többé már nem védtelen.

A földlakót szórakoztatták a hallottak.

- Ugyan már, Antil. A hazaszereteted csodálatra méltó, sérelmeidnek is igazat adok, de az ilyen drámai kijelentések nincsenek rám hatással. Tudod jól, én reálisan gondolkodom.

- Hidd el nekem, Karl - felelte a vénuszi, riasztóan komoly hangon -, amiről beszélek, a legridegebb valóság. Ha bolygónkon felkelés törne ki, többé nem garantálhatom a Föld biztonságát.

- A Föld biztonságát?! - A kijelentés súlya megbénította Karlt.

- Igen - folytatta Antil -, mert, ha rákényszerítenek, én elpusztítom. Ennyit akartam mondani. - Azzal sarkon fordult, és eltűnt a bokrok között a kis falu irányában, ahol a vénuszlakók éltek, a nagy kupolán kívül.

Öt év telt el, nyugtalansággal telve, és a Vénusz ébredező tűzhányóként mocorogni kezdett. Aphrodopolis, Venusia és a többi kupolaváros rövidlátó földi urai semmibe vették a veszély előjeleit. Amikor egyáltalán eszükbe jutottak a kis zöld vénusziak, legfeljebb megvetően gondoltak rájuk, mintha csak azt mondanák: "Ja, azok az izék?"

Csakhogy "azok az izék" egy idő után nem tűrték tovább az elnyomást, és a nacionalista Zöld Bandák egyre zajosabban hallatták hangjukat. Aztán egy szürke napon, mely semmiben sem különbözött a korábbi egyhangú napoktól; bennszülöttek szervezett serege rohanta meg a városokat.

A kisebb kupolák meglepetésükben azonnal megadták magukat. Gyors egymásutánban elesett New Washington, Mount Vulcan és St. Denis is, és velük együtt az egész keleti kontinens. Mielőtt a kába emberek egyáltalán fölfoghatták volna mi történik, a fél bolygó máris kikerült irányításuk alól.

A Földet is meglepte ez a kialakult veszélyhelyzet - holott előre látható volt. Az ostromlott városok felé haladéktalanul megindultak a fegyverés segélyszállítmányok, s közben gyülekezni kezdett egy hatalmas űrhajóflotta is az elvesztett területek visszafoglalására.

A földlakókat dühítették ugyan az események, de korántsem ijesztették meg. Tudták, hogy a bennszülöttek eddigi győzelmeiket csupán a meglepetés erejének köszönhették, és biztosak voltak végső győzelmükben.

Annál nagyobb meglepetéssel fogadták így amikor a vénusziak előrenyomulása a napok múltával sem vesztett lendületéből. Venusia City hatalmas készletekkel rendelkezett mind fegyverekből, mind élelmiszerből, katonái még a környező területeket is gondosan őrizték. Egyszer csak megjelent a meztelen bennszülöttek egy kisebb, fegyvertelen csapata, és a város azonnali, feltétel nélküli feladását követelte. Venusia ezt persze gőgösen visszautasította, és a Föld felé küldött üzeneteiben vidáman újságolták, milyen merészségre vetemedtek a vénuszlakók határtalan elbizakodottságukban.

Aztán hirtelen abbamaradt az adás, a bennszülöttek elfoglalták a várost.

Ezek az események újra és újra megismétlődtek az elkövetkező napokban, még a legbevehetetlenebbnek tartott erődítményeknél is. Maga Aphrodopolis is elesett, félmilliós lakosságát egy szánalmas, ötszáz fős vénuszi sereg győzte le. Pedig a védők a Földön ismert legjobb fegyverekkel rendelkeztek.

A kormány az anyabolygó lakosságát minderről nem tartotta ajánlatosnak tájékoztatni, így az emberiség nagy része még csak nem is értesült a Vénuszon történtekről. A belsőbb körök, a Nagytanács tagjai azonban homlokráncolva hallgatták Karl Frantornak, a Közoktatásügyi Miniszter fiának különös szavait.

Jan Heersen, a Hadügyminiszter, dühösen pattant föl, mikor a fiatalember befejezte beszámolóját.

- Azt akarja, hogy komolyan vegyük valami félbolond Zöldike ostoba kijelentését, és az ő feltételeik szerint kössünk békét a Vénusszal? Ez egyszerűen nevetséges. Azok a nyomorult dögök csak azt érdemlik, hogy vaskézzel lesújtsunk rájuk! Flottánk lesöpri mocsokfoltjukat az univerzum térképéről. Már réges-rég meg kellett volna tennünk ezt!

- Az a lesöprés talán nem is lenne olyan könnyű, Heersen - szólalt meg az ősz hajú, idősebb Frantor, fia védelmére kelve. - Sokan úgy véljük, hogy a kormány eddigi politikája a Vénusszal szemben nem volt a legmegfelelőbb. Ki tudja, milyen titkos fegyverekkel rendelkeznek a bennszülöttek, és mikor vetik be azokat ellenünk jogos bosszújukban?

- Dajkamese! - kiáltotta Heersen. - Maga úgy beszél a Zöldikékről, mintha emberek lennének. Ezek állatok, és hálával tartoznának azért, hogy mi elvittük hozzájuk a civilizációt. Ne feledje, velük már így is jobban bánunk, mint egynémely földi fajjal történelmünk során... Vehetjük példának mondjuk az indiánokat.

Karl Frantorból ismét kitört az izgatottság.

- Ki kell vizsgálnunk, uraim! Antil fenyegetése túl komoly ahhoz, hogy semmibe vegyük, bármilyen ostobán hangzik is... márpedig a vénusziak legutóbbi hódításainak fényében nekem nincs sok kedvem nevetni rajta. Azt javaslom, küldjenek el engem is von Blumdorff admirális flottájával, amolyan követként. Derítsünk ki róluk minél többet, még mielőtt megtámadnánk őket.

A Föld mogorva elnöke, Jules Debuc, most először szólalt meg a vita során.

- Frantor ajánlata elfogadhatónak hangzik. Engedélyezem. Van valakinek ellenvetése?

Senki sem jelentkezett, bár Heersen még mérgesen dörmögött magában egy darabig. Egy héttel később tehát Karl Frantor csatlakozott a Földi űrhajóflotta legénységéhez, amikor az útnak indult a belső bolygószomszéd felé.

Az eltelt öt év után Karlt különös, új Vénusz fogadta. Természetesen ugyanazt az esőáztatta szürke és barna egyhangúságot látta mindenütt, mint régen, itt-ott egy-egy város csillogó kupolájával - mégis, minden egészen megváltozott.

Míg korábban a földlakók gőgös megvetéssel járkáltak a megalázkodó vénusziak között, most a bennszülöttek megjelenése árulkodott felsőbbrendűségről. Aphrodopolis teljes egészében az ő kezükre került, és a kormányzó egykori irodájában ott ült... Antil.

Karl gyanakvóan méregette egy darabig, nem tudta, mit mondjon.

- Ezt azért nem gondoltam volna - nyögte ki végül. - Te, a pacifista, mint fővezér.

- Nem én választottam ezt a szerepet. A körülmények hozták így - felelte Antil. - No de te! Nem vártam volna, hogy épp te leszel bolygód szóvivője.

- Velem közölted évekkel ezelőtt buta fenyegetésedet, ezért nekem voltak kezdettől fogva a legbaljósabb előérzeteim a felkelésetekkel kapcsolatban. Eljöttem hát, de tudod, nem egyedül. - Azzal az ég felé intett, ahol, valahol a légkörön túl, ott lebegett fenyegetően, ám egyelőre mozdulatlanul, a földi flotta.

- Azért jöttél, hogy ránk ijessz?

- Nem! Azért, hogy halljam, mit követeltek.

- Kérésedet könnyen teljesíthetem. A Vénusz népe függetlenségét követel, és cserébe a barátságát ígéri, korlátozások nélküli, szabad kereskedelemmel.

- És azt várjátok, hogy mi ebbe harc nélkül belemegyünk?

- Remélem... a Föld érdekében.

Karl elkomorodott, és mérgében hátravetette magát a széken.

- Az isten szerelmére, Antil, a sejtelmes fenyegetőzések ideje lejárt. Mutasd a lapjaid! Hogyan foglalhattátok el Aphordopolist és a többi várost olyan könnyen?

- Nem tehettünk mást, Karl. Nem akartuk, de rákényszerültünk. - Antil hangját sipítóvá tette az izgatottság. - Nem fogadták el tisztességes feltételeinket, sőt, lövöldözni kezdtek. Muszáj volt hát bevetnünk a... a fegyvert. Utána legtöbbfűkkel végeznünk kellett... könyörületességből.

- Nem tudlak követni. Miféle fegyverről beszélsz?

- Emlékszel, amikor Ash-taz-zorban jártunk, Karl? A rejtekszobára, az ősi írásra, az öt rúdra?

Karl komoran bólintott.

- Gondoltam pedig, hogy létezik, de nem lehettem biztos benne.

- Szörnyűséges fegyverre bukkantam, Karl. Antil egyre gyorsabban beszélt, mintha már az is fájdalmat okozna neki, hogy rá kell gondolnia. Az őseink fedezték föl... de sosem használták. inkább elrejtették, de hogy miért nem pusztították el mindenestül, föl nem foghatom. Bárcsak megtették volna... és hidd el, komolyan így érzek. Mert így megtaláltam, és használnom is kellett... a Vénusz érdekében.

Hangja suttogássá halkult, de látható erőfeszítéssel mégis belefogott a magyarázatba.

- Azok a kis, ártalmatlannak látszó rudak, Karl, valamiféle ismeretlen természetű erőteret gerjesztenek (a leírásnak ez a része meglehetősen homályos volt), mely képes az agyat megfosztani tudatától.

- Hogyan? - esett le a földi ember álla. Miket beszélsz?

- Hisz tudhatod, az agy csupán a tudat otthonául szolgál, a kettő nem ugyanaz. Maga a tudat még őseink számára is megfejthetetlen rejtélyt jelentett. De akárhogy is, az agy összekötőként szolgál közte és az anyagi világ közt.

- Értem. A ti fegyveretek pedig elválasztja a tudatot az agytól, és ily módon elzárja azt a világtól. Mint amikor a pilótának egy éjszakai repülésnél elromlik minden műszere.

Antil komolyan bólintott.

- Láttál már legátolt agyműködésű állatot? - kérdezte hirtelen.

- Igen, egy kutyát... még az iskolában, biológiaórán.

- Akkor gyere, mutatok neked egy legátolt agyműködésű embert.

Karl követte a vénuszlakót egy lifthez. Miközben a legalsó szint - a börtönszint - felé ereszkedtek, agya lázasan dolgozott. Düh és kétségbeesés kínozta felváltva, hol legszívesebben elmenekült volna, hol pedig arra gondolt, mi lenne, ha végezne a másikkal. Kábán hagyta el a fülkét, és követte Antilt egy homályos folyosón, mely apró, rácsos cellák sorai közt kanyargott.

- Ott van. - Antil hangja úgy térítette magához, mintha egy vödör hideg vízzel loccsantották volna nyakon. Tekintete követte az előre mutató úszóhártyás kéz irányát, és lenyűgözve, ugyanakkor undorral meredt az elébe táruló látványra.

Ember volt, ez kétségtelen, legalábbis bizonyos értelemben. Mégsem hasonlított értelmes lényre. A padlón kuporgott, kifejezéstelen szeme egy pillanatra sem kalandozott el az előtte húzódó üres falfelületről. Pillantásában nyoma sem volt értelemnek, ajka lefittyedt, szájából nyál csordogált, ujjai céltalanul rángatóztak. Karl hányingerrel küzdve fordította el a fejét.

- Persze az agyának nem esett semmi baja közölte Antil halkan. Mint szerv, tökéletesen működik. Egyszerűen... szétválasztottuk a tudattól.

- De hogy él, Antil? Hogyhogy nem hal meg?

- Az önfenntartó ösztönök nem sérültek meg. Ha fölállítod, megőrzi az egyensúlyát. Ha ellököd, megkapaszkodik. A szíve ver. Lélegzik. Ha ételi raksz a szájába, lenyeli, bár előbb éhen halna, mintsem hogy önállóan megegye az eléje rakott táplálékot. Tulajdonképpen tehát él, noha jobban járna, ha meghalna. Az agy és a tudat szétválasztása ugyanis nem visszafordítható.

- Ez rettenetes... Rettenetes.

- Rosszabb, mint gondolnád. Meggyőződésem, hogy valahol bent, az agy mélyén a tudat továbbra is létezik. Milyen kínokat kell vajon kiállnia egy testben, amit nem irányíthat?

Karl hirtelen megmerevedett.

- Efféle elrettentéssel nem igázhatjátok le a Földet. Borzasztó kegyetlen a fegyveretek, de nem veszedelmesebb, mint amikkel mi rendelkezünk. Ezért pedig fizetni fogtok.

- Kérlek, Karl, te egymilliomod részét sem fogtad még föl a "Szétválasztó Mező" hatalmának. A helyzet az, hogy térben - és talán időben is korlátlanul gerjeszthető. Mit szólsz, ha elmondom, hogy mindössze egyetlen lövésre volt szükség, és Aphrodopolis valamennyi melegvérű lakója ilyen magatehetetlen bábbá vált? - Antil hangja feszülten megemelkedett. - És mit szólnál, ha azt mondanám, hogy az egész Földet befoghatom a hatósugarába, és annak sok milliónyi lakosságát élőhalottá tehetem egy csapással?

Kart, amikor rekedten fölordított, rá sem ismert a saját hangjára:

- Te nyomorult! Te vagy az egyetlen, aki ismeri ennek az átkozott fegyvernek a titkát?

Antil kongó nevetésben tört ki.

- Igen, Karl, én vagyok az oka mindennek. Ha megölsz, azzal mégsem segítesz a Földnek. Halálom után mások is elolvassák majd azt a szöveget, mások, akik nem viseltetnek annyi jóindulattal az emberek iránt, mint én. Nem bánthatsz engem, Kart, mert azzal a saját világod halálos ítéletét írnád alá.

A földi ember magába roskadt. Semmi kétség nem maradt benne immár a vénusziak hatalmát illetően.

- Megadom magam - mormogta -, megadom magam. Mit mondhatok az embereknek?

- Mondd el nekik a feltételeimet, és azt, mit tehetnék velük, ha akarnám.

Karl úgy húzódott össze, mintha a vénuszinak még az érintésétől is félne.

- Elmondom.

- És mondd el azt is, hogy a Vénusz nem bosszúálló. Nem kívánjuk használni a fegyverünket, mert még szerintünk is túl rettenetes. Ha feltételeinknek megfelelően biztosítjátok függetlenségünket, és megengeditek hogy bizonyos óvintézkedéseket tegyünk a jövőbeli, esetleges újabb gyarmatosítói tervek megakadályozására, mi az öt fegyvert és a leírást belelőjük a Napba.

A földi ember hangja színtelen suttogás volt csupán.

- Megmondom nekik.

Von Blumdorff admirális, ahogy azt neve is mutatta, porosz volt, és katonai alapelveként a nyers erőt tisztelte mindenek előtt. Így aztán Karl beszámolóját illő dühkitöréssel fogadta.

- Maga címeres ökör! - ordított rá a fiatalemberre. - Hát ez az eredménye a sok beszédnek, ostoba szájtépésnek! Képes visszajönni, és előadni nekem egy ilyen dajkamesét valami bámulatos erejű titkos fegyverről. Mindenféle bizonyíték nélkül hajlandó elfogadni, amit az az átkozott Zöldike mond magának, és azonnal bedobja a törülközőt! Hát maga nem fenyegetőzhetett, nem blöffölhetett, nem hazudhatott volna?

- Ő se nem fenyegetőzött, se nem blöffölt, se nem hazudott - felelte Karl barátságosan. - A színtiszta igazat mondta. Ha látta volna azt a tudatától megfosztott férfit...

- Áh! Ez az egész istenverte ügy számomra legérthetetlenebb része. Az a bennszülött megmutat magának valami közönséges elmebeteget, és azt mondja: "Ezt a fegyverünk tette!", és maga minden fenntartás nélkül elhiszi! Történt bármi is azon kívül, hogy a szájukat jártatták? Megmutatták a fegyverük működését? Vagy akár magát az állítólagos gyilkos szerszámot?

- Természetesen nem. Az a fegyver igen veszélyes. Mégsem ölhettek meg egy vénuszit, csak hogy kielégítsék a kíváncsiságomat. Ami pedig azt illeti, megmutatták-e... hát, maga például kiterítené a lapjait az ellenség előtt? De most válaszoljon néhány kérdésemre. Miért olyan biztos a dolgában Antil? És hogyan hódíthatta meg társaival a bolygót ilyen könnyedén?

- Elismerem, nem tudom megmagyarázni, de az még nem bizonyítja, hogy azok igazat mondanak. Akárhogy is, elegem van a szócséplésből. Most rögtön támadunk, és a pokolba az elméletekkel! Majd meglátjuk, mit szólnak, ha tüzet nyitunk rájuk a tonitágyúinkból. A nyavalyás blöffjük nem fogja megvédeni őket.

- De admirális, a jelentésemről előbb be kell számolnia az elnöknek.

- Be is fogok... csak előbb Aphrodopolist a levegőbe röpítem.

Bekapcsolta a központi hírközlő berendezést.

- Figyelem, minden hajónak! Támadó alakzatba! Tizenöt perc múlva lőni kezdjük Aphrodopolist. - Aztán a szárnysegédjéhez fordult. - Larsen kapitány tájékoztassa a város lakóit, hogy tizenöt percen belül adják meg magukat.

Karl Frantor érezte, ahogy minden múló perccel növekszik benne a feszültség. Idegölő volt a várakozás. Magába roskadva, némán ült, arcát a kezébe temette, és a kronométer percenkénti, halk kattanásait a terem túlsó végében valóságos mennydörgésként érzékelte. Suttogva számolta őket - 8... 9... 10. Úristen!

Alig öt perc maradt a biztos halálig! De vajon csakugyan biztos lehet benne? Vagy esetleg von Blumdorffnak van igaza? Vajon a venusziak valóban csak megpróbálkoztak egy merész blöffel?

A szárnysegéd robogott be, és tisztelegve megállt.

- A Zöldikék válaszoltak, uram.

- Lám-lám - hajolt előre von Blumdorff várakozóan. - Az üzenet így szól: "Kérjük a flottát, álljon el a támadástól, különben a következményekért nem vállalunk felelősséget."

- Ennyi? - ordított föl az admirális dühödten.

- Igen, uram.

Von Blumdorff fröcsögve szitkozódni kezdett.

- Azt a kénköves hétszentségit! - ordította. Hát meddig mernek ezek elmenni?!

Mire befejezte, a tizenötödik perc is letelt, és a gigászi flotta mozgásba lendült. A hajók rendezett alakzatban zuhanni kezdtek a második bolygó felhőtakarója felé. Von Blumdorff szája rettentő vigyorra húzódott, miközben a televizor nyújtotta káprázatos látványban gyönyörködött... Aztán a matematikai pontosságú formáció hirtelen megtört.

Az admirális csak bámult, nem hitt a szemének. A flotta fele mintha hirtelen megbolondult volna. A hajók először csak imbolyogni kezdtek, aztán egyszerre riadt madárcsapatként minden irányba szétrebbentek.

A flotta épen maradt részétől befutottak az első jelentések, ezek szerint a bal szárny többé nem jelentkezik a rádión.

Az Aphrodopolis ellen indult támadás félbeszakadt, a sértetlen hajók a megfutamodottak nyomába eredtek. Von Blumdorff föl-alá járkált, és a haját tépte.

- Ez az ő titkos fegyverük! - ordított föl gyászos hangon Karl Frantor, aztán újra hallgatásba merült.

Aphrodopolisból több üzenet nem érkezett.

Két teljes órán át harcolt a földi flotta saját hajóival. Amelyiket utolérték, azt igyekeztek lövésekkel, erőterekkel megbénítani. Húsz hajó azonban nem került elő; némelyik valahol pályára állhatott a Nap körül, mások elszáguldottak a világűr ismeretlen mélységei felé, a fennmaradó néhány pedig becsapódott a Vénusz felszínébe.

Amikor az egyik befogott hajó fedélzetére léptek, a gyanútlan embereket iszonytató látvány fogadta. A legénység helyett hetvenöt semmibe meredő, tehetetlen báb volt ott. Egyetlen valóban embernek nevezhető lényre sem bukkantak.

Volt aki rémülten sikoltozva visszamenekült saját hajójára, mások öklendezve fordították el tekintetüket. Az egyik tiszt egy pillanat alatt átlátta a helyzetet, előhúzta atompisztolyát, és lelőtte a szerencsétleneket.

Von Blumdorff admirális teljesen összetört. Feledve nagyképű büszkeségét, egyszeriben szánalomra méltó emberi ronccsá változott. Az egyik tudatától megfosztott katonát elébe hozták, mire rémülten hőkölt hátra.

Karl Frantor ráemelte karikás szemét.

- Nos, admirális, most elégedett?

Az azonban nem felelt. Előhúzta fegyverét, és mielőtt bárki megállíthatta volna, főbe lőtte magát.

Karl Frantor ismét a kormány tagjai előtt állt csupa csüggedt, rémült emberrel szemben. Jelentése immár semmi kétséget nem hagyott bennük afelől, hogy milyen irányvonalat kell követniük.

Debuc elnök az elrettentő példaként hozott, tudatától megfosztott emberre pillantott.

- Végünk van - mondta. - Feltétel nélkül meg kell adjuk magunkat, hagyni, hogy azt tegyenek velünk, amit akarnak. De egy nap majd... - Szemében föllobogott a bosszúvágy lángja.

- Nem, elnök úr! - csendült föl Karl hangja. Ne így fogja föl a helyzetet. Csupán meg kell adnunk a vénusziaknak, ami megilleti őket... a szabadságot és a függetlenséget. Ami megtörtént, megtörtént, halottainkkal fizettünk a félévszázados elnyomásért. Új rendet kell kihirdetnünk az egész Naprendszerben. Nyissunk új korszakot, tiszta lappal.

Az elnök elgondolkozva lehajtotta a fejét, aztán kisvártatva ismét fölemelte.

- Igaza van - mondta, és hangja határozottan csengett. - Nem szabad a bosszúra gondolnunk.

Két hónappal később aláírták a békeszerződést, és a Vénusz népe független, szabad nemzet lett. A ceremónia fénypontjaként pedig egy apró, szikrázó fénypont indult útnak a második bolygóról a Nap felé. A legrettenetesebb fegyver, amire immár senkinek sem volt szüksége.

Kétségbevonhatatlan tény

Nicholas Orlov bal szemére monoklit illesztett, azzal az angolokénál is angolosabb mozdulattal, ami az Oxfordot járt oroszokat rendszerint jellemezte.

- No de drága miniszterem! - fakadt ki szemrehányóan. - Fél millió dollárt?!

Leo Birnam elcsigázottan vállat vont, és szikár testét még jobban összehúzta a széken.

- Muszáj megkapnunk ezt a támogatást, megbízott úr. A Ganymedes domíniumi kormánya már mindenre elszánta magát. Eddig még sikerült lecsitítanom őket, de mint a tudományos ügyekért felelős miniszter, a hatalmam nem valami nagy.

- Tudom, de... - azzal Orlov tehetetlenül széttárta karját.

- Gondolhattam volna - bólogatott Birnam. - A Birodalom könnyebbnek érzi, ha egyszerűen elfordítja a tekintetét. Eddig is ezt csinálták. Legalább egy éve próbálom már meggyőzni az illetékeseket arról, mekkora veszedelem fenyegeti az egész Rendszert, de mintha csak a falnak beszélnék. Könyörgöm önnek, megbízott úr, segítsen. Ön még új ezen a poszton, minden előítélet nélkül szemlélheti ügyünket.

Orlov köhintett, és közben tekintetét csizmája orrára szegezte. A három hónap alatt, mióta Gridley örökébe lépett, mint gyarmati megbízott, olvasatlanul fiókjába mélyesztett minden olyan irományt, ami úgy kezdődött: "azok az átkozott jupiteriek". Mindezt a birodalmi kormány azon íratlan utasítása szerint, mely a Jupiter-ügyet már jóval az ő hivatalba lépése előtt nemkívánatos témának nyilvánította.

Mostanában azonban a ganymedesiek egyre erőszakosabban kezdtek követelőzni, és őt azért küldték ki Jovopolisba, hogy csillapítsa le a kedélyeket. Feladata nem ígérkezett könnyűnek.

Birnam közben tovább beszélt:

- A domíniumi kormány jelen pillanatban annyira igényli már azt a pénzt, hogy amennyiben nem kapja meg, képes mindent nyilvánosságra hozni.

Orlovról lehámlott a közöny álcája. Lepottyanó monoklija után kapott.

- Na de miniszterem!

- Tudom, mit jelentene ez. Én próbáltam ellene érvelni, de voltaképpen nekik is igazuk van. Ha egyszer a Jupiter-ügy napvilágra kerül, és az emberek mindent megtudnak, a Birodalom kormánya nem marad sokáig hatalmon. És ha a technokraták veszik át az irányítást, ők bármit örömmel megadnak nekünk. Erről gondoskodik a közvélemény.

- De ugyanakkor tömeghisztériát is keltenek!

- Hát persze. Épp ezért tétovázunk. De veheti beszélgetésünket ultimátumnak is. Mi titokban akarjuk tartani a dolgot, ez a legelemibb érdekünk, de a pénzre még nagyobb szükségünk van.

- Értem. - Orlov agya sebesen járt, de akárhány végkövetkeztetésre jutott, egyiket sem találta megnyugtatónak. - Ebben az esetben tanácsolnám, hogy vizsgálják ki alaposabban az ügyet. Ha őrzik esetleg a Jupiterrel folytatott kommunikációik írásos másolatát...

- Meghiszem azt - felette Birnam szárazon. - De ugyanígy rendelkezésére áll a dokumentáció a birodalmi kormánynak is, Washingtonban. Ezzel nem intézheti el a dolgot, megbízott úr. A földi bürokraták már egy éve nyálazzák az aktákat, mégsem jutottunk előbbre semmivel. Azt akarom, hogy jöjjön velem az Éter-állomásra.

A ganymedesi fölállt, és mogorván pillantott le Orlovra teljes, kétméteres magasságából.

A birodalmi megbízott elvörösödött.

- Ez parancs akart lenni?

- Hát, annak is veheti. Mondtam már, kevés az időnk. Ha cselekedni akar, azt gyorsan tegye, különben már semmi értelme nem lesz. - Birnam szünetet tartott, aztán hozzátette: - Remélem, nem bánja, ha gyalogolunk egy kicsit. Járművek normál körülmények között nem közelíthetik meg az Éter-állomást, ráadásul séta közben elmagyarázhatok önnek egyet s mást. Az út alig három kilométer.

- Rendben van - érkezett az elutasító válasz. Az utat fölfelé, az első föld alatti szintre némán tették meg. A csöndet végül Orlov szakította meg, amikor beléptek a halványan megvilágított előtérbe. - Hűvös van itt.

- Tudom. Ilyen közel a felszínhez elég nehéz szabályozni a hőmérsékletet. De odakint még hidegebb lesz. Tessék!

Birnam jól irányzott rúgással kinyitott egy szekrényajtót, és a beakasztott ruhákra mutatott.

- Vegyen föl egyet. Szüksége lesz rá.

Orlov gyanakodva tapogatta végig az egyik öltözéket.

- Elég vastag ez?

Birnam közben már bújt is bele a másikba.

- Elektromos fűtésű. Elég melegnek fogja találni. Ez az. Gyűrje be a nadrág szárát a csízmába, és kösse meg szorosan.

Azzal sarkon fordult, és nagyokat nyögve kiemelt két sűrített levegős tartályt a szekrény aljából. A kijelzőkre pillantott, és elfordította az elzárócsapot. Halk sziszegéssel szökni kezdett a gáz, mire Birnam elégedetten fújtatott egyet.

- Tudja, hogy kell használni ezt? - kérdezte, miközben fölcsavart a csapra egy hajlékony, fémhálóval burkolt csövet, a túlsó végén egy vastag, átlátszó üvegszerűségből készült különös, kacskaringós kinövéssel.

- Miért, mi ez?

- Orra erősíthető légzőmaszk. A Ganymedes légköre fele-fele arányban argonból és nitrogénből áll, márpedig az ember számára egyik gáz sem igazán belélegezhető. - Azzal a tartályt föllódította Orlov hátára, és az öltözékéhez erősítette.

A birodalmi megbízott megtántorodott.

- Ez nehéz. Nem bírok három kilométert megtenni ezzel a hátamon.

- Odakint nem érzi majd nehéznek - intett fejével fölfelé Birnam, és közben előrehúzta a cső végét a légzőmaszkkal. - De ne feledje: belégzés orron át, kilégzés szájon át. Akkor nem lesz semmi baj. Apropó, evett valamit mostanában?

- Ebédeltem, mielőtt önhöz indultam. Birnam bizonytalanul szippantott egyet.

- Hát, az nem igazán jó. - Egyik zsebéből előhúzott egy kis fémdobozt, és a megbízott felé nyújtotta. - Vegyen a szájába egy pirulát, és végig szopogassa majd.

Orlov ügyetlenül kihalászott kesztyűs kezével egy barna gömböcskét, és betuszkolta a szájába. Birnam nyomába eredt egy enyhén emelkedő rámpán. A folyosó végét látszólag elzáró fal félresiklott előttük, és a helyiség levegője halk suhogással áradt ki a Ganymedes jóval hígabb atmoszférájába.

Birnam elkapta a birodalmi megbízott könyökét, és finoman kiráncigálta őt a zsilipből.

- A levegőtartálya tele van! - ordította. Lélegezzen nyugodtan mélyeket, és közben szopogassa a piruláját!

Amint átlépték a küszöböt, a gravitáció a ganymedesi szintre csökkent, és Orlov egy rémisztő pillanatig már-már úgy érezte, ellebeg a talajról. Gyomra centrifugaként fölkavarodott.

Fulladozni kezdett, és nyelvével kétségbeesetten terelgette szájában ide-oda a pirulát. A tartályból áradó oxigéndús levegő égette a torkát, és ez az érzés lassan elvonta figyelmét gyomra háborgásáról. Az lassan lecsillapodott. Megpróbálkozott az első lépéssel.

- Csak nyugodtan - hallotta fülében Birnam higgadt hangját. - Az első néhány alkalommal mindenkivel ez történik, amikor hirtelen egyik gravitációs mezőből a másikba kerül. Lassan járjon, kapja el a ritmust, különben orra bukik. Ez az, egész jól csinálja.

A talaj ruganyosnak tűnt. Orlov egyfolytában karján érezte a másik kezét; a miniszter attól óvta, nehogy túl nagy lendületet vegyen. Lépései egyre hosszabbakká, laposabbakká váltak - sikerült elkapnia a ritmust. Birnam közben tovább beszélt, bár hangját kissé letompította a légzőmaszk szája előtt húzódó bőrszíja.

- Mindenkinek otthon a legkellemesebb - vigyorgott. - Pár éve egyszer ellátogattam a Földre a feleségemmel, és végig pocsékul éreztem magam. Nem tudtam megszokni, hogy légzőmaszk nélkül járjak a felszínen. Folyton fulladoztam... ez nem vicc. A napfény túlságosan elvakított, az ég túl kék volt, a fű pedig túl zöld. Na és az épületek, kint a felszínen! Sose felejtem el, amikor megpróbáltak lefektetni egy húsz emelet magasságban lévő szobában, miközben a hold besütött a nyitott ablakon. Visszamenekültem az első induló hajóval. Az a bolygó többé nem lát engem!... Na, hogy érzi magát?

- Jól! Egész kellemesen! - Most, hogy az első kényelmetlenségeken túltette magát, Orlov egész élvezetesnek találta a járást az alacsony gravitáción. Körülnézett. Az egyenetlen, buckás terep átható, sárga fényben fürdött. Itt-ott kis növésű, széles levelű bokrok nőttek, melyek egyenletes elrendeződése mesterséges telepítésről árulkodott.

Birnam megválaszolta a fel nem tett kérdést. - A légkörben van elég széndioxid ahhoz, hogy a növényeket életben tartsa, azok pedig megkötik a nitrogént. Ezért a legjövedelmezőbb üzletág a Ganymedesen a mezőgazdaság. Ezekért a növényekért megadják aranyban a súlyukat, annyira jól hasznosíthatók trágyának, és még kétszer-háromszor ennyit megérnek, mint olyan alkaloidák forrásai, amiket sehol máshol a Rendszerben nem lelni föl. És persze azt is mindenki tudja, hogy a ganymedesi dohány messze veri a legjobb földi fajtákat.

Fejük fölött egy sztratorakéta hangja hallatszott, méghozzá a ritka atmoszférában igen élesen. Orlov felpillantott.

Azon nyomban megtorpant, és még lélegezni is elfelejtett!

Először látta meg az égbolton a Jupitert.

Egy dolog a rideg gázóriást az űr fekete hátterében megcsodálni, mondjuk egymillió kilométer távolságból. A Ganymedesen azonban a ritka légkör kissé összemossa a vonalakat; érett, gigászi gyümölcsként függ a bíbor égen, és fényével csupán egy-két vakmerő csillag vetekszik. Ezt a látványt szinte le sem írhatja emberi szó.

Orlov először némán bámulta az eget betöltő óriási korongot. Átmérője harminckétszerese volt annak, amekkorának az ember a Földről látja a Napot. Csíkjait elhalványította a sárga fény, még a Nagy Vörös Foltot is csak sejteni lehetett a tányér nyugati peremén.

- Gyönyörű - nyögte ki végül elhaló hangon. Leo Birnam is fölpillantott, de ő már semmi rendkívülit nem talált a látványban. Gépiesen futtatta végig tekintetét az unalomig ismert vonalakon, sőt, arcára az undor kifejezése ült ki. A szája előtt húzódó bőrszíj ugyan elrejtette idegesen rángatózó mosolyát, de ujjai még a ruha szívós szövetén át is mélyen belemélyedtek Orlov karjába.

- Az egész Rendszerben nincs ennél rettenetesebb látvány - szólt vontatottan.

Orlov nehezen szakította el tekintetét az égtől. - He? - kérdezte szórakozottan, aztán fejét csóválva azt mondta: - Ó, persze, azok a titokzatos jupiteriek.

A ganymedesi mérgesen elfordult, és hatalmas, ötméteres lépésekkel nekiiramodott. Orlov sután igyekezett követni, többször kis híján az egyensúlyát vesztve.

- Várjon! - zihálta.

Birnam azonban nem figyelt rá, csak keserűen szitkozódott magában.

- Maguknak a Földön nem kell tartaniuk a Jupitertől. Nem is tudnak róla semmit. Csak egy apró fénypont az égen a maguk számára, egy egyszerű légypiszok. Mert nem itt élnek, a Ganymedesen, ahol ez az átkozott napról napra újra a fejünk fölé tornyosul. Alig tizenöt órányi út innen, és csak az isten tudja, mit rejthet az a kavargó felhőtakaró. Talán valamit, ami csupán a megfelelő alkalomra vár, hogy kitörjön onnan. Mint egy gigászi időzített bomba!

- Badarság! - nyögte ki két sípoló levegővétel között. Orlov. Lelassítana végre? Nem bírom már tartani az iramot.

Birnam rövidebbre fogta lépteit, és feszülten folytatta mondókáját:

- Mindenki tudja, hogy a Jupiter lakott, de jóformán soha senki nem hajlandó végiggondolni, miféle következményekkel jár ez. Nekem elhiheti, az ottaniak az igazi bíborban születettek. A Naprendszer Természetes urai.

- Ez csak hisztéria - morogta Orlov. - A birodalmi kormány mást sem hall maguktól már egy éve.

- De csak legyintenek rá! Hát ide figyeljen! A Jupiter átmérője, ha az atmoszféra vastagságát nem számítjuk is, egymillió háromszázezer kilométer. E szerint a felszíne százszorosa a Földének, és több, mint ötvenszerese a Birodalom valamennyi világáénak együttvéve. Ennek megfelelően kiszámítható a népessége, erőforrásainak és hadipotenciáljának mértéke.

- Ezek csak számok...

- Tudom, mire gondol - szakította félbe Birnam szenvedélyesen. - A háborúkat nem számokkal harcolják, hanem tudománnyal és szervezettséggel. A jupiteriek mindezzel rendelkeznek. A negyedszázad alatt, mióta kapcsolatban állunk velük, megtudtunk egyet-mást róluk. Fölfedezték az atomenergiát, föltalálták a rádiót. Egy olyan világban, melynek légköre ammónia-párával van telítve más szóval az általunk ismert fémek egyike sem létezhet rajta szilárd formában, hiszen azonnal reakcióba lépne a környező levegővel - létrehoztak egy összetett civilizációt. Ez azt jelenti, hogy technikájuknak műanyagokra, szilikátokra, vagy valami más efféle anyagra kell épülnie. Akkor pedig a kémiai tudásuk egy szinten áll a miénkkel, már ha azóta túl nem haladta azt.

Orlov hosszan kivárt, mielőtt megszólalt volna. - De hogyan lehetnek ilyen biztosak a jupiteriek utolsó üzenetének értelmezésében? - kérdezte aztán. - Mi, a Földön, kételkedünk benne, hogy értelmes lények ok nélkül ennyire rosszindulatúak legyenek, mint amilyennek önök lefestik őket.

A ganymedesi kurtán fölkacagott.

- Hisz egy mukkot nem szóltak hozzánk azóta az üzenet óta, így van? Ez nem valami barátságos gesztus a részükről. Biztosíthatom, hogy mi azóta is mindent megteszünk az újbóli kapcsolatfelvétel érdekében.

Kérem, várjon, ne szóljon közbe. Hadd magyarázzak el valamit önnek. A Ganymedesen huszonöt éven át egy kis csapatnyi ember vesződött azzal éjt nappallá téve, hogy kihámozza a rádiójukon elfogott, statikus recsegéssel teli, torz kattogások értelmét, és kapcsolatba lépjen a Jupiterről üzenő intelligens lényekkel. Nagy munka volt, egész seregnyi tudós kellett volna hozzá, ám a bázison mégsem tartózkodhatott soha egyszerre két tucat embernél több. Magam is részt vettem a munka első szakaszában, és mint filológus; kivettem részemet a kód megfejtéséből. Láthatja hát, korántsem kívülállóként beszélek.

Az elképzelhető legmegerőltetőbb szellemi feladattal kerültünk szembe. Öt évünkbe telt, mire túljutottunk a legelemibb matematikai értelmezéseken: három meg négy az hét; huszonöt négyzetgyöke öt; a hat faktoriálisa hétszázhúsz. Néha hónapok kellettek hozzá, hogy valamelyikünk fejéből egy a továbblépéshez szükséges új ötlet kipattanjon.

- De - és ez a lényeg -, mire a jupiteriek megszakították velünk a kapcsolatot, mi már minden szavukat megértettük. Az tehát, hogy rosszul fordítottuk le üzenetük tartalmát legalább annyira valószínűtlen, mint hogy a Ganymedes egyszer csak fogja magát, és odébb áll a Naprendszerből. Az elpusztításunkkal fenyegetőztek, és ehhez szemernyi kétség sem férhet, de nem ám!

Egy keskeny szorosban haladtak épp, ahol a Jupiter sárga fényét nyirkos félhomály váltotta föl.

Orlov zavarban volt. Ilyen formában még soha nem szembesült ezzel az üggyel.

- Na de az ok, ember - mondta. - Mi okuk lenne rá, hogy...

- Semmi! Egyszerűen csak arról van szó, hogy a jupiteriek annyi év után először - hogy miből, ne kérdezze - rájöttek, mi nem vagyunk velük egyívásúak.

- Hát persze.

- Ők ezt egyáltalán nem így fogadták. Történelmük során soha nem szembesültek még idegen intelligenciákkal. A helyzet az, hogy nem számítottak ránk.

- De hisz állítólag tudósok voltak. - Orlov bizalmatlanabb hangra váltott. - Akkor hogyhogy nem fogták föl, hogy idegen világokon idegen életformák is kialakulhatnak? Mi megértettük. Sose gondoltuk volna, hogy a jupiteriek embertársaink, bár mi se találkoztunk még idegen intelligenciákkal.

Újra kiértek az átható sárga fényben fürdő sík terepre. Jobbra, egy, mélyedésben, kiterjedt jégfelület csillogott borostyánszínűen.

- Én csak azt mondtam, kémikusok voltak és fizikusok - felelte Birnam -, nem pedig azt, hogy csillagászok. A Jupiter, megbízott úr, ötezer kilométeres, ha nem még vastagabb, atmoszférával rendétkezik. Lakói a sűrű gázrétegeken át legfeljebb a Napot láthatják, és talán a négy legnagyobb holdat. Semmit sem tudhatnak hát idegen világokról.

Orlov elgondolkozott.

- Szóval rájöttek, hogy idegenek vagyunk. Na és?

- Ez az ő szemükben azt jelenti, nem vagyunk emberek. Aki nem jupiteri, az az ő szemükben "féreg".

Orlov automatikusan ellenkezésre emelte kezét, de Birnam leintette.

- Azt mondtam, az ő szemükben. Az ő szemükben férgek vagyunk tehát, ráadásul egetverő pimaszságunkban megpróbáltuk őket félrevezetni, őket, az igazi embereket. Utolsó üzenetük ez volt, szóról szóra: "A jupiteriek a világ urai. Férgeknek nincs helyük itt. Haladéktalanul elkezdjük megsemmisítéseteket." Kétlem, hogy ezt ők rosszindulatú kijelentésnek szánták. Egyszerűen tényeket közöltek velünk. De komolyan gondolták, azt biztosra veheti.

- Mégis, miért?

- Miért irtotta az ember a legyeket?

- Ugyan már, miniszterem. Csak nem gondol komolyan egy ilyesfajta analógiát?

- Miért ne? Elvégre a jupiteriek egyfajta házilégynek tekintenek bennünket, egy olyan utálatos jószágnak, ami nem átall intelligenciát tulajdonítani magának.

Orlov még egy utolsó kísérletet tett.

- De igazán, miniszter úr, számomra képtelenségnek tűnik, hogy értelmes lények így viszonyuljanak egy másik fajhoz.

- Talán annyi idegen intelligenciát ismer? - érkezett a gúnyos felelet. - Alkalmasnak tartja magát a jupiteriek pszichológiájának elbírálására? Fel tudja fogni egyáltalán, mennyire idegenek lehetnek számunkra egy ilyen égitest lakói? Gondolja csak el, a földinek két és félszerese az a gravitáció, amit el kell viselniük. Az óceánok vize ammónia, és némelyik akkora, hogy ha a Földet belehajítanánk, az se okozna rajta jelentősebb hullámverést. Aztán ott van az ötezer kilométer vastag atmoszféra, melyet a gravitáció az alsóbb régiókban már olyan sűrűre présel össze, hogy ahhoz képest a Földön a tenger fenekén szinte légüres tér uralkodik. Mi megpróbáltunk rájönni, miféle élet létezhet ilyen körülmények között, de egy idő után felhagytunk a találgatással. Számunkra ez egyelőre elképzelhetetlen. És akkor ön azt hiszi, a gondolkodásmódjukat majd könnyebben megértjük? Soha! Fogadja el a helyzetet, ahogy van. El akarnak pusztítani bennünket. Ez minden, amit tudunk. de nincs is szükségünk többre.

Mikor befejezte, fölemelte egyik kesztyűs kezét, és előremutatott.

- Az ott az Éter-állomás.

Orlov értetlenül forgatta a fejét.

- A föld alatt?

- Naná! Fönt csak az obszervatóriumot láthatja. Az az acél-és kvarckupola ott, jobbra... az a kicsi.

Megálltak két nagyobb szikla előtt, melyeket magasított töltés kötött össze. Hirtelen két katona lépett elő, a ganymedesi sereg narancssárga szkafanderében. Arcukon a látogatókéhoz hasonló légzőmaszk, kezükben kibiztosított sugárvető.

Birnam fölemelte a fejét, hogy a Jupiter fénye jól megvilágítsa. A katonák tisztelegtek, és oldalt léptek. Egyikük pár szót vakkantott csuklómikrofonjába, mire a sziklák közti töltésen kinyílt egy addig láthatatlan ajtó.

Orlov követte a minisztert a légzsilipbe. Még egy utolsó pillantást vetett a Jupiter óriás korongjára, aztán az ajtó bezárult mögöttük.

Nem is bánta, mert már korántsem találta olyan gyönyörűnek a feje fölött függő bolygógigászt.

Orlov csak akkor kezdte megint jobban érezni magát, amikor belesüppedt egy kényelmes fotelbe dr. Edward Prosser irodájában. Megkönnyebbült sóhajjal illesztette szemére a monokliját.

- Mit gondol, megharagudna dr. Prosser, ha rágyújtanék, amíg várunk? - kérdezte.

- Csak nyugodtan - vágta rá Birnam szórakozottan. - Én a magam részéről legszívesebben azonnal elrángatnám a játékszerei mellől, de nagyon érzékeny fickó. Jobban járunk, ha kivárjuk, míg végez. - Egy dobozból göcsörtös, zöld dohánylevél-héjú szivart vett elő, és dühödten leharapta a végét.

Orlov a füstön keresztül mosolyogva megjegyezte:

- Engem nem zavar, ha várni kell. Úgy is van még mondanivalóm az ön számára. Tudja, miniszter úr, alaposan rám ijesztett az imént, de ha elfogadom is, hogy a jupiteriek az elpusztításunkra törnek, egy biztos - szünetet tartott; aztán minden egyes szót külön kihangsúlyozva folytatta -, egyelőre nem érnek el minket.

- Gyújtószerkezet nélküli bombán ülünk, mi?

- Pontosan! A magyarázat pofonegyszerű, nem is érdemes szót vesztegetni rá. Gondolom, azt elismeri, hogy a jupiteriek semmiféle körülmények közt nem hagyhatják el bolygójukat.

- Semmiféle körülmények közt? - Birnam hangjában kötekedés bujkált. - Annyira biztos ebben?

Szivarja bíborszínben izzó végére pillantott.

- Elcsépelt közhelynek számít ma már az, hogy a jupiteriek nem hagyhatják el az otthonukat. Minden szenzációhajhász sajtótermék ezt taglalta egy időben, a Földön éppúgy, mint itt, a Ganymedesen. Egészen meghatóan írtak azokról a szerencsétlen lényekről, akik nem segíthetnek saját földhözragadottságukon, ezért örökre arra kárhoztattak; hogy vágyakozva bámulják a világmindenséget, de el nem juthatnak sehova.

De ha jobban belegondolunk, mi tartja fogva a jupiterieket? Csupán két tényező! Ennyi az egész! Az első a bolygó irtózatos erejű gravitációja, ami - mint azt már említettem - a földiének két és félszerese.

Orlov bólintott.

- Ez elég súlyos tényező - mondta. - De semmi a bolygóvonzáshoz képest. A Jupiter nagyobb átmérője miatt ez adott magasságba emelkedve csupán tizedannyival csökken, mint a Földön. Ez az igazán súlyos probléma... csakhogy ők már megoldották.

- He? - egyenesedett ki ültében Orlov.

- Fölfedezték ugyanis az atomenergiát. A gravitáció pedig, még egy akkora bolygóé is, mint a Jupiter, semmit se számít, ha az ember egyszer szolgálatába állította a maghasadást.

Orlov ideges mozdulattal nyomta el cigarettáját. - Na de az atmoszférájuk...

- Igen, ez tartja vissza még őket. Egy ötezer kilométer mély óceán fenekén élnek, ahol a nyomás már a hidrogénatomokat is szinte szilárd anyaggá sajtolja össze. Persze gáz marad, elvégre a Jupiter felszíni hőmérséklete magasan az olvadáspontja fölött mozog. De próbálja csak meg elképzelni, mekkora nyomás szükséges ahhoz, hogy a hidrogén gázt fele olyan sűrűvé tegye, mint a víz. Meglepődne, mennyi nullát kellene leírnia.

Semmiféle fémből vagy más anyagból épült űrhajó nem bírja ki azt a nyomást. Nem szállhatunk le tehát a Jupiter felszínére, mert összeroppannánk, mint egy vékony héjú tojás. És ugyanezért nem hagyhatják el a jupiteriek sem az otthonukat, mert az űrben szétpukkadnának, mint egy szappanbuborék. Ezzel a problémával ugyan még nem sikerült megbirkózniuk, de csupán idő kérdése az egész. Talán már holnap rábukkannak a megoldásra, talán csak száz vagy ezer év múlva. Nem tudhatjuk előre, mikor, de akkor aztán pillanatok alatt a nyakunkon lesznek. Márpedig a megoldás karnyújtásnyira van csak tőlük.

- Igen? És mi az?

- Erőterek! Hát igen, ezen a téren előttük vagyunk.

- Erőterek! - Orlov őszintén megdöbbent, és úgy látszott, egy ideig forgatja még agyában a szót. - Az aszteroidaövben használjuk őket, mint meteorelhárító-ernyők... de nem látom, hogyan oldhatnák meg a jupiteriek problémáját.

- Egy közönséges erőtér - magyarázta Birnam - gyenge energiamező, ami több, mint száz kilométerre terjed ki a hajó falain túl. Ez megállítja a meteorokat, egy gázmolekula számára azonban mintha nem is létezne. De mi van akkor, ha ugyanezt az energiamezőt egynegyed centiméter vastagságúra préseljük össze? A molekulák egyszerűen lepattannának róla! És ha erősebb generátorokat használunk, és még tovább préseljük össze az erőteret, akkor az még a Jupiter légköri nyomásának is képes lenne ellenállni. És ha ugyebár az erőtér közepén egy hajó lebeg... - Sokat sejtetően félbehagyta a mondatot.

Orlov elsápadt.

- Maga szerint ezt meg lehet csinálni?

- Bármibe lefogadom, hogy a jupiteriek éppen ezen szorgoskodnak. Csakúgy, mint mi, itt, az Éter-állomáson. A birodalmi megbízott közelebb húzta székét Barnaméhez, és elkapta a férfi csuklóját.

- Miért nem bombázzuk inkább végig a Jupiter felszínét atombombákkal? Egy jó alapos szőnyegbombázásra gondolok. Azzal a gravitációval még csak el sem hibázhatjuk.

Birnam halványan elmosolyodott.

- Mi is gondoltunk már erre. Az atombombák azonban legfeljebb a légkörbe vágnának lyukakat. És még ha le is jutnának... Vesse össze a bolygó felszínének területét a bombáink pusztító erejével, és meglátja, hány évre lenne szükségünk a feladat elvégzéséhez, ha mondjuk percenként egy találatot veszünk. A Jupiter eszeveszetten nagy! Ezt sose felejtse el.

Szivarja kialudt, de nem pocsékolta az időt arra, hogy újra meggyújtsa. Halk, feszült hangon folytatta:

- Nem, nem támadhatjuk meg a jupiterieket, amíg ki nem mozdulnak a bolygójukról. Meg kell várnunk, míg előbújnak. Hanem akkor elsöprő túlerővel számolhatunk. Egyetlen választásunk marad csak, a tudomány terén kell leköröznünk őket.

- De - vágott közbe Orlov, és hangjában izgalommal vegyes rémület csendült - hogyan tudhatnánk előre, mijük van nekik?

- Nem tudhatjuk. Föl kell kössük a gatyánkat, aztán reménykedni a legjobbakban. Egyvalamit azonban tudunk, mégpedig hogy erőterekkel rendelkezni fognak. Azok nélkül el se hagyhatnák a felszínt. Márpedig ha nekik van, nekünk is kell. Ezért dolgozunk úgy, mint a megszállottak. Még az erőterekkel sem lesz biztos a győzelmünk, nélkülük azonban elkerülhetetlenül alulmaradnánk. Most már tudja, mire kell nekünk a pénz... sőt, annál sokkal több. Azt akarjuk, hogy a Föld is segítsen nekünk. Meg kell kezdeni a fegyverkezést, ez minden egyébnél fontosabb. Érti?

Orlov már talpon volt.

- Birnam, engem meggyőzött. Száz százalékig magukkal vagyok. Számíthat a segítségemre, ha visszaérek Washingtonba.

Őszinteségéhez kétség sem férhetett. Birnam megragadta a felé nyújtott kezet, és megrázta. Abban a pillanatban kivágódott az ajtó, és egy apró termetű, manószerű férfi lépett be.

Az újonnan érkezettből hadaró összevisszaságban törtek elő a szavak. Csak Birnamhez beszélt, mintha Orlov a szobában se lett volna.

- Hát ön hogy került íde? Épp az imént próbáltam hívni, de a titkárnője azt mondta, nincs a helyén. Erre öt perccel később fölbukkan személyesen. Nem értem. - Dühödten turkálni kezdett az asztalát borító irathalomban.

Birnam elvigyorodott.

- Ha egy pillanatig el tudná magát vonni a munkájától, doki, köszönthetné Orlov birodalmi megbízott urat.

Dr. Edward Prosser megperdült, lábujjhegyen, mint egy balett-táncos, és kétszer is jó alaposan végigmérte a földi férfit.

- Á, az új seprő! Na, megkapjuk végre a pénzt? Legfőbb ideje lenne. Kezdettől fogva fillérekből igyekszünk gazdálkodni. Bár, ami azt illeti, talán már el is késtek vele. Majd kiderül... - Ismét eltűnt az irathalmok mögött.

Orlov kissé zavarodottnak látszott, de Birnam megnyugtatóan rákacsintott. Sorsukba beletörődve várták, hogy a doktor végre rájuk is sort kerítsen.

Prosser az egyik fiók mélyéről előkapott egy fekete bőr dossziét, ledobta magát kerekes székébe, és körbefordult vele.

- Örülök, hogy eljött, Birnam - mondta, az iratokat lapozgatva. Mutatni akarok valamit önnek. És önnek is, Orlov megbízott úr.

- Miért várakoztatott meg így minket? - szegezte neki a kérdést Birnam. - Merre járt?

- Dolgoztam! Hajtottam, mint egy güzü! Három napja nem aludtam egy szemhunyásnyit sem. Fölpillantott, és apró, ráncos arca széles mosolyra húzódott. - Hirtelen minden apró elem a helyére került. Mint egy kirakósjátékban. Sose láttam még ilyet. Nem lehetett csak úgy ott hagyni csapot-papot.

- Ezek szerint sikerült létrehozniuk azt a sűrített erőteret, amin dolgoztak? - kérdezte Orlov hirtelen támadt izgalommal.

Prosser sértődött képet vágott.

- Nem, nem azt. Valami mást. Jöjjenek. Órájára pillantott, és fölugrott ültéből. - Már csak fél óránk van. Gyerünk!

Odakint egy elektromotoros kis jármű várt rájuk. Prosser végig izgatottan hadart miközben különböző rámpákon és folyosókon át leereszkedtek az állomás szívébe.

- Az elmélet! - mondta. - Az elmélet, az a legfontosabb! Ha egy technikust állít rá egy problémára, az csak vaktában tapogatózik egy életen át, és nem jut sehová. Mert a munkájában nincs rendszer. Egy igazi tudós az elmélettel kezdi. Beveti a matematikát a problémamegoldás érdekében. Csak úgy áradt belőle az önelégültség.

A jármű megállt egy hatalmas, kétszárnyú ajtó előtt. Prosser lekászálódott, és a többiek követték. - Erre, kérem! Erre! - mutatta. Belökte az ajtót, végigkacsázott egy folyosón, aztán föl egy sor keskeny lépcsőn, és végül kijutott egy szűk karzatra, mely egy óriási, háromszintes helyiség körül futott a magasban. Orlov azonnal ráismert az alattuk elterülő, csövekkel behálózott kvarc és acél ellipszoidra. Egy atomgenerátor.

Szemére illesztette monokliját, és figyelni kezdte a lenti sürgés-forgást. Egy magas emelvényen álló, műszerekkel teli irányítópult mellől egy fejhallgatós férfi pillantott fel, és intett nekik. Prosser visszaintett, és elvigyorodott.

- Itt hozzák létre az erőtereket? - kérdezte Orlov.

- Úgy van. Látott már valaha ilyesmit?

- Nem. - A birodalmi megbízott szomorúan elmosolyodott. - Igazából nem is vagyok tisztában a működésével, csak annyit tudok, hogy kivédi a meteor-becsapódásokat.

- Pedig egyszerű - magyarázta Prosser. Minden anyag atomokból áll. Ezeket bizonyos erőhatások tartják össze. Ha elvesszük az atomokat, de az erőhatásokat sikerül fönntartanunk, erőteret kapunk eredményül.

Orlov értetlenül meredt maga elé, Birnam pedig mély torokhangon kuncogni kezdett, és megvakarta a füle tövét.

- Ez a magyarázat engem a mi ganymedesi metódusunkra emlékeztet, amit arra találtunk ki, hogyan lehet egy tojást egy kilométer magasban a levegőbe függeszteni. Keresünk egy agy kilométer magas hegyet, a tojást a csúcsára helyezzük, aztán a hegyet kitoljuk alóla. Ennyi az egész.

A birodalmi megbízott hátravetette a fejét, úgy nevetett. Dr. Prosser azonban megrovón csücsörítette össze a száját.

- Na de uraim, ez egyáltalán nem alkalmas idő a viccelődésre. Az erőterek nagyon fontosak a számunkra. Fölkészülten kell fogadnunk a jupiterieket.

Odalentről hirtelen recsegő búgás hangzott föl, mire Prosser elhátrált a korláttól.

- Álljanak a védőernyő mögé - hadarta. Most kapcsolják be a húsz milliméteres erőteret. Az ilyenkor keletkező sugárzás nem igazán tesz jót az emberi szervezetnek.

A búgás most egészen elhalkult, és ők visszatértek a korláthoz. Nem történt látható változás, de Prosser kinyújtotta kezét a mélység fölé, és azt mondta:

- Tapintsák meg! Orlov óvatosan előrebökött az ujjával, döbbenten levegő után kapott, aztán a tenyerével is rácsapott maga előtt a levegőre. Mintha puha gumiba nyomódott volna a keze, vagy szuperrugalmas acélrugókba.

Birnam is kipróbálta.

- Ez jobb minden eddiginél, nem igaz? - Aztán Orlov felé fordulva magyarázni kezdett. - Hogy a mező húsz milliméteres, azt jelenti, hogy húsz higanymilliméteres nyomású környezettel szemben képes megvédeni a belül uralkodó légüres teret. A megbízott bólintott.

- Értem! Akkor egy hétszázhatvan milliméteres mező kellene, hogy a Föld atmoszférájának ellenállhasson.

- Igen! Azzal már kezdhetnénk valamit. Nos, Prosser, ez izgatta föl annyira?

- Ez a húsz milliméteres mező? Természetesen nem. Akár kétszázötven milliméterig is fölmehetnék az aktivált vanádiumpentaszulfidok és a prazeodímium lebontásával, de erre semmi szükség. Egy technikus persze rögtön nekikezdene, és fölrobbantaná a laboratóriumot. A tudós azonban először tökéletesíti az elméletét, és azután is csak lépésenként halad. - Hunyorított. - Most erősítünk a mezőn. Figyeljék!

- Nem kell a védőernyő mögé állnunk?

- Már nem szükséges. A sugárzás csak a bekapcsoláskor veszélyes.

A búgás ismét fölhangosodott, de nem annyira, mint az előbb. Prosser lekiáltott a vezérlőpultnál álló férfinak, de az válasz helyett csak széttárta a karját. Valamivel később feltartotta ökölbe szorított kezét.

- Túljutottunk az ötven milliméteren! - kiabálta Prosser. Tapintsák ki a mezőt!

Orlov kíváncsian nyújtotta ki a kezét. Az iménti gumi jócskán megkeményedett! Annyira tökéletes volt az illúzió, hogy megpróbálta a "fal" egy darabját hüvelyk-és mutatóujja közé csippenteni, de az nem hagyta magát, kezében közönséges levegővé vált.

Prosser türelmetlenül ciccegett.

- Igazán a befelé irányuló erőkkel szemben hatásos. Ez a részecskemechanika törvényeiből adódik.

A vezérlőpultnál álló férfi újra intett.

- Elhagytuk a hetvenet - magyarázta Prosser. - Most lelassítunk. A kritikus pont 83,42.

Kihajolt, át a korláton, de a másik kettőt kézzel-lábbal tuszkolta hátrébb.

- Vigyázzanak! Veszélyes! - Aztán lekiáltott: - Óvatosan! Megugrik a generátor!

A búgás hirtelen elviselhetetlenné erősödött, mire a vezérlőpultnál álló férfi kétségbeesetten nyomogatni kezdett minden elérhető gombot. Az atomgenerátor kvarcszívéből áradó vörös izzás veszedelmesen fehéredni kezdett.

Az üvöltő búgás váratlanul megtört, és visszhangozva elhalt. A légnyomás Orlovot keményen a falnak taszította:

Prosser fölpattant. Szeme fölött egy vágásból vér szivárgott.

- Megsérültek? Nem? Az jó, az jó. Számítottam valami ilyesmire. Talán előre szólnom kellett volna. Menjünk le. De hol van Birnam?

A magas ganymedesi épp a padlóról tápászkodott fél, és a ruháját porolgatta.

- Itt vagyok. Mi robbant föl?

- Semmi, csak megugrott a generátor. Jöjjenek le velem. Homlokát megtörölte egy zsebkendővel, és elindult lefelé.

A férfi a vezérlőpultnál főnöke közeledtére levette fejhallgatóját, és lelépett az emelvényről. Fáradtnak látszott, piszkos arcán verejtékcseppek csillogtak.

- Ez a nyavalyás most 82,8-nál vadult be. Kis híján lemaradtam.

- Csakugyan? - mordult rá Prosser. - Pedig ez még belül esik az elfogadható hibahatáron. Mi van a generátorral? Hé, Stoddard!

A szólított technikus hangja a generátor túloldaláról érkezett:

- Az ötös cső kidöglött. Legalább két nap, míg kicseréljük.

Prosser elégedetten fordított hátat a berendezésnek.

- Működött. Pontosan, ahogy elképzeltem. A problémát megoldottuk, uraim. Nem kell többé aggódniuk. De most már menjünk vissza az irodámba. Valamit enni akarok. Aztán meg aludni egy kicsit.

Többé egy szót sem ejtett a témáról, amíg vissza nem értek az irodába, és ott is csak két harapás májas-hagymás szendvics közt volt hajlandó néha beszélni.

- Emlékszik, amikor tavaly júniusban azon az űrvonaton dolgoztunk? - A kérdést Birnamnek címezte. - Csúfos kudarc volt, de a kutatással azért nem álltunk le egészen. A múlt héten Finch végre előrukkolt egy épkézláb ötlettel, és én továbbfejlesztettem. Hirtelen minden a helyére került.

Azóta megy minden, mint a karikacsapás. Néha még mi is meglepődünk.

- Folytassa - mondta Birnam nyugodtan, miközben a másik ismét a szendvics felé fordította figyelmét. Elég jól ismerte már Prossert, tudta jól, türelmetlenséggel nem ér el nála semmit.

- Látták, mi történt. Amikor a védőmező vastagsága eléri a 83,42 millimétert, instabillá válik. Nem bírja ki a benne felgyülemlett feszültséget. Összeroppan alatta. Bumm!

Birnam álla leesett, Orlov székének karfája pedig megnyikordult a férfi kezének szorításában. A helyiségben egy darabig csönd honolt, majd a miniszter szólalt meg nyugtalanul.

- Úgy érti, ennél erősebb erőteret nem lehet létrehozni?

- Már hogyne lehetne. Létrehozható. Csakhogy minél sűrűbb, annál labilisabb. Ha fölhúzom a kétszázötven milliméterest, az alig tartott volna tovább a másodperc egytized részénél. Aztán, bumm! Az egész állomás a levegőbe röpült volna! Velem együtt! Egy technikus biztos megcsinálta volna. Egy tudós tetteit azonban megzabolázza az elmélet. Körültekintően dolgozik, ahogy én. Nem okoz kárt.

Orlov mellényzsebébe süllyesztette monokliját. - De ha egy erőtér ugyanaz, mint az atomokat egymáshoz kötő erő - szólalt meg remegő hangon -, akkor hogy lehet, hogy az acél, amelyben köztudottan igen erősek az atomi kötések, nem roskad össze hasonlóképp? Itt valami hiba van az okoskodásban.

Prosser ingerülten pillantott rá.

- Nincs semmiféle hiba. A kritikus erősség a generátorok számától is függ. Az acélban minden egyes atom maga is egy parányi erőtérgenerátor. Ez azt jelenti, hogy az anyag minden egyes grammjára százmilliárd trillió generátor jut. Ha mi is ennyit használhatnánk... De a helyzet az, a mi esetünkben száz generátor a maximum. Azzal pedig mindössze 97-ig, vagy legalábbis egy ezt megközelítő értékig tolhatjuk ki a kritikus pontot.

Fölállt és hirtelen hevességgel folytatta tovább előadását:

- Nem. A problémát megoldottuk, higgye el. Teljességgel lehetetlen olyan erőteret alkotni, amely a másodperc századrészénél tovább képes ellenállni a Föld légköri nyomásának. És akkor a jupiteri viszonyokról még szó sem esett. Bizonyítékul tényeket hozhatok fel, egy kísérletnek pedig önök is tanúi lehettek. Nem bírja ki a feszültséget! Bármit csinálnak is a jupiteriek, a bolygójukat nem hagyhatják el! Ez tény! Tény! Kétségbevonhatatlan tény!

- Miniszter úr - szólalt meg Orlov -, küldhetnék egy űrgramot innen az állomásról? EI akarom újságolni a Földnek, hogy a következő hajóval visszatérek, és végre megnyugodhatnak a kedélyek, mert a Jupiter-ügy megoldódott... méghozzá véglegesen.

Birnam nem szólt semmit, de miközben kezet rázott a birodalmi megbízottal, arcának komor jelentéktelenségét egészen méltóságteljessé formálta át a megkönnyebbülés kifejezése.

Dr. Prosser pedig, fejét madárszerű pózban oldalra hatva, még egyszer elismételte:

- Ketségbevonhatatlan tény!

Hal Tuttle fölpillantott, mikor Everett kapitány, a Kísértet parancsnoka belépett a hajó orrában elhelyezkedő megfigyelőhelyiségbe. Az Üstökös Űrhajózási Társaság legfrissebb szerzeménye káprázatos sebességgel falta a kilométereket.

- Most érkezett egy űrgram a tucsoni központból - mondta a kapitány. - Fölvesszük Orlov birodalmi megbízottat a ganymedesi Jovopolisban, és hazaszállítjuk a Földre.

- Jó. Nem vett még észre minket más hajó?

- Dehogy! Messze eltávolodtunk a forgalmasabb útvonalaktól. A Rendszer akkor hall majd első ízben rólunk, amikor leszállunk a Ganymedesen. Ez lesz a legnevezetesebb nap az űrkutatás történetében a holdraszállás óta. - Hangja hirtelen ellágyult. - Mi a baj, Hal? Elvégre ez a te nagy napod.

Hal Tuttle fölpillantott, bele az űr végtelen feketeségébe.

- Azt hiszem, igazad van. Tíz éven át dolgoztam, Sam. Az első robbanásban elvesztettem a fél karomat és a fél szememet, de nem bánom. Csak olyan valószínűtlennek tűnik az egész. A nagy probléma megoldódott, életem munkája bevégeztetett.

- És vége az acélburkolatú űrhajók korának is.

Tuttle elmosolyodott.

- Igen. Nehéz elképzelni, nem igaz? - Kimutatott az űrbe. - Látod a csillagokat? Az idő egy részében nincs semmi köztük és közöttünk. Kicsit még mindig beleborsódzik a hátam, ha erre gondolok. - Hangja tűnődővé vált. - Kilenc éven át dolgoztam a semmiért. Nem kenyerem az elmélet, soha nem is tudtam igazán, merre tartok... csak épp kipróbáltam mindent. Talán túl erőszakos voltam, és ezt torolta meg rajtam az űr. Fél karommal és a fél szememmel fizettem érte, aztán tiszta lappal kezdtem az egészet elölről.

Everett kapitány ökölbe szorította a kezét, és a hajó falára csapott - a falra, melyen akadálytalanul ragyogtak keresztül a csillagok. Tompa puffanás hallatszott, de a burkolat létezéséről továbbra sem árulkodott semmi más.

Tuttle bólintott.

- Elég szilárd...bár másodpercenként nyolcszázezerszer ki-bekapcsol. A stroboszkópos lámpától kaptam az ötletet. Tudod, az az, amelyik olyan gyorsan kapcsol ki-be, hogy az ember úgy látja, egyfolytában világít.

És ugyanez történik a burkolatunkkal is. Nincs elég hosszú ideig bekapcsolva ahhoz, hogy összeroskadjon a nyomáskülönbség miatt, de ki se olyan sokáig, hogy a levegőnk megszökhessen. A hálóeffektus pedig az acélénál is nagyobb szilárdságot kölcsönöz neki.

Szünetet tartott, aztán lassan hozzátette:

- És még fogalmunk sincs, milyen messzire juthatunk. Ha fölgyorsítjuk az intermissziós effektust, másodpercenként akár egymilliószor is ki-bekapcsothatjuk a mezőt, sőt, egymilliárdszor! Előállíthatunk olyan erőteret, ami még egy atomrobbanás erejét is fölfogja. Ez az életem műve!

Everett kapitány megveregette a másik vállát.

- Térj magadhoz, ember. Először a ganymedesi landolás miatt fájjon a fejed! Az ördögbe is! Tudod, mekkora szenzációk leszünk? Képzeld el Orlov milyen képet vág majd, ha megtudja, hogy a történelem során ő lesz az első utas egy erőtér-burkolatú űrhajón. Mit gondolsz mit fog szólni hozzá? Hal Tuttle vállat vont.

- Szerintem nagyon elégedett lesz.

Szuperneutron - Antológia

A Sol emberszabású lényei

A Galaktikus Kongresszus hétezer-ötvennegyedik ünnepélyes ülését az Eón - az Arkturusz második bolygója - hatalmas, félkör alakú nagytermében tartották.

Az ülés elnöke lassan felemelkedett. Széles arktúriai orcája izgatott pírban égett, amint végignézett a körülötte lévő küldötteken. Drámai érzékkel egy percnyi szünetet hagyott a hivatalos bejelentés előtt. Elvégre egy ember élete során aligha esik meg kétszer, hogy bejelenthesse: új bolygórendszer lép be a Galaktika nagy családjába.

E rövidke szünetben halálos csend uralkodott. A kétszáznyolcvannyolc delegátus - egy-egy a Rendszer kettőszáznyolcvannyolc oxigén-légkörű, víz-kémiájú világából - türelmesen várt az elnöki megnyitóra.

Az emberformájú lények valamennyi típusa és változata képviseltette magát. Némelyik magas és hórihorgas volt, mások szélesek és termetesek, de voltak apró és zömök alakúak is. Voltak itt hosszú, drótszerű hajúak, vagy olyanok, akiknek fejét és orcáját gyér, szürke szőrzet fedte. Egyeseknek sűrű, göndör, szőke fürtök bodrosodtak a fejük búbján, de akadtak teljesen kopaszok is. Néhányuk füle hosszú, szőrös trombitához hasonlított, másoknak háromszögletű membránok rezegtek a halántékukon. Azután voltak itt hatalmas, gazellaszerű szeműek, ráadásul mélybíbor foszforeszkálással, másoknak aprócska, fekete gyöngyhöz hasonló látószerv ékeskedett az arcukban. Az egyik küldött tetőtől talpig zöld volt, egy másik nyolchüvelyknyi orrmánnyal dicsekedhetett, és akadt egy farkcsökevénnyel röstelkedő is. Változatosságuk csaknem kimeríthetetlen volt.

Két dologban azonban mind hasonlítottak egymásra. Mindnyájan Humanoidok voltak, és mind egy szálig intelligensek.

Hirtelen felharsant az elnöki küldött hangja.

- Küldöttek! A Sol rendszere felfedezte a csillagközi utazások titkát, és ezzel kiérdemelte, hogy belépjen a Galaktikus Föderációba.

A megjelentek hatalmas tetszésnyilvánításban törtek ki, az arktúriai felemelt kézzel csendet intett.

- Amit a kezemben tartok - folytatta -, az az Alfa Centauriról érkezett hivatalos jelentés. Az Alfa ötödik bolygóján humanoidok szálltak le a Sol nevű rendszerből. A jelentés minden tekintetben kifogástalan; a Sol rendszerébe való beutazás, illetve a vele való kommunikáció eddigi tilalma ezennel érvényét veszti. A Sol immáron szabad rendszer: nyitva áll a Föderáció hajói előtt. Jelenleg már folynak az előkészületek egy Sol-expedícióra, amely az Alfa Centaurin szolgálatot teljesítő Joselin Arn vezetésével hivatalosan is fel fogja ajánlani az újonnan megnyitott Rendszernek a Föderációba való belépést.

Az elnök elhallgatott, és kétszáznyolcvannyolc torokból egyszerre harsant a sztentori kiáltás.

- Hurrá, Homo Sol, Hurrá, Homo Sol, Hurrá!

A Föderáció minden újonnan felfedezett világot ezzel a hagyományos kiáltással üdvözölt.

Tan Porus teljes öt láb két hüvelyknyi magasságában felemelkedett - ahhoz képest, hogy a Rigelről származott, magasnak számított -, és éles tekintetű, zöld szemével bosszúsan pillogott.

- Na tessék, Lo-fan! Már hat hónapja, hogy ez a fránya tintahal a Béta Drakonisz IV-ről a sarokba szorít! Lo-fan hosszú ujjával finoman megsimogatta homlokát. Egyik szőrös füle néhányat rándult. Nyolcvanöt fényévet utazott, hogy a Föderáció legnagyobb pszichológusával együtt megérkezzék az Arkturusz II-re - méghozzá azzal a speciális céllal, hogy megtekintse ennek a különös puhatestűnek a reakcióit, aki a nagy rigelit a sarokba szorította.

Most is ezt a lényt nézegette: a pufók, mélybíbor színű, lágy húst, amely szívócsápjaival békés közönyösséggel tekergőzött hatalmas víztartályában. Derűsen rágicsált valami zöld, víz alatti páfránylevelet.

- Elég közönségesnek tűnik - jegyezte meg Lo-fan. - Nono! - horkant fel Tan Porus. - Figyelj csak! Elhúzta a függönyt, és a szoba sötétségbe borult. Csak halovány fény esett a víztartályra, és ebben a homályban alig lehetett kivenni a drakónias tintahalat.

- Jöhet az inger - motyogta Porus. - A feje felett lévő ernyőből halványzöld fénysugarat bocsátott a tartályra. Egy pillanatra zölden világított, majd hirtelen tompavörös, és szinte egy pillanat múlva ragyogó sárga fényt sugárzott. Hihetetlen gyorsasággal egyenetlenül átvillant a spektrumon, végül fehéren felragyogott, és ugyanakkor éles, magas hang hallatszott.

Ahogy a hang elhalt, a tintahal testén valami remegés futott át. Azután megnyugodott, és lassan lesüllyedt a tartály aljára.

Porus elhúzta a függönyt.

- Alszik, mint a tej - mormogta. - Még mindig nem értem. Eddig még mindegyik példány, amely hozzánk került így viselkedett, amikor ezt a hangot meghallotta.

- Alszik, mi? Ez különös. Leméred az inger adatait? - Hát persze! Itt van ni, tessék. Az adott fény pontos hossza, plusz az egyes fényegységek erősségének hossza, plusz a végén felhangzó hangok pontos mélysége.

A másik kétkedve nézegette a számokat. Homlokát összeráncolta, füle a meglepetéstó) felegyenesedett. Belső zsebéből kikotorta logarlécét.

- Milyen típusú ennek az állatnak az idegrendszere? - Kettő-Bé, egyszerű, közönséges Kettő-Bé. Itt vannak az anatómusok, pszichológusok és ökológusok ellenőrzései, minden, amivel eddig elvacakoltak. Mindegyiknek a Kettő-Bé jött ki. Az átkozott hülyék!

Lo-fan egy mukkot sem szólt, csak megfontoltan huzigálta a logarlécét. Aztán megállt, közelebbről is megszemlélte az eredményt. Vállat vont, és odanyúlt a polcra, hogy egy vaskos kötetet leemeljen. Lapozgatott benne, és végigböngészett egy hosszú számoszlopot. Aztán megint a logarlécével bíbelődött.

- Ennek nincs semmi értelme - mondta végül tanácstalanul.

- Tudtam! Hat alkalommal próbálgattam hat különböző módon megmagyarázni a reakciót, és minden alkalommal felsültem. Még ha fel is állítok egy olyan módszert, ami megmagyarázza, hogy elalszik, akkor sem tudom megmagyarázni, hogy miért pont ez az inger van ilyen hatással.

- Miért, annyira különleges az inger? - kérdezte sipító hangon Lo-fan.

- Ez a legrémesebb az egészben - kiáltotta Tan Porus. Előrehajolt, és megveregette Lo-fan térdét. - Ha csak ötven angströmmel eltolod akár csak egyetlen fényegység hullámhosszát is, teljesen mindegy, melyikét, és teljesen mindegy, melyik irányba: nem alszik el. Elég csak két másodperccel megnyújtani vagy megrövidíteni bármelyik fényegység hosszát - nem alszik el. Elég, ha a végén a hang magassága egynyolcad oktávnyit változik - mindegy, hogy fölfele vagy lefelé -, nem alszik el. De ha mindent a megfelelő kombinációban csinálsz nos, akkor azonnal szinte kómába esik.

Lo-fan szőrös, trombita alakú füle az égnek állt.

- Galaxis! - suttogta. - Hogy jöttél rá erre a kombinációra?

- Nem én jöttem rá. A Béta Drakoniszon történt. Valamelyik bugris kolléga meg a gólyái éveken át fényes hangreakciókat bocsátottak a puhatestűikre. Az egyik diákja hang-és fénykombinációt futtatott át a medencén, és az átkozott példány elaludt. A kölyök természetesen szörnyen megrémült az eredményétől, és rohant az instruktorához. Az újból kipróbálta, ezúttal másik tintahallal - és az is menten elaludt. Amikor változtattak a kombináción, akkor semmi sem történt. Visszatértek az eredetihez - és az állat újból elaludt. Elég sokáig tartott, amíg rájöttek, hogy semmire sem mennek vele, aztán elküldték az Arkturuszra, és azt akarták, hogy én is nézzem meg. Ez hat hónappal ezelőtt volt, de mondhatom, azóta nincs egy nyugodt éjszakám.

Zeneszó hallatszott, és Porus türelmetlenül megfordult.

- Mi az?

- Küldönc érkezett a Kongresszus elnökségétől, uram - közölte egy fémes hang az íróasztalon lévő szerkezetből.

- Küldd be.

A küldönc karnyújtásnyira tőlük megállt, és átadott egy alaposan lepecsételt borítékot, majd erős hangon így szólt.

- Nagy újság, uram! A Sol rendszere tárva-nyitva áll a belépés előtt!

- Mi a fene? - horkant fel Porus, amikor a küldönc eltávozott. - Ezt már rég tudtuk.

Feltépte a borítékot, és kivette belőle a levelet. Átfutotta, és elfintorodott.

- Ó, Rigel!

- Mi a baj? - érdeklődött Lo-fan.

- Ezek a politikusok mindig a lehető legrosszabbkor zavarnak. Szinte azt hihetné az ember, hogy más pszichológus nincs is a Galaxisban. Nézzenek oda! Még jó, hogy nem tőlünk várják el, hogy megoldjuk a Naprendszer hiperatom-elvét. De végre megoldották, és egy expedíciójuk leszállt az Alfa Centaurin. Most aztán ünnepelnek a politikusok! Nekünk is oda kell küldenünk egy expedíciót, hogy megkérjük őket, csatlakozzanak a Föderációhoz. Persze azon nyomban pszichológust is kell küldenünk, hogy megbizonyosodjanak a helyes reakciókról, mert a hadseregnek természetesen egyetlen tisztességesen képzett pszichológusa sincs.

- Tudom, tudom - bólogatott komolyan Lo-fan. Nekünk is ugyanez a problémánk. Amíg nincs baj, addig bezzeg nincs szükségük pszichológusra, de ha valami történik, akkor adj, uramisten, de mindjárt.

- Nos légy erős, arról szó sem lehet, hogy én látogassam meg a Solt. Ez a hortyogó tintahal túlságosan fontos nekem, semhogy elhanyagoljam. Különben is, az új világok begereblyézése rutinmunka. A-típusú reakció, amit minden másodéves fél kézzel megcsinál.

- Kit küldesz el?

- Még nem tudom. Van néhány ügyes hallgatóm, akik az efféle munkát behunyt szemmel is elvégzik. Majd odaküldöm valamelyiket. De addig még találkozunk a holnapi tanszéki összejövetelen, ugye?

- Örülök, hogy ott leszel és meghallgatsz. Az ujjérintés-ingereiről fogok beszélni.

- Remek! Magam is foglalkoztam ezzel, és kíváncsi vagyok, mit akarsz előadni. Akkor hát viszlát holnap!

Amikor Porus magára maradt, még egyszer átolvasta a Sol rendszeréről szóló hivatalos értesítést. Hanyagul, minden különösebb érdeklődés nélkül végiglapozta, majd egy sóhajjal letette.

- Lor Haridin megcsinálhatná-motyogta magában. - Rendes gyerek... megérdemli, hogy érvényesüljön. Felemelte a székből apró testét, és hóna alatt a jelentéssel végigkocogott a hosszú folyosón. Amikor a túlsó oldalon megállt egy ajtó előtt, azonnal kigyulladt az automata világítás, és egy hang kiszólt, hogy fáradjon be.

A rigeli kinyitotta az ajtót, és bekukkantott.

- Zavarlak, Haridin?

- Nagy űr, főnök, dehogy! - ugrott fel menten Haridin. - Semmi dolgom, amióta befejeztem a haragreakció munkát. Talán valami feladatot kapok?

- Lenne itt valami... ha érzel rá hajlandóságot. Hallottál már a Solról, ugye?

- Hát persze! A televizorokban egyébről sem hallani. Csillagközi utazásokat szerveznek, ugye?

- Úgy van. Egy hónappal ezelőtt az Alfa Centauriról elindult egy Sol-expedíció. Pszichológusra van szükségük, aki rendesen dolgozik, és az az ötletem támadt, hogy téged küldelek oda.

Az ifjú tudós kopasz feje búbjáig elpirult örömében. - Tényleg így gondolja, főnök?

- Miért ne? Ha úgy gondolod, hogy rendesen meg tudod csinálni.

- Egész biztosan megcsinálom! - húzta ki magát Haridin. - A-típusú reakció! Nem hibázhatom el!

- De azt tudod, ugye, hogy meg kell tanulnod a nyelvüket, és Sol-rendszeri nyelven kell igazgatnod az ügyeiket? Azért ez nem olyan könnyű munka!

- Eddig még semmit sem toltam el - vont vállat Haridin. - Az ilyen esetben, mint ez, elég ha a fordítás csak hetvenöt százalékban pontos, hogy a kívánt eredmény kilencvenkilenc egész hat tized századát megkapjuk. Pontosan ilyen probléma megoldását kaptam felvételi vizsgakérdésnek. Úgyhogy ezzel nem tud megfogni, főnök.

- Jól van, Haridin - nevetett Porus -, tudom, hogy te megbirkózol vele. Akkor hát szedd össze a holmijaidat itt az egyetemen, és szólj, ha készen állsz. Ha lehetséges, akkor írj majd valami tanulmányt ezekről a Sol-rendszerbeliekről. Ha jól sikerül, akár végzős státuszt kaphatsz...

- De főnök, ez már lejárt lemez - húzta össze a szemöldökét az ifjú pszichológus. - A humanoidok reakcióit már úgy, de úgy ismerik, mint a... ezekről már igazán nincs mit írni!

- Ha erősen figyelsz, mindig rábukkanhatsz valamire, Haridin. Semmit sem ismerünk eléggé, ezt jól vésd az eszedbe. Ha például egy pillantást vetsz ennek a jelentésnek a 25. oldalára, találhatsz egy szakaszt, amely arra utal, hogy a Sol-rendszerbeliek mindig felfegyverzik magukat, amikor elhagyják az űrhajóikat.

Haridin elolvasta a jelzett helyet.

- Ez ésszerű - mondta. - Teljesen normális reakció.

- Minden bizonnyal. Ők azonban az egész tartózkodásuk idejére megkövetelték, hogy a fegyvereik náluk maradjanak, jóllehet saját humanoid társaik meleg szívvel üdvözölték és fogadták őket. Ez már meglehetősen eltér a normálistól. Nyomozd ki - megéri.

- Ahogy kívánja, főnök. És köszönet a lehetőségért, amit kapok magától. Mondja főnök, hogy viselkedik a tintahala?

Porus összeráncolta az orrát.

- A hatodik próbálkozásom épp tegnap mondott csődöt. Rémes. - Ezzel megfordult, és elment.

A rigeli Tan Porus dühtől remegve összehajtotta a kezében lévő papírlapot, majd kettétépte. Bekapcsolta a televizort.

- Azonnal kapcsolja nekem Santinst a matematikatanszékről - vetette oda.

Tan Porus zöld szeme tűzben égett, és öklével fenyegette a szelíd jelenséget, amely nyomban felbukkant a képernyőn.

- Miféle förtelmes ötlet volt az az analízis, amit az imént ideküldött nekem, maga nyomorúságos, nyálas kukac!

A jelenség bánatos meglepődéssel felhúzta a szemöldökét.

- Ne engem vádoljon, Porus. Ezek a maga egyenletei, nem az enyémek. Honnan szedte őket?

- Semmi köze hozzá, honnan szedtem! Ez a pszichológiai részleg dolga, nem a magáé!

- Rendben van! A megoldás pedig a matematikai részleg dolga. Ez a hetedik nyavalyás egyenlet teljesen értéktelen volt. A legpocsékabb, amit valaha láttam. Maga eddig legalább tizenhét olyan feltevést alkotott, amit nem is lett volna joga megcsinálni. Két hetünkbe tellett, amíg valahogy kibogoztuk magának, végül tömören összefoglaltuk...

Porus felugrott, mint akit megmart a kígyó.

- Mondhatom, szép kis összefoglalás! Épp most téptem darabokra! Maga tizennyolc független variációt vett húsz egyenlethez, ezzel két hónapig vacakolt, aztán a legeslegutolsó lap alján megadja a megoldást, amelyet joggal nevezhetnénk a sületlenség gyöngyszemének, a bölcs semmitmondós legfényesebb ékkövének: "A" egyenlő "A"-val! Amilyen sokat dolgoztam rajta, most olyan kevés az eredményem - egy vacak kis azonosság!

- Akkor sem az én hibám, Porus. Körkörösen érvelt, és a matematikában ez azt jelenti, hogy végül csak egy azonosságot kap, és ez ellen kár is kapálózni. - Szája sarkában egy apró rezzenés lassú mosollyá változott. Különben is, mi baja van az eredménnyel? "A" egyenlő "A"-val, vagy nem igaz?

- Pofa be! - üvöltötte Porus. A képernyő elsötétedett, és a pszichológus összeszorította az ajkát, de belül tovább fortyogott. A monitor felett újból kigyulladt a fény.

- Mi a fenét akar?

Ám csak egy személytelen, hűvös hang válaszolt. - Üzenet a kormánytól, uram.

- Francba a kormánnyal! Mondja meg nekik, hogy elpatkoltam!

- Fontos, uram. Lor Haridin visszatért a Sol-rendszerből, és beszélni óhajt önnel.

- Sol-rendszer? Miféle Sol-rendszer? - kérdezte Porus morcosan. - Ja, már emlékszem! Küldje fel, de mondja meg neki, hogy igyekezzen.

- Gyere be, Haridin - mondta Porus kissé később, lehiggadva, amikor a fiatal arkturuszi belépett. Az ifjú kissé soványabb volt, és fáradtabbnak látszott, mint hat hónappal ezelőtt, amikor elhagyta az Arkturusz rendszerét.

- Nos, fiatalember? Megírtad a dolgozatod?

- Nem, uram - mondta Haridin, miközben heves kíváncsisággal vizsgálgatta a körmeit.

- Miért nem? - kérdezte Porus, és zöld szemével áthatóan a fiúra nézett. - Csak nem azt akarod mondani, hogy valami problémád akadt?

- Egy kicsi, főnök. A pszichológiai bizottság küldött önhöz, miután meghallgatták a jelentésemet. A helyzet az, hogy... hogy a Sol-rendszer... izé... megtagadja a Föderációba való belépést.

Tan Porus úgy ugrott fel a székéből, akár egy keljfeljancsi, és merő véletlenségből Haridin lábán landolt. - Micsoda!?

Haridin nagyon szerencsétlennek látszott, bólogatott, a lábát rázogatta, és a torkát köszörülte.

- Hogy az a vörös óriás... - káromkodott Porus bedühödve. - Micsoda nap ez! Először azt közlik velem, hogy A egyenlő A-val, aztán meg idejössz, és azt mondod, hogy eltoltad az A-típusú reakciót - teljesen eltoltad!

- Nem toltam el - jött tűzbe a fiatalember. - A Sol-rendszerbeliekkel valami nincs rendjén. Nem normálisak. Amikor leszálltunk, azt sem tudták, mit csináljanak velünk. Fantasztikus ünnepséget csaptak, szinte féktelenek voltak. Mindent a lábunk elé hordtak. Azután a saját nyelvükön átadtam nekik a meghívást. Nagyon egyszerű nyelvről van szó, ők eszperantónak nevezik. A nyakamat rá, hogy kilencvenöt százalékban jól fordítottam.

- Na és azután? Mi volt azután?

- Azután már semmit sem értettem, főnök. Először kissé közömbösen reagáltak rá, inkább meglepődtek, és utána-Haridin megborzongott a visszaemlékezéstől a hetedik napon, szóval hét nap múlva, főnök, az egész bolygó teljesen megváltozott. Nem tudtam követni a pszichológiájukat. Magammal hoztam néhány akkori újságot, amelyek a Föderációhoz való csatlakozást úgy írják le, mint az "idegen szörnyetegekkel" való egyesülést, és elutasítják, hogy "embertelen világokkal osszák meg a kormányzást". Kérdem én, főnök, hát nem ment el az eszük?

De ez még csak a kezdet volt. Aztán fényévekkel rosszabb lett. Nagy Galaxis, már a G-típusú reakciót is kipróbáltam, de semmire sem mentem vele. A végén el kellett jönnünk. Valóságos fizikai veszélynek voltunk kitéve ezektől a... ezektől a földlakóktól, ahogyan ők nevezik magukat.

Tan Porus az ajkát harapdálta.

- Érdekes! Magaddal hoztad a jelentésedet?

- Nem. A pszichológiai tanács elkérte tőlem. Egész álló nap mikroszkóppal vizsgálgatják.

- Mi a véleményük?

- Nyíltan nem mondták meg - hunyorított a fiatal arkturuszi -, de azt az érzést keltették bennem, hogy nagyon pontosnak találják.

- No ezt majd eldöntöm, ha elolvastam. Te most velem jössz a Parlamentbe, és útközben még egy-két kérdésemre felelni fogsz.

Joseli Arn az Alfa Centauriról összedörzsölgette hatalmas, hatujjú mancsát, és borzas szemöldöke alól rápislogott a félkörben előtte lévő különféle arcokra. A pszichológiai tanács a világ számtalan pszichológusából állt, és nem volt könnyű kiállni a tekintetüket.

- Úgy informáltak bennünket - kezdte a vegai születésű, zöld bőrű Frian Obel, a bizottság elnöke -, hogy a jelentésnek a Sol katonai helyzetét érintő fejezeteit ön készítette el.

Joselin Arn néma főbólintással válaszolt.

- Hajlandó megerősíteni mindazt, amit megállapít annak ellenére, hogy a benne lévő tények elég valószínűtlenek? Hiszen maga nem pszichológus, igaz?

- Nem. De katona vagyok! - Joselin Arn állkapcsa makacsul összeszorult, amikor basszus hangja végigmennydörgött a teremben. - Nem tudok egyenleteket megoldani, és nem ismerem a grófikonokat, de annál jobban értek az űrhajózáshoz. Megnéztem az űrhajóikat, a mieinket pedig ismerem, és állítom, hogy az övéik jobbak. Láttam az első csillagközi űrhajójukat. Száz év múlva jobb hiperatomot állítanak elő, mint mi. Láttam a fegyvereiket. Szinte mindent megszereztek, ami nekünk is megvan, és műszakilag is csak mintegy ezer évvel vannak lemaradva mögöttünk. Amit pedig eddig nem tudtak megszerezni, azt meg fogják - méghozzá hamarosan. Ha pedig megszerezték, használni is fogják.

Láttam a lőszereiket, a hadianyagaikat. A mieink is fejlettek, de az övéik sokkal hatékonyabbak. Láttam a katonáikat - és mondhatom, inkább velük harcolnék, mint ellenük. Mindezt beleírtam a jelentésembe. Most csak elismétlem.

Súlyos mondandója végére ért, és Frian Obel megvárta, amíg elül a mormogás.

- A többi tudománnyal hogy állnak? Orvostudomány, kémia, fizika?

- Ennek megítélésére nem én vagyok a legalkalmasabb. Megkapták a jelentést azoktól, akik értenek hozzá, s amiket legjobb tudásom szerint csak megerősíthetek.

- Ezek a Sol-rendszerbeliek valódi emberszabású lények?

- A Centauri keringő világaira mondom, igen!

Az öreg tudós hátratámaszkodott székében, és duzzogó mozdulattal az asztal körül ülőkre pillantott.

- Kollégák - kezdte -, meglehetősen kevés előrehaladást tettünk, amikor újra feldolgoztuk ezt a képtelen ügyet. Adva van egy emberszabású faj, amely felülmúlhatatlanul tehetséges a technikában, ugyanakkor megszállottan hisz a tudománytalan természetfeletti erőkben, hihetetlenül gyermeteg előszeretettel fordul az individualitás felé, és ami még ennél is rosszabb, híján van annak az előrelátásnak, amely ahhoz szükséges, hogy bekapcsolódjék egy Galaxist átfogó kultúrába.

Végignézett a borús centauri orcákon.

- Ha hiszünk a jelentésnek, akkor ilyen fajnak léteznie kell, így viszont az alapvető pszichológiai axiómáknak össze kell omlaniuk. De ami engem illet, én visszautasítok minden efféle hitet, és - hogy vulgárisan fejezzem ki magam - az egészet csak felfújt üstökösgáznak tekintem. Ez az eset jó példa arra, hogy nem a megfelelő szakértőket küldtük oda. Remélem, önök is egyetértenek velem, amikor kijelentem, hogy ezt a jelentést lomtárba tesszük, és újabb expedíciót indítunk, amelyet ezúttal szakértő fog vezetni, nem pedig egy tapasztalatlan, ifjú pszichológus vagy egy katona...

A tudósnak torkán akadt a szó, amikor egy vasököl váratlanul az asztalra csapott. Joselin Arn teljesen elveszítette a fejét, és vadul felbömbölt.

- A teremtésit, a Templisz vonagló békaporontyaira, a csúszómászó kukacokra és a röpködő szúnyogokra, és magára a csuklyás halálra mondom, én nem értek ezzel egyet! Maguk csak üldögélnek itt a teóriáikkal és a szakállas tudományukkal, és tagadják, amit én a két látó szememmel láttam! A szemembe merik mondani - villogtatta rájuk rémesen a szemét, miközben üvöltött -, hogy jobban hisznek néhány krikszkraksznak a papíron, amit a béna kezükkel odafirkáltak?

A Centauri szívére, maguk itt egy rakás bölcs vénség, ezt én mondom - és ez elsősorban a pszichológusoknak szól! Megette a fene az olyan embert, aki a könyvébe és a laboratóriumába temetkezik, és nem lát tovább az orránál, vak minden iránt, ami odakint, az élő világban történik. Ez pszichológia? Ez egy rohadt, korhadó, bűzös...

Valaki hirtelen megérintette a derekát, és Joselin Arn abbahagyta dörgedelmét. Egy pillanatig vérben forgó szemmel nézte, ki lehetett az, majd lepillantott, és meglátta, hogy egy picurka ember rejtélyes zöld szemének jeges pillantása fúródik belé.

- Ismerlek téged, Joselin Arn - mondta Tan Porus lassan, gondosan megválogatva szavait. - Derék ember vagy és jó katona, de úgy látom, nem kedveled a pszichológusokat. Ez nem szép tőled, mert a Föderáció politikai sikere a pszichológusokon múlik. Ha ezt elvesztjük, Uniónk összeomlik, nagy Föderációnk semmivé olvad, a Galaktikus rendszer megszűnik. Épp az imént esküdöztél, Joselin Arn, hogy ellenségeink megtámadják a Rendszert, és most magad váltál legnagyobb ellenségünkké. Kétségbe akarod vonni a Rendszer alapjait. Kiásod a gyökereit. Megmérgezed forrásait. Becstelenné váltál, Joselin Arn. Áruló vagy.

A centauri katona tehetetlenül rázta a fejét. Porus beszéde közben mind mélyebb keserűség öntötte el. Újból elismételte magában Porus szavait. Amikor a pszichológus elhallgatott, Arn lehajtotta a fejét, és könnyekre fakadt. Háborúban összeszabdalt állán leperegtek könnyei, ami negyven éve nem esett meg vele.

Porus újból beszélni kezdett, és hangja ezúttal mennydörgésnek hatott.

- Hagyd abba ezt a siránkozást, te gyáva! A veszély közeleg. Fegyverbe!

Joselin Arn felkapta a fejét. Bánata, amely néhány másodperccel előbb teljesen erőt vett rajta, egy pillanat alatt elszállt.

A szobában harsogó nevetés tört ki, és a katona rájött, hogy mi volt ez. Porus büntetése. A pszichológus mindent tud a humanoidok észjárásáról, csak a megfelelő gombot kell benyomnia a megfelelő pillanatban, és...

A katona zavartan az ajkába harapott, de egy szót sem szólt.

Tan Porus azonban nem nevetett. Meggyötörni a katonát, az egy dolog; megalázni már egészen más. A tudós felállt egy székre, és szelíden a katona széles vállára tette a kezét.

- Nem akartam bántani, barátom. Ez csak egy kis lecke volt. Harcoljon a szubhumanoidok és az ötven ellenséges világ ellen. Vágjon bátran az űrnek rozoga konzervdoboznak is hitvány űrhajókon. Köpjön csak a veszélyek szemébe. De soha, soha ne bántsa a pszichológusokat. Legközelebb komolyan megharagszom ezért.

Arn hátrahajtott fejjel felkacagott - mennydörgő hangja egy földrengés erejével is felért.

- Köszönöm a tanácsát, pszichológus - mondta. Égessenek atomokká, ha azt mondom, nincs igaza. Azzal kivonult a szobából, válla még mindig remegett a visszafojtott nevetéstől.

Porus leugrott a székről, és a többiek felé fordult.

- Érdekes humanoid fajba botlottunk bele, kollégák - közölte.

- Á - jegyezte meg Obel szárazon -, a nagy Porus eljött, hogy megvédje tanítványát. Úgy látszik, az emésztése kitűnő egészségnek örvend, ha le tudja nyelni Haridin jelentését.

Haridin, aki eddig a szoba sarkában állt, lehajtotta fejét, elvörösödött, de meg se moccant.

Porus összehúzta a szemöldökét, de nyugodt hangon válaszolt.

- Úgy látszik, le tudom nyelni, és amennyiben a jelentést pontosan analizálták, forradalmasítani fogja a tudományt. Kész pszichológiai aranybánya, és a Sol embere az évezred felfedezése.

- Legyen pontosabb, Tan Porus - mordult fel valaki. - Ennek a centauribeli tökfejnek talán megfeleltek a maga trükkjei, de bennünket nem hat meg.

A tüzes kis rigelit elfutotta a pulykaméreg. Öklét rázta a bekiabáló felé.

- Akkor hát még pontosabb leszek, Inar Tubal, maga szőrös űrpoloska! - Haragja és esze szemmel láthatóan küzdött egymással. - A humanoidokban több van, mint maga hinné, de minden bizonnyal több, mint amit egy ilyen húgyagyú egyén megérthet. Hogy megmutassam egy kicsit, mi az, amit a maga kiszikkadt, fosszilis agya amúgy sem érthet meg, hajlandó vagyok bemutatni egy pszicho-technológiai apróságot, ami majd elveszi az étvágyukat! Pánik, idióták, pánik! Egész világra kiterjedő pánik!

Borzasztó csönd támadt.

- Mit mondott? Egész világra kiterjedő pánik? suttogta Frian Obel. Zöld bőre egészen elszürkült. Pánik?

- Igen, te papagáj! Adj nekem hat hónapot és ötven asszisztenst, és majd én megmutatom, hogy az egész Humanoid Világ pánikba esik!

Obel minden erejét összeszedte, hogy válaszoljon. Hősies erőfeszítéssel igyekezett visszafojtani nevetését - de nem sikerült. Mintegy jeladásra, az egész nagytiszteletű tanács hátravetette magát székén, és egy emberként kitört belőlük a nevetés.

- Emlékszem - mondta levegő után kapkodva a szíriuszi Inar Tubal -, hogy egy növendékem egyszer azt állította, hogy felfedezett egy stimulálószert, amivel világméretű pánikot tud kelteni. Amikor leellenőriztem az eredményét, rájöttem, hogy az egyik kitevőnél eltévesztett egy tizedesvesszőt, ezért tízszer annyi mágnesességet talált, mint amennyi volt. Mondja, Porus kolléga, maya hány helyiértéket tévedett?

- És mi van a Kraut-törvénnyel, Porus, amely szerint ötnél több humanoidban egyszerre nem kelthet pánikot? Talán hatálytalanítsuk a törvényt? Netán az atomteóriát is, ha már így belejöttünk? - és a kapellai Semper Gor majd megfulladt a vihorászástól.

Porus felkapaszkodott az asztal tetejére, és megragadta Obel elnöki kalapácsát.

- Ha még valaki röhögni merészel, annak szétverem a fejét! - kiáltotta. Hirtelen csend lett.

- Magam mellé veszek ötven asszisztenst - kiabálta Porus -, és Joselin Arn elvisz bennünket a Sol-rendszerébe. Azt akarom, hogy öten közületek jöjjenek velem: Inar Tubal, Semper Gor, és még hárman, bármelyikőtök. Akkor szeretném látni az ostoba pofátokat, amikor rádöbbentek, hogy igenis, képes voltam megcsinálni, amit ígértem! - Fenyegetőn felemelte a kalapácsot. - Nos?

Frian Obel higgadtan a plafonra nézett.

- Rendben van, Porus. Tubal, Gor, Helvin, Prat és Winson veled mehet. A kitűzött idő lejártával pedig roppant elégedetten fogjuk szemlélni a világméretű pánikot, vagy azt, ahogy szégyenedben visszakozót fújsz, ami természetesen már sokkal nagyobb örömünkre fog szolgálni. - Frian Obel már előre roppant elégedetten vihorászott.

Tan Porus elgondolkodva kibámult az ablakon. Alatta, ameddig a szem ellát, ott nyüzsgött Terrapolisz, a Föld fővárosa. Végtelen moraja még abba a félmérföldes magasságba is elhatolt, ahol Porus álldogált.

Volt valami e város felett, láthatatlan és megfoghatatlan, de azért ott volt. Jelenléte túlságosan is kézzelfogható volt a csöpp pszichológus számára. Iszamos, nyirkos félelem köpönyege terült a város fölé, és szinte beszőtte a bizonytalanság e borzalmas, sötét köpönyege, amely hideg ujjaival összeszorította az emberiség szívét, és gyorsabban, mind gyorsabban megdobogtatta. A pánik.

A város morajában is hallható volt, minden egyes hang egy-egy apró félelemdübörgés.

Porus undorral elfordult az ablaktól. - Hé, Haridin! - kiáltotta.

- Nekem szólt, főnök? - nézett fel a fiatal arkturuszi a televizorból.

- Mégis mit képzel? Magamban beszélek? Mi a legutolsó hír Ázsiából?

- Semmi újság. A stimulálás még nem elég erős. A sárga emberek - úgy látszik - egykedvűbb természetűek, mint Amerika és Európa lakói. Utasítást adtam, hogy ne növeljék az adagot.

- Nem, nem is kell - értett egyet Porus. - Nem kockáztathatjuk meg, hogy aktív pánik törjön ki. - Egy darabig csendben töprengett. - Figyelj, nagyjából túl vagyunk rajta. Mondd meg nekik, hogy a nagyobb városokba nyomjanak egy kicsivel többet - azok sokkal fogékonyabbak -, aztán álljanak le.

Porus újból az ablak felé fordult.

- Nagy Űr, micsoda világ, micsoda világ! A pszichológia teljesen új ága nyílt meg, egy soha nem is álmodott ága. Tömegpszichológia, Haridin, tömegpszichológia. Elgondolkodva megcsóválta a fejét.

- De ez sok szenvedéssel jár, főnök - motyogta a fiatalember. - A passzív pánik teljesen megbénítja a kereskedelmet és a gazdaságot. Az egész bolygó üzleti élete stagnál. A szerencsétlen kormány tehetetlen: nem tudják, mi történik.

- Majd rájönnek, ha mindennel elkészültem. És ami a szenvedést illeti, azt én sem szeretem, cseppet sem szeretem, de ez szükséges a végkifejlethez, az átkozott végkifejlethez.

Egy kicsit hallgattak, aztán Porus ajka rút mosolyra görbült.

- Az az öt tökkelütött tegnap visszajött Európából, ugye?

Haridin visszamosolygott, és bólintott.

- És mérgükben toporzékolnak! Az előrejelzései öt tizedesig beváltak. Kötöznivaló bolondok...

- Jó! Csak azt sajnálom, hogy nem láthatom Obel arcát, amikor megkapja a legutolsó üzenetemet. Egyébként - halkította le a hangját - róluk mi a legutolsó hír?

Haridin felemelte két ujját.

- Még két hét, és itt lesznek.

- Két hét... két hét - mondta ünnepélyesen Porus. Felkelt és az ajtó felé ment. - Most megyek, és megkeresem azokat a kedves, drága kollégáimat, és a nap hátralevő részét velük töltöm.

Az öt tudós felpillantott jegyzeteiből, és zavartan elhallgatott, amikor Porus belépett. A rigeli huncutul vigyorgott.

- Nos, uraim, elégedettek a jegyzetekkel? Semmi kétség, nyilván legalább ötven-hatvan félrevezető adatot találtak az alapvető megállapításaimban, ugyebár?

Hybron Prat, az Alfa Cefeuszról megrázta azt a szürkén lobogó sörényt, amelyet ő hajnak nevezett.

- Én nem bízom a matematikai számok hülye trükkjeiben.

Porus kurta kacajt hallatott.

- Akkor találj ki valami jobbat. Legalább egy kicsit gyakorlod a reakció kezelését, igaz?

Torokköszörülés kórusa hallatszott, de ezt nem lehetett válaszként értelmezni.

- Nos? - harsogta Porus.

- Nos, mit csináljunk? - kérdezte kétségbeesve Kim Winson. - Hol van az a híres pánikod? Minden szép és jó. Ezek a humanoidok kozmikus csodabogarak, de hol van az a nagy bemutató, ami miatt azt akartad, hogy idejöjjünk? Amíg a Kraut-törvényt nem cáfolod meg, az egész előadásod egy nyiszlett meteort sem ér.

- Legyőztem önöket, uraim, legyőztem! - kukorékolta a kis mesterpszichológus. - Mindent bebizonyítottam, ugyanis a passzív pánik éppoly lehetetlen a klasszikus pszichológiában, mint az aktív. Önök megpróbálták tagadni e tényt, most pedig félnek szembenézni vele, és technikai apróságokon lovagolnak. Menjenek szépen haza; menjenek haza uraim, és bújjanak az ágy alá.

A pszichológusok is csak emberek. Ki tudják analizálni azokat a motívumokat, amelyek vezetik őket, de éppúgy rabszolgái ezeknek, mint minden közönséges halandó. Ezek a galaxis szerte híres pszichológusok sértett büszkeségük és összezúzott hiúságuk miatt gyötrődtek, és ebből a vak makacsságukból gépies reakció következett. Tudták, és azt is tudták, hogy Porus tudja - és ez még jobban megnehezítette a dolgot.

Inar Tubal dühösen meresztette vörös karikás szemét. - Aktív pánikot vagy semmit, Tan Porus. Ezt ígérted, és ezt követeljük tőled. Vagy a kötelezvényt akarjuk, vagy minden űrre és időre, fütyülünk az összes szakmai szempontra. Aktív pánikot, vagy jelentjük, hogy felsültél!

Porus rettentően kihúzta magát, és hatalmas erőfeszítéssel higgadtan válaszolt.

- Legyenek belátással, urak! Nincsenek meg a pánikhoz a kellő tartozékaink. Sohasem ütközhetünk össze azzal a felsőbbrendű formával, amely itt van a Földön. Mi van, ha ellenőrzés alatt tartanak? - kérdezte, és vadul megrázta a fejét.

- El kell szigetelni őket - horkant fel Semper Gor. - Állítsd le, tedd félre. Tégy meg minden előkészületet, amit csak akarsz, de csináld meg!

- Ha tudod - vicsorogta Hybron Prat.

De Tan Porusnak is megvolt a gyenge pontja. Törékeny alkata ellenére hamar felfortyant. Fürge nyelve mintha felhólyagzott volna, és egyik tömény káromkodást a másik után öntötte a nehézkes pszichológusokra.

- Mars innen, üresfejűek! Kotródjatok innen, ki veletek az űrbe! - Felháborodásában alig bírt levegőt venni. - Amint mindnyájan eltűntök az útból, mindent elindítunk itt, Terrapoliszban! Csak eltűnnétek már végre-valahára!

Még egyet hördült, aztán kimasírozott a szobából.

Tan Porus szétrántotta a függönyt, és az öt pszichológus elfordította róla a tekintetét. A Föld fővárosának utcáin nem lehetett polgárokat látni. A katonai őrség léptei gyászindulóként hatottak. A fagyos, téli égbolt alacsonyan lógott a holttestek felett. Dermedt csönd honolt. Az a csönd, amely az orgiákat vagy a vad pusztulást követi.

- Néhány óra alatt vált ilyen veszélyessé a dolog, kollégák - mondta Porus. Hangja fáradtan csengett. Ha eléri a város határát, nem tudjuk megállítani.

- Borzasztó, borzasztó! - motyogta Hybron Prat. - Olyan jelenet volt, amiért egy pszichológus levágatná a jobb karját, hogy lássa, és az egész élete kevés ahhoz, hogy elfelejtse.

- Ezek humanoidok! - nyögte Kim Winson. Semper Gor hirtelen elhatározással felállt.

- Érti ennek a jelentőségét, Porus? Ezek a földlakók hamisítatlanul ellenőrizhetetlen atomokból állnak. Kezelhetetlenek. Még ha kétszer ekkora technikai lángésszel rendelkeznének is, akkor is haszontalanok lennének. A tömegpszichológiájukkal, a tömegpánikjukkal, a különleges érzékenységükkel nem illenek bele a humanoid képbe.

Porus felhúzta az egyik szemöldökét.

- Üstökösgáz! Egyénenként mi pontosan olyan érzelmesek vagyunk, mint ők. Ők viszont ezt átviszik a tömegakcióikba, mi pedig nem; mindössze ennyi különbség van közöttünk.

- Ez épp elég! - kiáltotta Tubal. - Mi már döntöttünk, Porus. Múlt éjjel döntöttünk, amikor tetőfokára hágott a... a... az a dolog. A Sol magára hagyta önnönmagát. Ez egy pestisfészek, és mi nem kérünk belőle. Ami pedig a Galaxist illeti, a Sol emberszabású lényének szigorú karanténban lesz a helye. Ez a végső döntés.

Tan Porus halkan felnevetett.

- A Galaxisra, lehet, hogy csakugyan ez a végső megoldás. De vajon a Sol emberei mit szólnak hozzá? - Az már nem a mi dolgunk - vont vállat Tubal. Porus újból nevetett.

- Mondd, Tubal, csak úgy négyszemközt, próbáltál te időt integrálni a 128. egyenletbe, amely kiterjeszti a tenzorokat?

- N-nem. Nem mondhatnám.

- No akkor vess egy pillantást ezekre a számításokra, és jó szórakozást.

Az öt tudós összesereglett a papírlap felett, amelyet Porus átnyújtott nekik. Arckifejezésük érdeklődőből csodálkozóvá, majd értetlenné, végül pánikszerűvé vált.

- Ez hazugság! - visította Naru Helvin, és görcsös mozdulattal kettétépte a lapot.

- Jelenleg ezer évvel előttük járunk, és mire ez az idő eljön, újabb kétszáz évvel előbbre leszünk! - csattant fel Tubal. - Ezek képtelenek lesznek bármit is csinálni a Galaxis népének sokasága ellen.

Tan Porus színtelen hangon nevetett, amit elég nehéz megtenni, hallgatni azonban igen kellemetlen.

- Még mindig nem hisztek a matematikának. Természetesen, hisz ez a ti szokásos viselkedési mintátok. Na jó, akkor lássuk azokat a szakértőket, akik majd meggyőznek benneteket, ahogy tudnak, hacsak az ilyen nem normális humanoidokkal való kapcsolat nem hoz ki titeket a sodrotokból. Joselin, Joselin Arn, jöjjön be!

A centauri parancsnok belépett, gépiesen tisztelgett és érdeklődve figyelt.

- Mondja, kérem, ha a szükség úgy hozza, meg tud semmisíteni a maga hajója harc közben egy Sol-rendszerbeli hajót?

- Erre semmi esély sincs, uram - mosolygott savanyúan Arn. - E humanoidok pánikja megszegi a Kraut-törvényt, és ez a csatában is így van. A mi hajóinkon szakértőkből álló személyzet tevékenykedik; nekik azonban egyszerű legénységük van, amely individualitás nélkül, egységként funkcionál. Olyan harcformát manifesztálnak, amire azt hiszem, a pánik a legmegfelelőbb kifejezés. A hajó minden egyes egyéne a hajó szerves részévé válik. Számunkra az ilyesmi lehetetlen.

Továbbá ez a világ egy sereg őrült lángelméből áll. Biztos értesülésem szerint legalább huszonkét érdekes, de haszontalan szerkentyűt néztek meg a Thalsoon Múzeumban, amikor meglátogattak bennünket, és kiderült, hogy ezekből a legveszedelmesebb katonai eszközöket gyártották, amelyeket valaha láttam. Ismerik a Julmun Thill-féle gravitációs vonalkeresőt? Ezt használtuk meglehetősen hatástalanul - a modern elektronikus módszer bevezetése előtt. Nos, a Sol-rendszerbeliek átalakították, ebből lett a leghalálosabb automatafegyver irányítója. Nem is láttam még hozzá foghatót. Automatikusan kikeresi és letarolja az ágyút vagy a rakétát, még ha az teljesen láthatatlan célpontként van is jelen az űrben, a levegőben, a vízben vagy a sziklatetőn.

- De nekünk sokkal nagyobb flottánk van - mondta vígan Tan Porus. - Legyőzhetjük őket, igaz?

Joselin Arn megcsóválta a fejét.

- Megverni valószínűleg sikerülne őket. De hogy végképp győzhetnénk, arra nem mernék fogadást kötni. Az a baj, hogy szinte mániákusan begyűjtik a legborzalmasabb hatású szerkezeteket. Technikailag éppoly labilisak, akár a tenger hulláma; a mi civilizációnk pedig a homokzátony. Saját szememmel láttam azt a technikai pazarságot, amellyel felszerelték a földi gépjárműveket összeállító gyáraikat, csak hogy hat hónap múlva az egészet kidobják, egyszerűen - mert elavult! Való igaz, most rövidke időre kapcsolatba léptünk civilizációjukkal. Megismertük még egy új civilizáció módszereit, és nagyvonalúan hozzáillesztettük a többi kétszáznyolcvanvalahányról felhalmozott tudásunkhoz. Ez százalékban kifejezve alig jelent változást. Ők azonban az egyetlen ismert civilizációjukhoz képest most még egyet megismertek uraim, ez számukra száz százalékos előrelépés!

- Milyen lenne a katonai helyzetünk - kérdezte Porus halkan -, ha kétszáz éven át egyszerűen tudomást sem vennénk róluk?

Joselin Arn kurtán felnevetett.

- Ha ezt tennénk, úgy értem, ha hagynák, hogy megtegyük, akkor erre kapásból és teljes biztonsággal válaszolhatok. Mindenképpen óvakodnék ettől a taktikától. Kétszáz év alatt felfedeznének minden újdonságot, amely rövid kapcsolatunkból kiderült, és olyan technológiákkal állnának elő, amelyeket még elképzelni sem tudok. Várjunk kétszáz évet, és nem is kerül sor arra, hogy megverekedjünk; egyszerűen bekebeleznek bennünket.

- Köszönöm, Joselin Arn - bólintott hivatalos képpel Tan Porus. - Pontosan ez volt matematikai számításaim eredménye.

Joselin Arn szalutált, és kiment a teremből.

Porus az öt bénultan ülő tudós felé fordulva folytatta. - Remélem, tanult barátaim még mindig a maguk határozatlan humanoid módján reagálnak. Meggyőztem önöket arról, hogy nem rajtunk áll az elhatározás, hogy ezzel a fajjal megszakítjuk-e az érintkezést. Mi megszakíthatjuk, de ők nem fogják!

Bolondok! - tört most ki Porus. - Tán azt hiszitek, hogy rátok fogom pazarolni az időmet, és folyvást veletek fogok vitatkozni? Most én diktálom a törvényt, értitek? A Sol emberének be kell lépnie a Föderációba. Kétszáz év alatt megérnek rá. Ezt nem kérem tőletek, hanem követelem! - Tan Porus vadul rájuk meresztette a szemét. - Gyertek velem! - morogta kegyetlenül.

A tudósok sápadtan követték Tan Porust, aki a saját hálószobájába vezette őket. A pöttöm pszichológus elhúzott egy függönyt, és előttük állt egy életnagyságú festmény.

- Mit szóltok ehhez?

A festmény egy Földlakót ábrázolt, de ilyen Földlakót a pszichológusok közül még soha senki nem látott. Tiszteletet parancsoló, komoly, férfias vonású arc volt, egyik kezével fejedelmi szakállát simogatta, a másikkal pedig szorosan tartotta egyszerű, könnyű öltözékét. Királyi megjelenése volt.

- Ez itt Zeusz - magyarázta Porus. - A primitív földlakók teremtették, hogy a vihart és a villámlást megszemélyesítsék. Nem emlékeztet titeket valakire? - fordult oda a kővé vált ötösfogathoz.

- Talán a Homo Kanopuszra? - kérdezte Helvin bizonytalanul.

Porus arca egy pillanatra felderült és megenyhült, de aztán újból megkeményedett.

- Hát persze - csattant fel. - Miért haboztok? Ez a megelevenedett Kanopusz, tetőtől talpig, a sárga szakálláig.

- Itt is van még valami - tette hozzá, és most egy másik függönyt húzott el.

A kép női alakot ábrázolt. Telt keblű, széles csípőjű teremtés volt. Kimondhatatlanul bájosan mosolygott, és keze a lábánál felszökkenő búzakalászokat cirógatta.

- Démétér! - mondta Porus. - A mezőgazdasági termékenység megszemélyesítője. Az idealizált anya. Ő kire emlékeztet benneteket?

Ezúttal egy percig sem haboztak. Öt torokból egyszerre jött a kiáltás:

- Homo Betelgeuse!

Tan Porus örömében elvigyorodott. - Eltaláltátok! Nos?

- Nos? - visszhangozta Tubal.

- Hát nem értitek? - hervadt le Porus mosolya. Nem világos? Ostobák! Ha száz Zeusz és száz Démétér landolna a Földön egy "kereskedelmi küldöttség" részeként, és kiderülne, hogy képzett pszichológusok... Értitek már?

- Űr, idő, és apró meteorok! - kacagott fel hirtelen Semper Gor. - Hát persze! A Földlakó nyakig beleesne a saját maga által megszemélyesített vihar-; villám-és anyaságkép megelevenedett másába! Nekünk meg kétszáz évig semmit sem kellene csinálnunk.

- De ezt a te úgynevezett kereskedelmi missziódat, Porus - vetette közbe Prat -, mit gondolsz, hogy fogadja majd a Sol embere?

Porus oldalra billentette a fejét.

- Drága jó Prat kolléga - mormogta -, feltételezi, hogy csupán bemutatót rendeztem, amikor passzív pánikot keltettem? Avagy azért, hogy öt fafejűnek örömöt szerezzek? Ez a passzív pánik megbénította az ipart, és a Föld kormánya forradalommal szembesül, ami a tömegakciónak szintúgy egyik kinyomozandó tárgya. Gondolja, hogy nem ugranak a nyakunkba, ha felajánljuk nekik a galaktikus kereskedelmet és az örökös jólétet?

A tudósok izgatott fecsegésbe kezdtek, de Tan Porus türelmetlenül leintette őket.

- Ha nincs más kérdésük, uraim, akkor kezdjük meg a hazautazásra való előkészületeket. Őszintén szólva belefáradtam a Földbe, és már alig várom, hogy visszamehessek a tintahalacskámhoz.

Kinyitotta a folyosóra vezető ajtót.

- Hé, Haridin! - kiabálta. - Szólj Arn-nak, hogy hat óra múlva álljon készen a hajónk. Visszamegyünk! - De... de... - izgatott kórusban összevissza beszéltek, míg végül Semper Gor megragadta Porust, épp abban a pillanatban, amikor az már ki akart menni. A kis rigeli mindhiába kapálózott Gor erős markában.

- Eressz!

- Épp eleget elviseltünk már tőled, Porus - mondta Gor. - Most pedig légy szíves, nyugodj le, és viselkedj úgy, mint egy humanoid. Mondhatsz bármit, addig egy tapodtat sem megyünk, amíg nem végeztünk. Intézkednünk kell a Föld kormányzatánál a kereskedelmi küldöttségre vonatkozóan, és meg kell szereznünk a tanács jóváhagyását. Ki kell válogatnunk a pszichológusainkat. Meg kell...

Porus egy rántással kiszabadította magát.

- Azt hiszitek, hogy én majd megvárom, amíg a drágalátos tanácsotok elkezdi húsz-harminc éven át fontolgatni, hogy mit is határozzon? A Föld már egy hónappal ezelőtt feltétel nélkül beleegyezett a kikötéseimbe. A kanopuszi és a betelgeusi űrhajók már öt hónappal ezelőtt elindultak, és tegnapelőtt landoltak. Csakis az ő segítségüknek köszönhető, hogy a tegnapi pánikot megállítottuk - amit ti nem is sejtettetek. Nyilván azt gondoltátok, hogy ezt is ti csináltátok. Mától kezdve, uraim, a helyzet teljes ellenőrzés alatt áll, és az önök szolgálatára nincs többé szükség. Hazamegyünk.

A képzeletbeli

A telecaster jelzőfénye villogni kezdett, miközben Tan Porus önelégülten ült a helyén. Éles tekintetű, zöld szeme győzedelmesen csillogott, apró teste remegett az izgalomtól. Semmi nem jelezhette volna jobban az alkalom nagyszerűségét, mint szokatlan testtartása: Tan Porus az asztalon nyugtatta a lábát!

A caster életre kelt, és egy széles arcturusi arc tekintett dühösen a rigeli pszichológusra.

- Muszáj volt az éjszaka közepén kirángatnod az ágyamból, Porus?

- A világnak ezen a felén fényes nappal van, Final. De olyasmit mondok neked, amitől egyszeriben elfeledkezel az alvásról.

Gar Final, a J. G. P. - Journal of Galactic Psychology - szerkesztője megengedte, hogy némi érdeklődés üljön ki az arcára. Akármennyit is hibázott Tan Porus - az Arcturus a megmondhatója, hányszor -, vaktában még sosem riasztott. Ha ő egyszer azt mondja, hogy valami nagy dolog lóg a levegőben, akkor az nem egyszerűen nagy, hanem kolosszális!

Teljesen nyilvánvaló, hogy Porus most jót mulat magában.

- Final - kezdte -, a következő cikk, amit a szennylapodnak elküldök, a legnagyobb szenzáció lesz, amit valaha is kinyomtattál.

Finalnak ez tetszett.

- Tudod te, hogy mit beszélsz? - kérdezte unottan. - A következő hülye kérdés...? Hát persze hogy tudom. Figyelj... - Drámai csend következett, mialatt Final arcán a feszültség szemmel láthatóan nőtt. Azután Porus érzelemtó) fűtött hangon azt suttogta:

- Megoldottam a tintahal problémáját.

A reakció természetesen pontosan olyan volt, amilyenre Porus számított. A caster túlsó végén mintha valami felrobbant volna, s a rigeli harminc teljes másodpercen át élvezhette a higgadt és megfontolt Final reá zúduló kérdésözönét.

Porus tintahala Galaxis-szerte köznevetség tárgya volt. A pszichológus már két éve kajtat egy rejtélyes dracói lény után, amely kitartóan mindig akkor vonul el aludni, amikor nem kellene. Porus rendszeresen mindenféle egyenleteket állított fel, majd rendre összetépte jegyzeteit - ami Föderáció-szerte a viccek legkedveltebb témája lett a pszichológusok körében -, de a különös jelenségre nem lelte meg a választ. Most pedig kirángatta Finalt az ágyából, hogy közölje vele, megvan a megoldás - és ez minden.

Final olyan képet vágott, ami felért azzal, mintha kikapcsolta volna a castert.

Porus megvárta, míg elvonul a vihar, azután higgadtan újra megszólalt:

- És tudod, hogyan jöttem rá?

A szerkesztő válasza csak egy határozatlan morgás volt. A rigeli hadarni kezdett. Arcáról lassan eltűnt a helyzet felett érzett öröm utolsó nyoma is, a második mondat után pedig Final arcáról a harag.

Az arcturuli arckifejezése egyfajta rácsodálkozó érdeklődést tükrözött.

- Nem! - tátogta. - De!

Amikor Porus befejezte, Final felkapta a telefont, és felhívta a nyomdát, hogy a J. G. P. következő számának nyomását halasszák el két héttel.

Furo Santis, az Arcturuli Egyetem Matematikai Tanszékének vezetője hosszasan és határozottan meredt sinusi kollégájára.

- Nem, nem, nincs igazad! Az egyenletek szabályszerűek. Én magam ellenőriztem őket.

- Matematikailag igen - válaszolta a kerek képű sinusi. - De pszichológiailag nincs értelmük.

Santis magas homlokára csapott.

- Értelem! Figyeld csak a matematikusok beszélgetését. Hatalmas űr, ember, mihez kezd egy matematikus az értelemmel? A matematika csupán eszköz, és amíg manipulálni lehet vele, hogy korrekt válaszokat kapjunk, és bizonyos dolgokat előre jelezzünk, addig az értelemnek nincs jelentősége. Ezt megmondom Tan Porusnak is; a legtöbb pszichológus annyira sem ismeri a matematikát, hogy a logarlécet eredményesen használni tudná, csak a saját szakterületéhez ért.

A másik bizonytalanul bólintott.

- Igen, igen. De képzeletbeli mennyiségeket behelyettesíteni egy pszichológiai egyenletbe, ez egy kissé megrendíti a tudományba vetett hitemet. Mínusz egy négyzetgyöke!

Megvonta a vállát...

A seniorok társalgója a Pszichológia Székházában zsúfolásig megtelt, és beszélgetéstől volt hangos. Gyorsan elterjedt a pletyka, hogy Porus megoldotta a tintahalak már-már klasszikusnak számító problémáját, és most másról sem beszéltek.

A legnépesebb csoport közepén Lor Haridin állt. Még fiatal volt, most nyerte el a senior státust. De mert ő volt Porus asszisztense, jelen helyzetben az érdeklődés középpontjába került.

- Nézzétek, fiúk... azt sem tudom, hogy miről van szó. Ez az egész az öreg titka. Csak annyit tudok nektek mondani, hogy némi halvány elképzelésem van arról, hogyan oldhatta meg.

A többiek közelebb húzódtak.

- Hallottam, hogy új számrendszert vezetett be a tintahalak miatt - mondta az egyik -, mint akkor, amikor problémáink támadtak a Sol humanoidjaival. Lor Haridin a fejét rázta.

- Rosszabb! És hogy mi késztette erre, azt nem tudom megmondani. Lehet, hogy agymenése volt, vagy rémálmok gyötörték, mindenesetre képzeletbeli mennyiséget vezetett be - a mínusz egy négyzetgyökét.

Szörnyű csend támadt, majd valaki azt mondta:

- Ezt nem hiszem el!

- Ez tény! - hangzott az öntelt válasz.

- De ennek nincs értelme. Pszichológiai értelemben mit reprezentál mínusz egy négyzetgyöke? Ez annyit jelenthet - fejben gyors kalkulációt végzett, akárcsak a többiek -, hogy az idegi szinapszisokat nem kevesebb mint négy dimenzióval hozza összefüggésbe!

- Hát persze - vágott közbe egy másik. - Ha tegyük fel - ma ingerli a tintahalakat, azok tegnap reagálnak rá. Ezt jelenti a képzeletbeli. Kozmikus porhintés. Ezt meg én mondom.

- Ezért nem vagy te olyan ember, mint Porus - vágta rá Haridin. - Azt hiszed, érdekli, mennyi képzeletbeli van a közbenső lépésekben, ha azok a végső megoldásban nem mínusz egy négyzetei? Csak az érdekli, hogy a helyes választ adják meg számára - a választ erre az egész alvás-dologra. Ami pedig a fizikai jelentőségét illeti, az mit számít? A matematika úgyis csak eszköz.

A többiek ámulva hallgatták.

Tan Porus a legújabb és legfényűzőbb csillagközi járat luxuskabinjában ült, és boldogan bámult a vele szemben ülő fiatalemberre. Fényes jókedvében volt, és talán életében először azt sem bánta, hogy az Ether Press buzgó és rámenős riportere faggatja.

Az etheriporter elcsodálkozott a tudós kedvességén. Keserű tapasztalatai voltak arról, hogy a tudósok mennyire megvetik a riportereket, különösen a pszichológusok, jóllehet, ha az ember rajtuk gyakorolja az alkalmazott pszichológiát, iszonyúan mulatságos reakciókat válthat ki belőlük.

Emlékezett még arra az időre, amikor egyik canopusi öreg barátja arról győzködte, hogy a fán lakó életmódnál nincs jobb. Húsz ember tudta csak lerángatni a fa tetejéről, és csak egy gyakorlott pszichológus volt képes visszahozni a normális életbe.

De mindezek között Tan Porus volt a legnagyobb, s aki lényegében ugyanúgy válaszolt a kérdésekre, mint egy normális emberi lény.

- Azt szeretném tudni, professzor - mondta a riporter -, hogy mi is ez az egész képzeletbeli mennyiség dolog. Ez az ön állítása szerint nem matematikai, hanem csupán egy általános fogalom, amit minden közönséges humanoid meg tud érteni. De azt is hallottam, hogy a tintahalaknak négydimenziós agyuk van.

Porus felmordult.

- Ó, Rigel! Négydimenziós szamárság! Az igazat megvallva az a képzeletbeli, amit alkalmaztam - s ami szemmel láthatóan megbolygatta a közvélemény fantáziáját -, valószínűleg nem jelent többet, mint egy abnormitást a tintahal idegrendszerében, de hogy mit, azt én magam sem tudom. Valószínűleg semmi olyasmit, ami megzavarná az ökológia és a mikrofiziológia metódusait. Nem vonom kétségbe, hogy a válasz a lény agyának atomfizikájában keresendő, de semmi reményem arra, hogy ott megtaláljam. - Némi megvetés érződött a hangjában. - Az atomfizikusok annyira le vannak maradva a pszichológusok mögött, hogy azt hiszem, aligha tudják behozni.

A riportert lesújtotta ez a modor. A másnapi szalagcím már megfogalmazódott benne: A neves pszichológus gyalázza az atomfizikusokat!

Lelki szemei előtt a következő napit is látta már: A felháborodott fizikusok feljelentették a neves pszichológust!

A tudósok közti viszálykodás kedvelt témája volt az Ether Pressnek, különösen a pszichológusok és a fizikusok közti viták, mert ők köztudottan utálták egymást.

A riporter derűsen pillantott fel.

- Nézze professzor, a galaxis humanoidjait nagyon érdekli a tudósok magánélete. Remélem, nem veszi rossz néven, ha felteszek néhány kérdést az otthonába, a Rigel IV-re történő látogatásával kapcsolatban?

- Csak nyugodtan - bólogatott Porus szívélyesen. - Megírhatja, hogy két éve ez az első alkalom, hogy hazamegyek, pedig már régóta várok rá. Az Arcturus túl sárga az én szememnek, és itt minden olyan túlméretezett.

- Ugye igaz, hogy otthon van egy felesége? Porus köhintett.

- Hm, igen. A galaxis legaranyosabb asszonya. Már alig várom, hogy láthassam. Ezt azonban hagyja ki.

A riporter kihúzta.

- Miért nem hozta magával az Arcturulra? A rigeli arcán kissé megfakult a jókedv.

- Amikor dolgozom, szeretek egyedül lenni. Jó, ha van egy feleség - de a saját helyén. Azonkívül a szabadságomat is szeretem magamban eltölteni. Ezt ne húzza ki.

A riporter nem húzta ki. Őszinte csodálattal pillantott a kis alakra.

- Mondja prof, egyáltalán hogy tudja otthon tartani? Szeretném, ha elárulná a titkát. - Majd túláradó lelkesedéssel hozzátette: - Én is hasznát tudnám venni!

Porus felnevetett.

- Elárulom, fiam. Majd ha kiváló pszichológus lesz, a saját otthonában is maga lehet az úr!

Szerette volna már befejezni az interjút, s hirtelen előrehajolva megragadta a másik karját. Zöld szeme élesen villant meg.

- És figyeljen fiam, ez az utolsó megjegyzés nem tartozik a sztorihoz. Rendben?

A riporter elsápadt és visszahúzódott.

- Nem uram, nem! A mi szakmánkban van egy mondás, ami így szól: "Ne próbálj bolondot csinálni egy pszichológusból, mert az csinál bolondot belőled".

- Ez jó! Tudja, ezt szó szerint meg is tehetem, ha muszáj.

Az ifjú újságíró ezek után megtörölte izzadt homlokát, és a jegyzeteivel együtt elsomfordált. Egy percig úgy érezte magát, mint akit keresztre feszítettek. Magában eltökélte, hogy a jövőben nem készít interjút pszichológusokkal - hacsak nem emelik a fizetését.

Több tízmillió mérföldnyire a történtektől Porus megpillantotta a fehér Rigelt, és valami belemarkolt a szívébe.

B típusú reakció - nosztalgia: a Rigellel és az ifjúkori élményekkel kapcsolatos feltételes reflex...

Szavak, kifejezések, egyenletek futottak át nyugtalan agyán, de ettől függetlenül boldognak érezte magát. Kis idő múlva az ember győzedelmeskedett a pszichológus felett, és Porus felhagyott azzal, hogy a kritikátlan boldogság felsőbbrendű örömét elemezze.

Két éjszakával korábban ébredt fel alvási periódusából csak azért, hogy landolás előtt egy pillantást vethessen a Hanlonra, a Rigel negyedik bolygójára, az otthonára. Ott, azon a világon, egy csendes tenger partján áll kétszintes kis háza. Kicsi ház, nem akkora monstrum, amekkora az arcturusiaknak meg a többi bököm humanoidnak kell.

Már javában nyár van, s a ház bizonyára a Rigel gyöngyházfényében ragyog, nem durva sárgás-vörösben, mint az arcturusi házak. Mennyivel megnyugtatóbb ez!

És - majdnem felkiáltott a gondolatra - rögtön az első éjszaka telezabálja magát roston sült tryptex-szel. Már két éve, hogy nem ízlelte, és a felesége készíti a rendszerben a legjobb tryptexet.

A felesége gondolatára egy pillanatra összerezzent. Nem volt tisztességes a részéről, hogy erre a két évre itthon hagyta őt, de így kellett lennie. Még egyszer az előtte heverő papírokra pillantott. Az ujjai kissé megremegtek, amikor közéjük túrt. Az egész napot azzal töltötte, hogy megpróbálta kikalkulálni a reakcióit azok után, hogy két éve nem látta őt, s az eredmény nem volt kellemes.

Nina Porus zabolátlan szenvedélyű asszony, jobb lesz, ha alaposan felkészül.

Gyorsan megtalálta a tömegben. Mosolygott. Jó volt megpillantani, még ha a számításai hosszú és komoly viharokat jósoltak is. Még egyszer átgondolta, amit mondani akart neki, és az utolsó pillanatban még változtatott rajta.

Akkor a felesége is észrevette őt. Vadul integetni kezdett és a tömeg elé furakodott. Mire Porus észbe kapott volna, már ott állt előtte. Gyengéd ölelésétől egészen meglepődött és elérzékenyült.

Egyáltalán nem erre a reakcióra várt! Valami nem stimmel!

Felesége ügyesen átvezette a riporterek tömegén a stratokocsihoz, és egyfolytában hadart.

- Tan Porus, már azt hittem, sosem látlak többé. Olyan jó, hogy megint itt vagy velem; el sem tudod képzelni. Itthon minden a legnagyobb rendben van, de nélküled természetesen semmi sem ugyanaz.

Porus zöld szeme megvillant. Ez a szöveg egyáltalán nem illett Ninához. A pszichológus kifinomult fülének sokkal inkább úgy hangzott, mint egy őrült szertelen, összefüggéstelen hadarása. Még annyira sem tért magához, hogy a szünetekben válaszképpen dörmögjön valamit. A tengerparti házig tartó úton mindvégig az ülésbe süppedve inkább az alattuk elsuhanó tájat figyelte, és a levegő süvítését hallgatta.

Nina Porus vidáman csacsogott; csacsogásának egyetlen normális jellemvonása az volt, hogy végig egyenletesen, zökkenőmentesen beszélt.

- És persze drágám, elkészítettem egy egész tryptexet, mindkét felét jól átsütöttem, és szarnisszal körítettem. És, ó, igen, hallottam a tavalyi afférodról ott azon az új bolygón - hogy is nevezted, Földnek? Olyan büszke voltam rád. Azt mondtam magamban...

És így tovább, mígnem szavai egyetlen összefüggő hangfolyammá nem olvadtak.

Mi van a könnyekkel? Hol marad a szemrehányás, a fenyegetés, a szenvedélyes önsajnálat?

Tan Porus úgy érezte, a vacsora kész kínszenvedés a számára. Csak meredt maga elé a tányérján tornyosuló tryptex-re, és furcsa módon étvágytalanságot érezve azt mondta:

- Ez azokra az időkre emlékeztet, amikor az Arcturulon az elnök megbízottjával ebédeltem...

Belemerült a részletekbe, hosszasan ecsetelte, hogy mennyire élvezte, költői módon kiszínezte, hogy milyen élvezetes volt számára, és nem túl finoman kihangsúlyozta, hogy egyáltalán nem hiányzott neki a felesége, s végül egy utolsó, kétségbeesett tőrdöfésként mintegy mellékesen megemlítette, mennyire meglepődött azon, hogy az Arcturul rendszerében milyen sok rigeli nő található.

De a felesége a végén csak mosolygott:

- Csodálatos, drágám - lelkendezett. - Úgy örülök, hogy jól érezted magad. Egyél tryptexet.

De Porus nem ette meg a tryptexet. Az étel puszta gondolatára is émelygett. Egyetlen futó pillantást vetett a feleségére, majd a maradék büszkeségét latba vetve felállt, és visszavonult a szobájába.

Darabokra tépte az egyenleteit, és beleroskadt a karosszékébe. Megpróbálta lecsillapítani a dühét, mert nyilvánvaló volt, hogy Ninával történt valami. Valami borzalmasan rossz! Még ha beleszeretett is valakibe - ez volt első pillanatban a kézenfekvő magyarázat -, az sem okozott volna ilyen forradalmi változást a jellemében.

A hajába túrt. Ennél sokkal meglepőbb dologra utaló rejtett feszültséget érzett... de nem tudta, mit. Tan Porus minden vagyonát odaadta volna, ha a felesége akkor belép, és tesz egy - csak egyetlen - kísérletet arra, hogy letépje a skalpját, mint a régi időkben...

Odalent az ebédlőben Nina Porus szemében alattomos fény villant.

Lor Haridin letette a tollat, és azt mondta:

- Gyere be!

Kinyílt az ajtó, és a barátja, Eblo Ranin lépett be. Leseperte az asztal sarkát, és ráült.

- Haridin, van egy ötletem. - Úgy suttogott, mint akit bűntudat gyötör.

Haridin gyanakvóan pillantott rá.

- Mint amikor rejtett csapdát állítottál az öreg Obelnek?

Ranin vállat vont. Az után a nagyszerű munka után két teljes napig bujkált a szellőző kürtőjében.

- Nem, ez törvényes. Figyelj, Porus rád bízta a tintahalat, ugye?

- Ó, értem már, miben sántikálsz. Nem fog menni. Csak etethetem, ennyi az egész. Ha csak összecsapnám a kezem, és a tintahal megváltoztatná a színét, Porust megütné a guta.

- Az űrbe vele! Végül is parszekekre van innen.

- Ranin elővette a J. G. P. egy kéthónapos példányát, és visszahajtotta a borítóját. - Nem kísérted figyelemmel Livell kísérleteit a Procyon U-n? Tudod... ultraibolya sugárzás nélküli mágneses mezők.

- Nem az én területem - mordult fel Haridin. Hallottam róla, de ez minden. Mi van vele?

- Nos ez egy E-típusú reakció, ami akár hiszed, akár nem, gyakorlatilag minden esetben Fimban-effektust hoz létre, különösen a magasabb rendű gerinceseknél.

- Hm!

- Na már most, ha kipróbálnánk a tintahalakon... - Nem, nem, nem, nem! - Haridin vadul megrázta a fejét. - Porus letörné a derekamat. Hatalmas csillagok és apró meteorok, hogy kitekerné a nyakamat!

- Figyelj, te féleszű, nem Porus mondja meg, mit csinálj a tintahalakkal. Frian Obelé az utolsó szó. Ő a Pszichológiai Választmány feje, nem Porul. Csak annyit kell tenned, hogy kéred az engedélyét, és ő meg fogja adni. Köztünk maradjon, a tavalyi Homo Sol eset óta látni sem bírja Porust.

Haridin elbizonytalanodott. - Kérd meg te.

Ranin köhintett.

- Nem. Egészében véve talán jobb, ha nem teszem. Él még benne a gyanú, hogy én állítottam azt a rejtett csapdát, jobb, ha nem kerülök az útjába.

- Hm. Hát jó... rendben van.

Lor Haridin úgy nézett ki, mint aki két hete nem aludt - ami azt bizonyítja, hogy a külső olykor sok mindent elárul,

Eblo Ranin türelmes kedvességgel pillantott rá, és felsóhajtott.

- Figyelj! Leülnél, kérlek? Santin ugye ma végre eredményre jutott?

- Tudom, tudom, de ez olyan megalázó. Hét évig foglalkoztam magasabb matematikával. S most valami ostoba hibát követtem el, amire nem jövök rá.

- Talán nem jó helyen keresed.

- Ne légy ostoba. A válasz az, hogy lehetetlen. Lehetetlennek kell lennie. Annak kell lennie. - Összeráncolta magas homlokát. - Ó, azt sem tudom, mit higgyek.

Továbbra is arra koncentrált, hogy kisimítsa maga alatt a takarót, s közben keserűen elmélázott. Hirtelen felült. - Itt vannak ezek az időintegrálok. Én mondom, nem lehet velük dolgozni. Kikeresed őket a táblázatból, de alig találod meg a helyes címszót, ráadásul tizenhét lehetséges választ kapsz. Neked kell kitalálnod, hogy melyik az, aminek értelme van, és - Arcturus segíts! vagy mindegyik jó, vagy egyik sem! Ha esetünkben végigfuttatod mind a nyolcon, annyi permutációt kapsz, hogy az kitart életed végéig. Rossz válasz! Csoda, hogy túléltem az egészet.

A pillantás, amit Helo: Időintegrál táblázatok című vaskos munkájára vetett, Ranin legnagyobb meglepetésére nem perzselte meg a könyv borítóját.

Jelzőfény villant, és Haridin az ajtóhoz ugrott. Kikapta a küldönc kezéből a csomagot, és vadul feltépte.

Az utolsó oldalra lapozott, és elolvasta Santin megjegyzését:

"A számításaid helyesek. Gratulálok - de ne csapd le Porus fejét! Inkább azonnal lépj kapcsolatba vele." Ranin a másik válla fölött elolvasta, azután egy hosszú percig egymásra néztek.

- Helyes volt - nyögte Haridin duzzadt szemmel. - Találtunk valamit, amit a képzeletbelivel nem lehet összeegyeztetni. A megjósolt reakciót kaptuk meg, de az tartalmaz egy képzeletbeli mennyiséget!

A másik nyelt egyet, és elhessegette bódulatát. - Hagy értelmezed ezt?

- Hatalmas űr! Hogy a galaxisba is tudnám? Meg kell nyernünk Porust, ez minden.

Ranin pattintott az ujjával, és megragadta a másik vállát.

- Ó nem, nem kell. Ez a mi nagy lehetőségünk. Ha ezt keresztül tudjuk vinni, hatalmasat kaszálunk. - Izgalmában dadogni kezdett. - Ó, Arcturus! Bármely pszichológus kétszer is odaadná az életét egy ilyen lehetőségért.

A dracói tintahal nyugodtan úszkált a medencéjében, nem zavarták a körötte tornyosuló szolenoidok. A tekergőző vezetékek, az elektromos elektródák, a fellógatott merkúrium-gőz lámpák mit sem jelentettek számára. Baromi nyugalommal majszolta maga körül a tengeri páfrány leveleit, s elégedett volt a világgal.

Nem úgy a két pszichológus, Eblo Ranin a bonyolult berendezések közt rohangált, az utolsó pillanatban még egyszer ellenőrizni akart mindent. Lor Haridin ezalatt a körmét rágta.

- Minden be van állítva - lihegte Ranin, és kimerülten megtörölte gyöngyöző homlokát. - Fűtsünk be neki!

A merkúrium-gőz lámpák kigyulladtak, és Haridin összehúzta a függönyt. A vörös nélküli hideg fényben két zöld arc figyelte közvetlen közelről a tintahalat. Az lomhán úszkált, meleg rózsaszín teste feketére változott a merkúrium-fényben.

- Add rá a kakaót - suttogta Haridin rekedten. Halk kattanás hallatszott, de ez volt minden.

- Semmi reakció? - kérdezte Ranin félig-meddig önmagától. Azután amikor a másik közelebb hajolt, visszatartotta a lélegzetét.

- Valami történik a tintahallal. Mintha világítana vagy a szemem káprázik?

A derengés most láthatóvá vált, aztán mintha leválna az állat testéről, s önálló gömb alakot venne fel. Hosszú percek teltek el.

- Valamilyen sugárzást bocsát ki, erőteret vagy mezőt - nevezd aminek akarod -, ami, úgy látom, folyamatosan növekszik.

Nem tudták, mi az, és nem is erre számítottak. Megint csak vártak és figyeltek.

Azután Ranin tompán felkiáltott, és megragadta Haridin könyökét.

- Sistergő üstökös, ez meg mit csinál?

A gömb alakú csillogás vagy micsoda egy pszeudolábat eresztett. Ahol ez a fényes jelenség hozzáért a hajladozó páfrány leveléhez, az megbarnult és elhervadt!

- Kapcsold ki az áramot!

Egy kattanás, és a merkúrium-gőz lámpa kialudt, az árnyak eltűntek, és a két alak idegesen egymásra meredt. - Mi volt ez?

Haridin a fejét rázta.

- Nem tudom. Valami egészen őrületes dolog. Ilyet még sose láttam.

- Te sem láttál még képzeletbeli tényezőt egy reakcióegyenletben, ugye? Mindenesetre én sem gondoltam, hogy a táguló mezőnek van bármilyen ismert energiaformája...

Hatalmasat sóhajtott, és leült a tintahal tartályának peremére. A puhatestű mozdulatlan volt, de körülötte a páfrány hervadtan lógott.

Haridinnek elakadt a lélegzete. Széthajtogatta a páfrányokat, és ott találta a homályos derengést: már elfoglalta a fél medencét. Apró, görbe fénycsápok nyúltak ki belőle a páfrány felé, s az egyik túlnyúlva a tartályon, az asztalra kúszott.

A rémülettől Ranin hangja kellemetlen károgássá változott.

- Utóreakció. Nem tesztelted a Wilbon-teorémát?

- Hogyan tudtam volna? - Haridin szíve hevesen kalimpált, s kiszáradt szája nehezen formálta a szavakat. - Wilbon teorémájának semmi köze az egyenletek képzeletbeli tényezőihez. Kihagytam.

Ranin lázasan munkához látott. Kirohant a helyiségből, és a saját laboratóriumából egy visítozó, mókusféle állattal tért vissza. Gyorsan az asztalra dobta, a fénycsáp útjába, és egy hosszú vonalzóval a helyén tartotta.

A fényes nyaláb valamilyen módon érzékelte az élet jelenlétét, és feléje szúrt. A kis rágcsáló éles hangon felvisított, majd ernyedten összeroskadt. Két másodperc múlva megrezzent és összezsugorodott.

Ranin káromkodott, és nagyot kiáltva eldobta a vonalzót, mert a fénycsáp - most kissé vastagabb és fényesebb - lassan feléje kezdett kúszni.

- Várj! - kiáltotta Haridin. - Ez majd segít! Azzal kihúzott egy fiókot, és elővett belőle egy krómozott Tonite pisztolyt. A fegyver hajszálvékony, vörös fénysugara a tintahal felé szúrt, és az erőtérgömb peremén hangtalan robbanással felvillant. A pszichológus újra és újra tüzelt, azután benyomva tartotta a ravaszt, és a pusztítás csak akkor maradt abba, amikor elengedte.

De a homályos derengés sértetlen maradt. Már az egész tartályt megtöltötte. Minden páfrány elpusztult.

Minden simán ment - a humanoidok nagy tömegben nem feltétlenül jelentenek okot a pánikra, leszámítva a Sol bolygóin élő fél-zseni, fél-humán fajt -, és az Univerzum evakuálása fennakadás nélkül történt meg.

- Egyetlen hülye - közölte az öreg Mir Deana, az Arcturus U kiemelkedő fizikusa - több kérdést tud feltenni, mint amennyit száz bölcs meg tud válaszolni. - Megvakarta bozontos szakállát, majd megvetése jeléül hangosan megszívta az orrát.

- Mit akar ezzel mondani? - kérdezte Frian Obel élesen, és zöld vegai bőre elsötétült a haragtól.

- Áttételesen csak annyit, hogy egyetlen ostoba pszichológus nagyobb bajt tud okozni, mint amekkorát ezer fizikus helyre tud hozni.

Obel dühösen visszatartotta a lélegzetét. Neki saját véleménye volt Haridinről és Raninról, de egy ilyen béna agyú fizikus mit tudhat...

Qual Wynnek, az univerzum elnökének köpcös alakja közeledett feléjük. Alig kapott levegőt, és lihegve beszélt:

- Beszéltem a Galaktikus Kongresszussal, és azt mondták, elrendelik az egész Elron kiürítését, ha szükséges. - Mintegy mentegetőzve tette hozzá: - Nem tehetünk semmit?

- Egyelőre semmit - sóhajtott Mir Deana. - Csak annyit tudunk, hogy a tintahal valamilyen pszeudo-eleven sugármezőt bocsátott ki, aminek nem voltak elektromágneses jellemzői. A terjedését nem tudtuk megállítani, hiába próbálkoztunk anyaggal, vákuummal. A fegyvereink nem tettek kárt benne, mert a mezőn belül a valós tér-idő sajátosságai nem érvényesek.

Az elnök aggódva rázta meg a fejét.

- Rossz, nagyon rossz! Ugye Porusért elküldtek már? - Szavai úgy hangzottak, mintha ez volna számára az utolsó szalmaszál.

- Igen - mordult fel Frian Obel. - Porus az egyetlen, aki igazán ismeri a tintahalakat. Ha ő nem tud segíteni, akkor senki. - Az egyetem fehér épületeire bámult, ahol a fél campusban elszáradt a fű, és a fák is üszkös csonkként meredeztek.

- Gondolja - fordult az elnök ismét Deana felé -, hogy a mező képes interplanetáris méreteket ölteni?

- Sistergő nova, nem tudom, miről beszél - csattant fel Deana, és idegesen elfordult.

Sűrű csend támadt körülöttük.

Tan Porus mély apátiába süllyedt. Nem vette észre a feje felett sziporkázó színpompás csillogást. Nem hallotta a kellemes hangokat sem, amik betöltötték az auditóriumot.

Csak egyetlen dolgot tudott: rábeszélték, jöjjön el a koncertre. A koncert valóságos átok volt számára, és házassága húsz esztendeje alatt oly ügyesen sikerült elkerülnie őket, hogy azt bármelyik pszichológus megirigyelhetné. És most...

Kábulatából a háta mögül hirtelen felhangzó disszonáns hang riasztotta fel.

A bejáratnál, ahonnan a hangzavar támadt, a jegyszedők kétségbeesetten lengették egyenruhás karjukat, majd egy metsző hang harsant:

- Sürgős ügyben érkeztem az Arcturulról, az Elron Galaktikus Kongresszusától. Tan Porus a helyiségben van?

A pszichológus felpattant székéből. Sűrű bocsánatkérések közepette igyekezett a gondviselés küldötte elé. Azonnal feltépte az üzenet borítékját, amit a küldönc nyújtott át neki, és olvasni kezdte. A második mondat után lelkesedése alábbhagyott. Amikor végzett, felemelte tekintetét, de csak zöld szeméből sugárzott némi élet. - Mikor indulhatunk?

- A hajó már vár bennünket. - Akkor gyerünk!

Egy lépést tett előre, majd megállt. Egy kéz megragadta a könyökét.

- Hová mész? - kérdezte a felesége. Hangjának metsző éle volt.

Tan Porus egy percig nem kapott levegőt. Már előre látta, mi fog történni.

- Drágám, azonnal az Elronra kell mennem. A világ, vagy talán az egész galaxis sorsa forog kockán. El sem tudod képzelni, milyen fontos ez most. Mondhatom neked...

- Rendben van. Veled megyek. A pszichológus fejet hajtott.

- Igen, drágám - lehelte. Felsóhajtott.

A pszichológiai választmány egy emberként hímezett-hámozott, majd kétkedő pillantást vetett az előttük álló nagyléptékű grafikonra.

- Őszintén szólva uraim - folytatta Tan Porus -, én magam sem vagyok benne teljesen biztos, de... nos, mindannyian láttuk a következményeket, és ellenőriztük is. Ez lehet az egyetlen stimulus, ami semlegesítheti a reakciót.

Frian Obel idegesen simogatta az arcát.

- Igen, matematikailag ez világos. A hidrogénion aktivitásának pH3 fölé történő emelése Demane-integrálhoz vezet, az pedig... De figyeljen, Porul, mi nem a tér-idővel dolgozunk. A matematika lehet hogy nem alkalmas erre... talán semmi sem alkalmas.

- Ez az egyetlen lehetőségünk. Ha a normális téridőben akarunk elbánni vele, akkor legfeljebb savval önthetjük le, vagy Tonite sugárral pörkölhetjük meg. Nincs más választásunk, mint élni a lehetőséggel...

Egy erőteljes hang szakította félbe.

- Azt mondom, vágjunk bele. Az sem érdekel, ha tíz konferenciát hagyok is ki.

Qual Wynn potrohos alakja állt az ajtóban. Porust kereste, és amikor megtalálta, odament hozzá.

- Porus, azt hiszem, meg fogok őrülni. A parlament mint az egyetem elnökét, engem hibáztat a történtekért, Deana meg most azt mondja... - hirtelen elhallgatott, mert észrevette, hogy Mir Deana mögötte áll, és csendben figyel.

- A mező most már több mint ezer négyzetmérföldnyi területet fed be, és folyamatosan növekszik. Úgy tűnik, kétségtelenül képes bolygóközi méreteket is ölteni, ha úgy tartja kedve, és akár megtöltheti a csillagközi teret is.

- Halljátok ezt? Halljátok ezt? - Wynn szinte rángatódzott aggodalmában. - Nem tudtok valamit tenni? A galaxis a végzetéhez közeledik, én mondom, ez a vég!

- Ó, maradj a nadrágodban - mordult rá Porus -, minket meg hagyj, hadd foglalkozzunk ezzel. - Deanához fordult. - A fizikusaik nem végeztek elemzéseket arra vonatkozóan, hogy a mező milyen sebességgel hatol át különféle anyagokon?

Deana kimérten bólintott.

- Az áthatolás sebessége fordítottan arányos a sűrűséggel. Az ozmium, irídium és a platina a legjobb. Az ólom és az arany a legkönnyebb.

- Jó! Ez tetszik. Akkor már csak egy ozmium-páncél ruhára van szükségem, meg egy ólomüveg sisakra. Mindkettő jó vastag legyen.

Qual Wynn igencsak meglepődött.

- Ozmium-páncél! Ozmium! Hatalmas csillagköd, gondoljon a költségekre!

- Gondolok rájuk - vetette oda Porus fagyosan.

- De az egyetemre fogják terhelni; ezek... - Az összegyúlt fizikusok reá szegeződő komor tekintetét látva kezdte felfogni a helyzetet. - Mikorra kéri?

- Tényleg maga akar menni?

- Miért ne? - kérdezte Porus bekászálódva az öltözékbe.

- A sisaküvegje - tájékoztatta Mir Deana - csupán egy óra hosszat áll ellen az energiamezőnek, de valószínűleg nem tartózkodik olyan sokáig a részecskesugárzásban. Nem tudom, sikerül-e.

- Emiatt majd én aggódom. - Kis szünet után bizonytalanul hozzátette: - Egy perc, és készen vagyok. Előtte még szeretnék a feleségemmel beszélni - négyszemközt.

A beszélgetés rövid volt. Azon ritka alkalmak egyike esett meg Tan Porus-szak amikor el tudta felejteni, hogy ő pszichológus, és amit mondott, az a szívéből jött, s még a másik természetes reakcióira is figyelemmel tudott lenni.

Egy dolgot biztosan érzett - azt is inkább csak ösztönösen -, mégpedig azt, hogy a felesége nem fog elkeseredni vagy elérzékenyülni, és ebben igaza is lett. Csak az utolsó másodpercben sütötte le a szemét, és reszketett a hangja. Egy zsebkendőt rángatott elő a zsebéből, és kirohant a szobából.

A pszichológus utánabámult, azután lehajolt, hogy felvegye a könyvet, amit akkor vert le, amikor előkapta a zsebkendőt. Anélkül, hogy rápillantott volna, a tunikája belső zsebébe tette.

- Egy talizmán! - suttogta gonosz mosollyal.

Tan Porus egyszemélyes cirkálója süvítve belezúgott a "halál-mezőbe". A magányosság nyúlós érzése azon nyomban rátelepedett.

- Képzelődöm! Nem szabad felizgatnom magam. Megvonta a vállát.

Körülötte halványan szikrázott a levegő, de azt is inkább csak érezte, mint látta. A jelenség bekúszott a hajóba is, és a rigeli pszichológus látta, hogy az öt eroni sármány, amit magával hozott, döglötten, zilált tollakkal fekszik a kalitka aljában.

- A "halál-mező" bejött - sziszegte. - Áthatolt a hajó acélburkolatán.

A cirkáló az ügyetlen leszállás következtében ráhuppant az egyetem tornapályájára, és Tan Porus esetlen ozmium-ruhába öltözött alakja kikászálódott a hajóból. Felmérte lehangoló környezetét. A lába alatti tarlótól a normális kék eget rejtő homályig minden halottnak tűnt.

Belépett a Pszichológia Tanszékre.

A laboratóriumában sötét volt, az árnyékolók még le voltak eresztve. Felhúzta őket, és alaposan szemügyre vette a tintahal medencéjét. A vízcserélő még működhetett, mert a tartály tele volt. Jóllehet ez az egyetlen dolog tűnt normálisnak. Azon a helyen, ahol egykor a tengeri páfrány virított, most csupán néhány rothadás-foltot látott. A tintahal mozdulatlanul feküdt a tartály fenekén.

Tan Porus felsóhajtott. Fáradt volt és kába. Hosszú percekig csak bámult maga köré, de nem látott semmit. Azután erőt vett magán, felemelte a kezében tartott üveget, és a címkéjére pillantott: 12 mólos hidroklór sav. - Kétszáz köbcenti - morogta magában -, csak bele kell öntenem. Az majd leszorítja a pH-t, már amennyire a hidrogénion aktivitás itt jelent valamit.

Ügyetlenül matatott az órájával, majd felnevetett. Pontosan úgy érezte magát, mint aki becsípett.

Gyorsan összeszedte magát.

Csak pár percem van, hogy... mit is kell csinálnom? Nem tudom... valamit mindenesetre. Ezt bele kell öntenem.

- Beleönteni! Beleönteni! Belecsurgatni-csurigálni! - dalolta, mint valami ostoba gyerekdalt, miközben a savat a nyitott tartályba folyatta.

Tan Porus elégedett volt önmagával, és felnevetett. Kesztyűs kezével megkavarta a vizet, és tovább kacarászott. Még mindig énekelgette a dalocskát.

Akkor hirtelen észrevette, hogy a környezete megváltozott. Gyorsan körülnézett, és abbahagyta az éneklést. Mintha hideg vizet zúdítottak volna rá, úgy érte a felismerés. Az atmoszféra csillogása megszűnt!

Hirtelen mozdulattal lecsatolta a sisakot, és félredobta. Nagyokat lélegzett az áporodott, de nem mérgező levegőből.

Azzal, hogy besavazta a tartály vizét, tönkretette az erőtér forrását. A pszichológia tiszta matematikája újabb győzelmet aratott!

Kilépett ozmium-öltözékéből, és nagyot nyújtózott. A mellére nehezedő nyomás eszébe juttatott valamit. Elővette a vékony könyvecskét, és azt mondta:

- Ez a talizmánnak köszönhető! - Elnézően mosolygott saját bogarán.

De a mosoly az arcára fagyott, amikor megpillantotta a könyv címét.

Az így szólt: Alkalmazott pszichológia, középfokú kurzus, 5. kötet.

Mintha egy hatalmas súly kólintotta volna fejbe, Porus hirtelen mindent megértett. Nina két éve biflázza az alkalmazott pszichológiát.

Ez volt a hiányzó faktor. Számíthatott volna rá. Harmadfokú integrálokat kellett volna alkalmaznia, de... Lenyomta a kommunikátor gombját, és várta a kapcsolást.

- Halló, itt Porus! A halál-mezőnek vége! Legyőztem a tintahalat - megszakította a kapcsolatot, és győzedelmesen hozzátette: - és a feleségemet!

Különös módon - vagy talán nem is annyira - ez utóbbi győzelemnek kissé jobban örült.

Félvérek a Vénuszon

A nyirkos, álmatag légkör hirtelen felkavarodott és megelevenedett. A kopár fennsík háromszor megrázkódott, amint az űrből érkezett súlyos, tojás alakú szerkezet odavágódott a felszínére. A landolás zaja a hegy egyik erdős oldalától a másikig visszhangzott, azután minden újból elcsöndesedett.

Három ajtó nyílt ki, egyik a másik után, és emberi alakok jelentek meg, kissé habozva. Először lassan, majd türelmetlenül topogva tették meg első lépéseiket az új világban, miközben az űrből még egyre érkeztek a hajók.

Végül ezer szempár bámulta a fejleményeket, ezer száj beszélt izgatottan. A szélben ezer üstökös hófehér, égnek álló hajkoronája lobogott kecsesen.

A Vakarcsok leszálltak a Vénuszon!

Max Scanlon fáradtan felsóhajtott.

- Hát itt volnánk!

Elfordult a hajóablaktól, és belesüppedt különleges karosszékébe.

- Olyan boldogok, akár a kisgyerekek - és nem is vádolom őket ezért. Új világot kaptunk, ami csak a miénk, és ez nagyon nagy dolog. Ám azért nehéz napok állnak előttünk. Szinte félek! Nagyon is könnyű volt belevágni, ám annál nehezebb lesz véghezvinni.

Lágy kar simult a vállára, és Max megfogta, majd belemosolygott abba a világoskék szempárba, amely a tekintetét kereste.

- De te nem félsz, ugye, Madeline?

- Egyáltalán nem! - válaszolta Madeline, majd hirtelen elszomorodott. - Bárcsak a papa is velünk jöhetett volna! Ugye tudod, hogy nekünk egy kicsit többet jelentett, mint a többieknek? Mi voltunk az elsők, akiket a szárnyai alá vett, ugye?

Hosszan hallgattak, és gondolataikba mélyedtek.

- Úgy emlékszem még arra a régi, negyven évvel ezelőtti napra - sóhajtotta Max. - Akkor vett magához engem, a megvetett, korcs félvért! És ő volt az, aki megtalált téged számomra, Madeline!

- Tudom - mondta Madeline könnyes szemmel. De ő még mindig velünk van, Max, és mindig is velünk marad itt és ott. - Kezével megérintette először a saját szívét, majd Maxét.

- Hé, Papa, kapd el, kapd el!

Max megfordult idősebb fia hangjára, épp időben, hogy elkapja a felé repülő, kézzel-lábbal kalimpáló kis batyut.

Szorosan magához ölelte unokáját.

- Ne vigyelek oda apához, Elsie? Már vár rád. A kislány minden erejéből rúgkapált.

- Nem, nem! Veled akarok maradni, nagyapó! Azt akarom, hogy a hátadon vigyél, és menjünk oda nagyanyóhoz, és együtt nézzük meg, milyen gyönyörű itt minden!

Max odafordult a fiához, és komoly hangon szólt:

- Eredj, megvetett atya, és hagyj az agg nagyapának egy lehetőséget.

Arthur nevetett, és megtörölte vörös arcát.

- Tartsd egy kicsit, az ég szerelmére! A feleségem és én reggel óta kergetjük. A ruhájánál fogva kellett visszacibálnunk, hogy ne szaladjon be az erdőbe. Igaz, Elsie?

Elsie-nek most eszébe jutottak a múlt sérelmei.

- Nagyapó, mondd meg neki, hogy engedje megnéznem a gyönyörű fákat! Nem akarja megengedni! - Kitépte magát Max öleléséből, és a kajütablakhoz szaladt. - Nézd, nagyapó, nézd! Milyen gyönyörű fák vannak odakint. Nincs többé feketeség. Úgy utáltam, amikor folyton sötét volt. Ugye, te is utáltad?

Max lehajolt, és megsimogatta a kislány lágy, hófehér haját.

- Igen Elsie, én is utáltam, amikor folyton sötét volt. De már nincs, és többé nem is lesz. Most pedig menj, fuss oda nagyanyóhoz. Valami nagyon finomat süt neked. Szaladj!

Mosolygó szemmel követte felesége és unokája távozó alakját, aztán elkomolyodott, és a fiához fordult.

- Nos Arthur?

- Papa, mi lesz most?

- Nincs vesztegetni való időnk, fiam. Nyomban meg kell kezdenünk az építkezést - a föld alatt.

- A föld alatt? - Arthur csalódottan összehúzta szemöldökét.

- Tudom, tudom. Erről semmit sem beszéltem előzőleg, de meg kell csinálnunk. Mindenáron el kell tűnnünk a Rendszer szemei elől. A Vénuszon is vannak emberek - tisztavérűek. Igaz, nincsenek sokan, csupán néhányan. Nem szabad, hogy ránk találjanak, legalábbis addig nem, amíg mindenre felkészülünk, legyen az bármi is. Ez viszont évekbe fog telni.

- De apám, a föld alatt! Hogy úgy éljünk, akár a vakond, és elbújjunk a fény és a levegő elől! Ez nem tetszik nekem.

- Ugyan, szamárság! Nem kell túldramatizálni. A felszínen fogunk élni, de a város, az erőművek, az élelem és vízraktárak, meg a laboratóriumok, ezek mind a föld alatt lesznek, bevehetetlenül.

Az idős Vakarcs türelmetlen mozdulattal elvágta a vitát.

- Különben is, felejtsd el. Valami másról akarok veled beszélni... olyasmiről, amiről már szó esett köztünk.

Arthur tekintete megkeményedett, és a plafonra bámult. Max felkelt helyéről, és kezét fia széles vállára tette.

- Hatvanéves elmúltam, Arthur. Nem tudom, meddig élek. De mindenesetre számomra jobb, ha a múltnak élek, és a vezetést átadom egy fiatalabb, tettre készebb embernek.

- Papa, ez csak afféle szentimentális halandzsa, és ezt te is tudod. Senki sincs közöttünk, aki méltó lenne akár csak arra, hogy megtörölje a cipődet, és senki sem hallgat meg semmiféle öröklésre vonatkozó tervet, amíg élsz.

- Nem is kérem, hogy meghallgassanak. Elvégeztetett: te vagy az új vezető.

A fiatalember hevesen megrázta a fejét.

- Nem kényszeríthetsz rá az akaratom ellenére.

Max jóindulatúan elmosolyodott.

- Félek, hogy ki akarsz bújni a felelősség alól, fiacskám. Magára hagyod szegény, öreg apádat, hogy agyonhajtsa magát egy olyan munkával, ami az ő korában már igazán megerőltető.

- Papa! Ez nem így van! Te is tudod. Te...

- Akkor bizonyítsd be. Figyelj rám. A mi fajunknak életerős és elszánt vezetőre van szüksége, és én már nem bírom tovább. Mindig itt leszek, amíg csak élek, tanácsot adok, és segítek, amiben csak tudok, de mostantól kezdve neked kell átvenned a kezdeményezést.

Arthur összehúzta a szemöldökét.

- Hát jó. Átveszem a hadműveleti parancsnokságot. De tudd, hogy a főparancsnok továbbra is te vagy!

- Jó! Most pedig ünnepeljük meg a kinevezést. - Max kinyitott egy fiókot, és elővett belőle egy dobozt, amiből két szál szivart varázsolt elő. Felsóhajtott. - A dohánytartalékunk is eltűnőben van, és addig nem is lesz, ameddig magunk nem termesztünk, de most gyújtsunk rá az új vezető kinevezésének örömére.

Kék füstkarikák szálltak a magasba, és Max a fiára pillantott.

- Hát Henry merre van?

- Mit tudom én? - vigyorgott Arthur. - Azóta nem láttam, amióta leszálltunk. Habár azt nem nehéz kitalálni, hogy kivel van.

- Azt én is sejtem - dörmögte Max.

- A kölykök addig ütik a vasat, amíg meleg. Nem telik bele sok év, papa, és még egy rakás unokád lesz. - Ha azok is olyan rendesek lesznek, mint az első három, akkor remélem, hogy megérem azt a napot.

Apa és fia egymásra nevettek, és csendben hallgatták a Vakarcsok százainak beszűrődő boldog nevetését.

Henry Scanlon oldalra hajtott fejjel fülelt.

- Te is hallod a rohanó víz zaját, Irene?

- Abból az irányból - bólintott a mellette ülő lány.

- Akkor menjünk oda. Amikor leszálltunk, egy folyó villant fel előttünk. Talán épp ez volt az.

- Jó, ha gondolod, bár azt hiszem, most már vissza kellene mennünk a hajóra.

- Minek? - Henry megtorpant, és a lányra bámult. - Azt hittem, örülsz, hogy végre kinyújthatod a lábad az után a zsúfolt hajó után.

- Hát, talán veszélyes lehet, nem?

- Itt a magasföldön semmi veszély sincs, Irene. A vénuszi magasföld gyakorlatilag olyan, mint a földi. Látod, ez erdő, nem dzsungel. Ha itt maradunk a szélén... - Elhallgatott, mint akinek hirtelen valami eszébe jutott. - Különben is, uritól félsz? Veled vagyok, nem? - Ezzel megtapogatta az oldalán lógó Tonite-pisztolyt.

Irene visszamosolygott, és rajongó pillantást vetett büszke társára.

- Épp arra gondoltam, hogy ez az, ami veszélyes. Hogy te vagy itt velem...

Henry hallhatóan kiengedte mellkasából a levegőt. Összehúzta a szemét.

- Hát ez furcsa. Pedig igazán nagyon jól viselkedem. - Azzal odébb ment, és mintha egy távoli fához beszélne, így szólt. - Most jut eszembe, holnap lesz Daphne születésnapja. Ajándékot ígértem neki.

- Adj neki egy fogyasztó övet - jött a gyors válasz. - Micsoda kövér jószág!

- Ki a kövér? Daphne? Ó, igazán nem mondhatnám. - Henry óvatosan fontolgatta szavait, közben fél szemmel a lányt figyelte. - Szerintem inkább úgy mondhatnánk, hogy "bájosan dundi", vagy "kényelmesen kipárnázott".

- Hájas - szögezte le Irene, a hangja szinte vágott, és szép arcát egészen összeráncolta a bosszúság. - A szeme meg zöld! - Elfordult, magasra emelte az állát, és egész aprócska alakján rendkívüli öntudat látszott.

- No persze, nekem jobban tetszenek a zörgős csontú lányok - gúnyolódott Henry.

Irene elépördült, apró kezét ökölbe szorította.

- Én nem vagyok zörgős csontú, te ostoba majom!

- De Irene, ki mondta, hogy pont rád gondoltam? - Henry hangja komoly volt, de a szeme nevetett.

A lány a füle tövéig elpirult, és elfordult, alsó ajka remegett. Henry szeméből eltűnt a mosoly, és nyugtalanul a lányra nézett. Karját habozva kinyújtotta, és a lány vállára csúsztatta.

- Haragszol, Irene?

Olyan ragyogó volt a lány hirtelen felszikrázó mosolya, mint amilyen ezüstösen csillogott a haja a Nap fényében.

- Nem - közölte.

Pillantásuk találkozott, és Henry egy pillanatig habozott, aztán úgy találta, hogy aki habozik, az veszít; majd egy hirtelen csavarodás és rövid nevetés következett, és Irene újból kiszabadult.

- Nini, ott egy tó! - kiáltotta, és a fák közé mutatott. Már szaladt is arra.

Henry mérgesen morgott valamit, aztán a lány után futott.

A látvány csakugyan teljesen földinek tűnt. Gyorsfolyású patak rohant le a meredek parton a fák között, majd befutott egy csendes tóba, amely úgy egymérföldnyi széles lehetett. A csöndet semmi sem törte meg, csupán a magas fák lombkoronájában fészkelő örvesgyíkok torokzsákjainak tompa csattogása.

A két Vakarcs - fiú és lány - kéz a kézben állt a tó partján, s bódultan itták a jelenet szépségét.

Halk plattyanás hallatszott a közelben, és Irene hirtelen belekapaszkodott társa karjába.

- Mi a baj?

- S-semmi. Csak azt hiszem, valami mozgott a víz alatt.

- Csak képzelődtél, Irene.

- Nem. Tényleg láttam valamit. Feljött a vízből... jaj Henry, ne szoríts annyira!

Irene majdnem elvesztette az egyensúlyát, amikor Henry hirtelen elkapta, és ugyanakkor a Tonite-pisztolyához nyúlt.

Közvetlenül előttük egy csöpögő, zöld fej emelkedett ki a vízből, és rájuk meresztette kidülledő szemét. Ajaktalan száját szélesre tátotta, majd összecsukta, de hang nem jött ki belőle.

Max Scanlon elgondolkodva nézegette az előttük elterülő szaggatott dombvonulatot, kezét összekulcsolta a háta mögött.

- Erre gondoltál?

- Épp erre, papa - mondta elragadtatva Arthur. Ha itt a gránitsziklák alá ásunk, az egész Föld sem lesz képes elfoglalni. Két hónapba sem telik, és az egész barlangrendszert kialakíthatjuk.

- Hmmm! Nagyon óvatosan kell csinálni!

- Úgy fogjuk!

- A hegységek általában földrengéses tájak.

- Annyi sugárállványt állítunk fel, hogy akár az egész Vénuszt alátámaszthatnák, akár reng a talaj, akár nem.

- A sugárállványzat rengeteg energiát pocsékol, és ha egy nagyobb földrengés miatt energia nélkül maradunk, az maga lenne a vég.

- Öt különálló energiaházat állítunk fel, és olyan üzembiztosra építjük őket, amire csak futja az erőnkből. Mind az öt nem robbanhat le egyszerre.

- Jól van, fiam - mosolygott Max. - Látom, jól átgondoltad a tervet. Rajta! Kezdd, amikor csak akarod, és jusson eszedbe, hogy most minden rajtad áll!

- Jó. Akkor most menjünk vissza a hajókhoz. - A két férfi fürgén lemászott a sziklás meredélyről.

- Tudod, Arthur - állt meg hirtelen Max -, ezeken az oszlopokon töröm a fejem.

- Igen? - nyújtotta a karját Artur az apjának, és folytatták útjukat.

- Úgy tűnik, hogy ha kétdimenziós kiterjedésűre csinálnánk, akkor tökéletes védelmet nyújtanának, amíg csak az energiánk kitart.

- Ahhoz négydimenziós sugárzás kell, papa. Szép tőled, hogy gondoltál rá, de nem tudjuk megcsinálni.

- Ó, csakugyan? Ide hallgass...

Hogy Arthurnak mit kellett volna meghallgatnia, az rejtély maradt, legalábbis a nap hátralevő részére. Beszélgetésüket éles kiáltás szakította félbe. Henry Scanlon alakja bukkant fel előttük, mögötte pedig Irene baktatott.

- Jaj papa, hol az ördögben voltál? Már annyit kerestelek! - kiabálta már messziről Henry.

- Nos itt vagyok, fiacskám. Ti merre jártatok?

- Csak itt a környéken. Figyelj, papa! Tudod, hogy azok a kétéltűek, akikről a kutatók azt mondták, hogy a Vénusz felföldi tavainak őslakói, csakugyan itt vannak? Láttuk is őket, egy egész rakást láttunk belőlük. Ugye, Irene?

A lány csak bólintott, mert még mindig levegő után kapkodott.

- Igazán aranyos jószágok, Mr. Scanlon - mondta végül. - Egészen zöldek. - Majd mulatságosan elfintorította az orrocskáját.

Arthur kétkedő pillantásokat váltott az apjával, majd vállat vont.

- Biztosak vagytok abban, hogy ilyesmit láttatok? Emlékszem, Henry, hogy egyszer egy meteort pillantottál meg az égen, és halálra rémítettél bennünket, aztán kiderült, hogy a saját tükörképedet láttad az ablaküvegen.

Henrynek szörnyen rosszul esett, amikor látta, hogy Irene vihogni kezd, és harciasan lebiggyesztette az alsó ajkát.

- Nézd, Art - mondta a bátyjának-, ha mindenáron el akarod érni, hogy képen töröljelek, akkor csak rajta... Elég idős vagyok már hozzá...

- Hé, hallgass! - vágott közbe a legidősebb Scanlon. - Te meg Arthur, jobban tennéd, ha tisztelnéd az öcsédet. Nos, Henry, Arthur csak úgy érti, hogy ezek a kétéltűek olyan félénkek, akár a nyulak. Még soha senki nem látta őket egy szempillantásnál hosszabb ideig.

- Hát mi láttuk őket, papa. Jó sokat. Azt hiszem, Irene teljesen elbűvölte őket. Egy sem bírt ellenállni neki.

- Azt hiszem, te sem tudsz - hahotázott Arthur. Henry újból sértődött képet vágott, de az apja közéjük lépett.

- Jöjjön meg már végre az eszetek! Menjünk, nézzük meg ezeket a szerzeteket.

- Hát ez elragadó! - kiáltott fel Max Scanlon. - Nézzétek, olyan barátságosak, akár a gyerekek. Nem is értem.

- Én sem, papa - csóválta a fejét Arthur. - Ötven évvel ezelőtt a felfedezők szinte észre sem vették őket, most meg tessék, itt nyüzsögnek egymás hegyén-hátán.

Henry kavicsokat dobott a tóba.

- Figyeljetek csak!

Az egyik kavics nagy ívben a vízbe röpült, és ahogy belepottyant, hat zöld alak hátrabukfencezett, és simán a víz alá siklott. Még egy lélegzetvételnyi idő sem telt el, az egyik már újból felbukott, és visszadobta Henry lábához a kavicsot.

A kétéltűek egyre közelebb tolakodtak, rengetegen voltak, belekapaszkodtak a tóparti nádba, és dülledt szemmel bámulták a Vakarcsokat. Izmos, úszóhártyás lábakat lehetett a víz alatt látni, amint lusta kecsességgel fel és alá mozogtak. Az ajaktalan szájak szünet nélkül, ritmikusan ki-és becsukódtak.

- Azt hiszem, ezek beszélnek, Mr. Scanlon - szólalt meg hirtelen Irene.

- Lehetséges - hagyta rá Max elgondolkodva. - Az agyüregük elég nagy, úgyhogy nem lepődnék meg, ha viszonylag intelligensek lennének. És ha a hangképző szerveik és a hallásuk a miénknél alacsonyabb vagy éppen magasabb frekvenciára van hangolva, akkor természetes, hogy nem halljuk, amit mondanak. Ez éppenséggel megmagyarázhatná a némaságukat is.

- Talán ők is épp annyira szeretnének beszédbe elegyedni velünk, mint mi ővelük - jegyezte meg Arthur. - Igen, és tátott szájjal nézik, miféle csodabogarak vagyunk - tette hozzá Irene.

Henry egy szót sem szólt. Óvatosan a tó széléhez közelített. Lába alatt vastag sár terjengett és sűrű nád ropogott. A legközelebb lévő kétéltűek nyugtalanul nézegették, néhányan eleresztették a partszegélyt, majd visszacsusszantak a vízbe.

Ám a legközelebb álló ottmaradt. Száját szélesre tátotta, szeme kimeredt - de meg se moccant.

Henry habozott, várt, aztán felemelte a kezét.

- Hé! Phib[2] Kétéltű!

"Kétéltű" rámeredt a kinyújtott kézre. Roppant óvatosan felemelte a mellső lábát, kinyújtotta, és megérintette Henry ujjait. Aztán hirtelen ijedten visszahúzta, és szája hangtalan tátogásba fogott.

- Vigyázz! - intette a fiát Max. - Még megsebzed. A bőrük rettentően érzékeny, és a száraz érintés rosszul eshet nekik. Nedvesítsd meg egy kicsit a kezed.

Henry bedugta kezét a vízbe, és megnedvesítette. A kétéltű izmai megfeszültek, úgy leste a legkisebb hirtelen mozdulatot is; Henry nem kapkodta el. Óvatos lassúsággal újra kinyújtotta a kezét, ami most nedvesen csillogott.

Egy hosszú percig semmi sem történt, mintha a kétéltű átgondolná magában az elkövetkező eseményt. Aztán két elhibázott kezdet után ujjaik ismét érintkeztek.

- Kétéltűcske - mondta Henry, és megszorította a zöld kezet.

A kétéltű egyetlen rövid szorítás után erősen, hosszan visszaadta a kézfogást. E példán szemmel láthatóan a többiek is felbuzdultak, és közelebb húzódva felajánlották praclijukat.

Erre a másik három Vakarcs is átevickélt a sáron, és ők is odanyújtották benedvesített kezüket.

- Ez fura - csodálkozott Irene. - Valahányszor kezet fogok velük, mindig a hajra kell gondolnom.

- A hajra? - fordult meg Max.

- Igen, a mi hajunkra. Mintha egy olyan kép állna előttem, ahol hosszú, fehér hajat látok, amely egyenesen felfelé mered a napba. - Irene önkéntelenül megérintette a saját sima, fehér haját.

- Nahát! - kiáltott fel hirtelen Henry. - Most, hogy mondod, én is ugyanezt veszem észre. De csak akkor, amikor kezet fogok velük.

- Veled mi a helyzet, Arthur? - kérdezte Max. Arthur igent intett.

Max elmosolyodott, és öklét a tenyerébe tette.

- Ez a telepátia egyik primitív fajtája. Ahhoz túl gyenge, hogy fizikai kontaktus nélkül működjék, és csak néhány egyszerű gondolatot képes továbbítani.

- De miért pont a haj, papa?

- Talán azért, mert elsősorban a hajunk vonzza őket. Még sohasem láttak ehhez foghatót, és... ej, hogy magyarázzam meg a pszichológiájukat?

Max hirtelen odatérdelt a víz mellé, és benedvesítette magasan égnek meredő haját. A víz szinte beleremegett, amint a nagy, zöld, kétéltű testek közelebb húzódtak. Az egyik zöld mancs lágyan az égnek meredő fehérség felé nyúlt, amit izgatott, habár hangtalan beszélgetés követett. Egymás hegyén-hátán tolongtak, hogy megszerezzék maguknak Max haja megérintésének kiváltságát.

- Most talán életre szóló barátságot kötöttünk - vélte Max. - Igazán szép dolog ezektől az állatoktól.

Irene észrevette, hogy az egyik kétéltű csoport nem jön közelebb hozzájuk.

- Hát ezek miért nem jönnek ide? - kérdezte. Odafordult az egyik legelöl álló állat felé, és nagy kézmozdulatokkal a hátramaradók felé mutogatott. Ám csupán némán rámeredő szem volt a válasz.

- Ezzel nem sokra mégy, Irene - jegyezte meg Max halkan. Kinyújtotta a kezét, és megragadta az egyik vonakodó kétéltűt, majd néhány pillanatig mozdulatlanul állt. Amikor elengedte a zöld kezet, az állat a vízbe csusszant és eltűnt. A tunya kétéltűek egy pillanat múlva megjelentek a parton.

- Hát ezt hogy csináltad? - bámult Irene.

- Telepátiával! Miközben a kezét szorongattam, egy elszigetelt kétéltűcsoport képét jelenítettem meg, és egy hosszú kezet, amelyik kinyúl a vízből, hogy kezet fogjon velük. Biztos, hogy intelligensek - mosolygott Max -, különben nem értették volna meg azon nyomban.

- Nini, ezek nőstények! - ujjongott Arthur, és a szája is tátva maradt a meglepetéstót. - A mindenségit! Ezek szoptatják a kicsinyeiket!

Az újonnan érkezett kétéltűek karcsúbbak és világosabb színűek voltak a többinél. Szégyenlősen mozogtak, odamentek a merészebb hímek közelébe, kezüket óvatos üdvözlésre nyújtották.

- Óóóó! - kiáltotta Irene. - Nézzétek!

Letérdelt a sárba, és karját a legközelebbi nőstény felé nyújtotta. A többiek megilletődött csendben figyelték, amint az ideges kétéltű-nőstény Irene vékony karját a kebléhez öleli.

De Irene apró, hívogató mozdulatokat tett a kezével.

- Kérlek, kérlek! Olyan aranyos! Nem bántom! - Soha nem derült ki, vajon a kétéltű-anya megértette-e a kérést, de hirtelen mozdulattal Irene karjába tette a kis batyunyi zölden mocorgó életet.

Irene felkelt, örömében sikongatott. Apró, úszóhártyás lábacskák kalimpáltak az ölében, és nagy, kerek, riadt szempár bámult rá. Mindnyájan Irene köré sereglettek, és kíváncsian nézegették a kis teremtményt.

- Ez a legaranyosabb, amit valaha láttam! Nézzétek a fura szájacskáját! Meg akarod fogni, Henry?

Henry úgy ugrott hátra, mint akibe belecsíptek.

- Nincs az a pénz! Még elejteném.

- Nem tudsz átvenni tőle valamilyen képet, Irene? - kérdezte Max elgondolkozva.

Irene töprengett, szemét egészen összehúzta az erőfeszítéstől.

- N-nem. Talán ez még túlságosan fiatal. Talán... ó, igen! Ez... ez éhes!...

Megfordult, és visszaadta anyjának az apró kétéltű bébit. Az anya szája szélesre húzódott örömében, és izmos karja szorosan átölelte a kis porontyot. Az apróság menten odahajtotta zöld fejét az anyja vállára.

- Barátságos teremtmények - szögezte le Max. - És intelligensek. A tó és a folyó az övék maradhat. Mi majd a földet foglaljuk el, és nem zavarjuk meg őket.

A Scanlon-orom tetején egy magányos Vakarcs állt, és messzelátóját a dombtetőn álló Vízválasztóra szegezte. A Vakarcs öt percen át nézett a látcsőbe, mereven, mint valami figyelő szobor. Folyton ugyanarra a sziklára tekintett.

Azután a látcső leereszkedett, és a Vakarcs arca elsápadt. Lerohant a meredélyről, és befutott Vénuszváros gondosan őrzött, föld alatti bejáratán.

Az őrökhöz egyetlen szót sem szólva, leereszkedett a mélyebben fekvő rétegekbe - ahol az irányított szuperenergia-nyalábok össztüze alatt a szilárd sziklafal anyaga másodpercek alatt semmivé vált -, maga mögött hagyva az előre kiszámított módon elhelyezett oszlopokat, támfalakat, tereket.

Arthur Scanlon felpillantott, és a hirtelen katasztrófa előérzetével megállította a sziklaporlasztókat.

- Mi a baj, Sorrell?

Sorrell előrehajolt, és egyetlen szót suttogott Arthur fülébe.

- Hol? - kiáltott fel Arthur.

- Az orom másik oldalán. Épp most jönnek át a Vízválasztón, és felénk tartanak. Észrevettem, hogy a nap megcsillan a fémen, és... - jelentőségteljesen felemelte a látcsövet.

- Úristen! - Arthur lesújtva megdörzsölte a homlokát, aztán odafordult az irányítóberendezés mellől nyugtalanul figyelő Vakarcsokhoz. - Folytassatok mindent a terv szerint! Semmi változás!

Arthur kisietett a bejárati szinthez, és gyors parancsokat osztogatott.

- Azonnal háromszorozzátok meg az őrséget. Rajtam kívül, vagy azokon kívül, akik velem vannak, senki sem mehet el. Küldjetek azonnal embereket minden elcsatangoló után, és mondjátok meg nekik, hogy keressenek menedéket, és ne üssenek semmi felesleges zajt.

Azután visszasietett, és felkereste az apját.

Max Scanlon felnézett számításaiból, és lassan végigsimította elkomorodó homlokát.

- Helló, fiam. Valami baj van? Újabb ellenálló réteg?

- Nem, nem erről van szó. - Arthur becsukta maga mögött az ajtót, és lehalkította a hangját. - Földlakók!

Max egy pillanatig nem mozdult. Arcvonásai megdermedtek, aztán hirtelen nagy lélegzetet véve hátravetette magát székében. Homloka még jobban elsötétült.

- Telepesek?

- Olyasformák. Sorrell szerint nők és gyermekek is vannak közöttük. Mindössze néhány százan vannak, és errefelé tartanak.

Max felnyögött.

- Ó, ilyen a mi szerencsénk! Mennyi üres helyet választhattak volna a Vénuszon, és épp ide kell jönniük! Gyere, vessünk rájuk egy pillantást.

Hosszú, kígyózó vonalban közeledtek a Vízválasztó felől. Keménykötésű pionírok, agyondolgozott asszonyokkal és szabadjára engedett, félbarbár, vadonban született gyermekekkel. Az alacsony, széles "vénuszjáró kocsik" nehézkesen haladtak előre a kitaposatlan úton. Rájuk halmozták a háztartásban szükséges limlomok alaktalan motyóit.

Vezetőik áttekintették a terepet, és rövid, kaffogásszerű szavakkal beszélgettek.

- Erre át, Jem. Mindjárt átérünk a dombon.

- Jó föld látszik amott - válaszolta a másik. Letelepedhetünk és megművelhetjük - sóhajtott fel. Szörnyű volt ez az utolsó hónap. Örülök, hogy már vége!

Az orom tetejéről - a völgy előtti utolsó oromról a Scanlonok, apa és fia nehéz szívvel figyelték az újonnan érkezőket.

- Ez az egyetlen dolog, amire nem tudtunk felkészülni - és pont ez következett be!

Arthur lassan, megfontoltan beszélt.

- Kevesen vannak és fegyvertelenek. Egy óra alatt lerohanhatjuk őket. - Majd hirtelen tűzzel hozzátette. - A Vénusz a miénk!

- Igen, egy óra alatt lerohanhatjuk őket, sőt akár tíz perc alatt is. De visszajöhetnek, és akkor már több ezren lesznek, erősen felfegyverezve. Mi nem vagyunk felkészülve arra, Arthur, hogy az egész Föld ellen harcoljunk.

A fiatalember az ajkába harapott, és szinte szégyenkezve bökte ki a szavakat.

- A faj érdekében, papa, meg is ölhetnénk őket.

- Soha! - kiáltotta Max, és öreg szeme fellángolt. - Nem mi leszünk azok, akik először ütnek! Ha megöljük őket, akkor a Földtől nem számíthatunk kegyelemre; és mi nem ezt érdemeljük.

- De apám, mit tehetnénk? Az biztos, hogy a Föld nem kegyelmezne nekünk. Ha észrevesznek, ha egyáltalán megsejtik a létezésünket, az egész menekülésünk hiábavaló volt, és már a kezdet kezdetén elvesztünk.

- Tudom. Tudom.

- A tervünkön nem változtathatunk - folytatta Arthur szenvedélyesen. - Hónapokat töltöttünk Vénuszváros felépítésével. Hogyan kezdhetnénk újból?

- Nem is kezdhetjük - értett egyet tompa hangon Max. - Hacsak megmozdulunk, menten felfedeznek. Mi csak...

- Úgy élhetünk ezentúl, mint a vakondok. Mint a menekülők, akikre vadásznak. Mint a megrettent száműzöttek! Ezt akarod?

- Akárhogy csűröd-csavarod, Arthur, bujkálnunk kell, és el kell temetkeznünk.

- Meddig?

- Amíg én - vagy mi - tökéletesítjük a kétdimenziós alátámasztó sugarat. Ha áthatolhatatlan védelemmel leszünk körülvéve, akkor feljöhetünk a napvilágra. Ez évekig is eltarthat, de lehet, hogy már egy hét múlva megoldjuk. Nem tudom.

- Közben pedig nap mint nap megkockáztatjuk a lelepleződést. A tisztavérűek serege bármely nap ránk ronthat, és kikergethet. Egy hajszálon függ az életünk napról napra, hétről hétre, hónapról hónapra...

- Rá kell jönnünk - sziszegte Max összeszorított ajakkal. Szeme jegesen kék volt.

Lassan visszalopakodtak Vénuszvárosba.

Nagyon csendes napok következtek. Minden szem a felszín és a kijárat felé fordult. Odakint volt a levegő, a napfény, a tágas terek - valamint a földlakók.

A földlakók a folyótól néhány mérföldnyire telepedtek le. Durván ácsolt házaik szinte egyik napról a másikra nőttek ki a földből. A körülöttük lévő földeket megtisztították, farmokat létesítettek, növényeket ültettek.

A Vénusz belsejében pedig ezeregyszáz Vakarcs ült homályos odújában, és arra várt, hogy egy öregember rátaláljon a nehezen megfejthető egyenletre, amely a sugarat kétdimenziósra tudja kiterjeszteni és meghajlítja.

Irene egy szikla csücskén ülve szomorúan merengett, és a kijárat felé nézett, amerről halványszürke fénysugár sejlett fel. Formás lábát előre-hátra lóbálta. Henry Scanlon kétségbeesve próbálta magára vonni a pillantását.

- Tudod mit, Henry?

- Tessék?

- Fogadni mernék, hogy a kétéltűek segíthetnének nekünk.

- Miben segíthetnének, Irene?

- Elkergetni a földlakókat.

- Miből gondolod?

- Hát abból, hogy olyan okosak. Okosabbak, mint hinnénk. Igaz, másképp gondolkodnak, mint mi. De azért valahogy mégis így érzem. - Hirtelen visszahúzta a kezét. - Nem kell okvetlenül fognod, Henry.

- Én... én csak úgy gondoltam, hogy kényelmetlenül ülsz - nyelt nagyot Henry. - Vagy hogy leeshetsz.

- Ó! - nézett le Irene a "félelmetes", három lábnyi mélységbe. - Van benne valami. Csakugyan iszonyú ez a mélység.

Henry rájött, hogy csak ugratják, és elhallgatott. Egész komolyan fontolgatta, hogy ezentúl egy kicsit hűvösebben fog viselkedni, de mielőtt még elhatározását végiggondolhatta volna, Irene ismét megszólalt.

- Voltaképpen azt akartam mondani, Henry, hogy miért nem megyünk ki meglátogatni a kétéltűeket?

- Papa a fejemet venné, ha ilyesmivel csak megpróbálkoznék is.

- Pedig olyan mulatságos lenne.

- Az igaz, de veszélyes is. Nem kockáztathatjuk meg, hogy bárki is meglásson bennünket.

Irene közönyösen vállat vont.

- Ha félsz, akkor ne is beszéljünk róla többé.

Henry elvörösödött. Micsoda sértés!

- Ki fél? Mikor akarsz indulni?

- Most azonnal, Henry. Ebben a minutumban. - Irene arca egészen kipirult az izgalomtól.

- Na jó, nem bánom. Gyere már. - Csaknem futólépésben indult neki, karjánál fogva vonszolva maga után a lányt. Aztán mintha eszébe jutott volna valami, hirtelen megtorpant.

Felindultan fordult a lány felé.

- Majd megmutatom én, hogy félek-e. - Egy pillanat múlva karjai átölelték Irene-t, akinek aprócska sikkantása mindenestül elfulladt valami váratlan, puha melegségben.

- Atyaisten - mondta Irene, ahogy szóhoz jutott -, micsoda merő brutalitás!

- Naná. Világszerte ismernek a brutalitásomról - zihálta Henry, amint sikerült összeszednie magát. Egy ideig még mintha lebegett volna, s a szemei sem egészen oda néztek, ahova ő szeretett volna. - Na, gyerünk azokhoz a kétéltűekhez - folytatta -, és ne felejts el szólni, mikor én leszek az Elnök, hogy emlékművet állíttassak a pasinak, aki felfedezte a csókolózást.

A fiatalok átsurrantak a sziklák szegélyezte folyosón, odaértek a hátsó, rejtett kijárathoz, keresztülmásztak a jól álcázott nyíláson, és már kint is voltak a felszínen.

A déli horizonton füst szállt a magasba - amely eszükbe juttatta az ember jelenlétét szomorú valóságával -, mikor két ifjú Vakarcs bekúszott az erdő sűrűjébe. Rövidesen odaértek a kétéltűek tavához.

Lehetséges, hogy a kétéltűek a maguk különös módján menten megérezték barátaik jelenlétét. Irene és Henry ezt soha nem tudta meg, ám ahogy a partra értek, a víz alatti zöldes-szürke tolakodásból kiderült, hogy a teremtések közelebb jönnek.

Széles, kidülledő szemű fej bukkant fel a víz színén, és egy másodperc múlva még sok-sok zöld, békához hasonló fej kukkantott ki a tóból.

Henry benedvesítette a kezét, és megragadta a barátságosan kinyújtott mellső végtagokat.

- Helló, Phib-jeim!

A széles szájak a vigyorgástól még szélesebbre húzódtak, és hangtalanul válaszoltak.

- Kérdezd meg őket a földlakókról, Henry! - sürgette Irene. Henry türelmetlen mozdulatot tett.

- Várj egy kicsit! Ehhez idő kell. Megteszek mindent, ami tőlem telik.

A Vakarcs és a kétéltű két hosszú percig mozdulatlanul egymásra meredt. Azután Phib Kétéltű elfordult és távozott, majd mintha valami néma parancsra történne, a többi teremtés is eltűnt, faképnél hagyva a két Vakarcsot.

- Mi történt? - kérdezte értetlenkedve Irene.

- Nem tudom - vont vállat Henry. - A földlakókat próbáltam gondolatban megjeleníteni, és azt hiszem, megértették. Azután arra koncentráltam, hogy a földlakók megtámadnak minket és megölnek, ő pedig azt a képet vetítette elém, hogy sokan vagyunk, ők meg kevesen, majd harcolunk, és mi öljük meg őket. Én azonban újabb képet képzeltem el, azt, hogy mégiscsak ők ölnek meg bennünket, és rengetegen jönnek, és...

- Ó egek! - siránkozott Irene, és meggyötörten fülére tapasztotta a kezét. - Nem csoda, ha a szegény teremtések nem értették meg. Jó, hogy bele nem őrültek.

- Én mindent megtettem, amit csak tudtam - védekezett Henry. - Különben is, az egész a te csacska ötleted volt.

Irene már épp arra készült, hogy visszavágjon, de még a száját sem nyithatta ki, amikor a tó újra nyüzsögni kezdett a kétéltűektől.

- Visszajöttek! - ujjongott Irene.

Az egyik kétéltű odajött hozzájuk, és megfogta Henry kezét, a többiek pedig nagy izgatottan köréjük gyűltek. Néhány pillanatig csönd volt, aztán Irene izegni-mozogni kezdett.

- Na? - sürgette.

- Maradj nyugton. Nem értem, mit akarnak. Valami nagy állatokat próbálnak mutatni... akkorák, mint egy szörnyeteg, vagy... - hangja elhalt, és homloka egészen összeráncolódott a feszült figyelemtől.

Azután bólintott, először csak kissé bizonytalanul, majd roppant élénken.

Henry elfordult a kétéltűektől, és szorosan megfogta Irene kezét.

- Megvan! Ez lesz a tökéletes megoldás. Mi ketten, a kétéltűek segítségével megmenthetjük Vénuszvárost, ha holnap reggel eljössz velem a fennsíkra. Magunkkal kell hoznunk egypár Tonite-pisztolyt, élelmet, és ha a folyómedret követjük, akkor mindössze két-három napba telik az egész, és ugyanannyi a visszaút. Mit szólsz ehhez, Irene?

Az ifjúságra nem jellemző a megfontoltság. Irene egy kicsit habozott, de csak a hatáskeltés miatt.

- Nos, lehet, hogy nem bölcs dolog, ha csak magunk megyünk... de veled... veled elmegyek. - Az utolsó néhány szót szinte suttogva, alig hallhatóan ejtette ki.

Tíz másodperc múlva már úton is voltak Vénuszváros felé. Henry egész idő alatt azon töprengett, hogy végül is nem kellene-e mégis inkább két emlékművet állítani annak a jóembernek, aki feltalálta a csókolózást.

A tűz vörösessárgán fellobbanó fénye vörös árnyalatot adott Henry kevélyen felmeredő hajának, és eltöprengő arcára őrülten táncoló árnyakat varázsolt.

Hőség volt a felföldön, és a tűztől még nagyobb lett a meleg, Henry mégis közelebb húzódott az alvó Irene-hez, és le nem vette róla a szemét. A vénuszi dzsungel nyüzsgő élete tiszteletteljesen fogadta a tüzet, és a lángok biztonságot nyújtottak.

Már harmadik napja voltak odafenn a síkon. A patakból langyos, lassú sodrású folyó lett, a part szegélyét sűrű, zöldes alga borította. A kellemes erdőséget felváltotta a dzsungel aljnövényzettel és liánnal benőtt szövedéke. Az élet különféle hangjai összekeveredtek, és zajos crescendóvá erősödtek. A levegő melegebb és nyirkosabb lett; a talaj mocsarasabbá, az egész környezet hihetetlenül ismeretlenné vált.

De ez még mindig nem jelentett valódi veszélyt amit Henry pontosan tudott. A Vénuszon nincsenek mérgező harapású állatok, és ami a dzsungelben uralkodó durva bőrű szörnyeket illeti, azokat éjszaka a tűz, nappal meg a kétéltűek tartották vissza.

Két alkalommal fordult elő, hogy egy Centoszaurusz fülhasogató ordítása és a fák recsegése-ropogása nagy ijedelmet okozott a fiatal Vakarcsoknak. Ijedtükben szorosan összekapaszkodtak, de a vadállatok odébb mentek.

Ez tehát a harmadik éjszaka volt, és Henry nyugtalanul mocorgott. A kétéltűek aznap reggel szemmel láthatóan bizakodtak, hogy hazamehetnek, és Vénuszváros elképzelése is nagyon vonzónak tűnt. A kaland és az izgalom jó dolog, minden elmúló óra csak növeli becsületét Irene szemében... de azért Vénuszvárosra és a barátságos felföld képére szívesebben gondolt vissza.

Hasra fordult, és morózusan a tűzbe bámult, miközben arra gondolt, hogy már csaknem húszéves.

- A fenébe - töprengett, miközben fűszálakat tépkedett maga mellett -, ideje lenne a nősülésre gondolni. - Erre önkéntelenül a tűz mellett szendergő Irene-re pillantott.

A lány mintegy válaszként felnyitotta a szemét, és mélykék pillantása Henry szemébe fúródott.

Irene felült és nyújtózkodott.

- Nem is bírtam aludni - panaszolta, fehér haját félreseperve. - Olyan meleg van!

- Órákon át aludtál - közölte Henry. - Mellesleg pedig úgy hortyogtál, akár egy trombita.

- Nem hortyogtam! - tiltakozott Irene tágra meresztett szemmel. Aztán szinte tragikus hanghordozással így szólt. - Ugye nem?

- Hát persze hogy nem! - nevetett fel Henry, aztán hirtelen abbahagyta, mert Irene cipőjének orra veszedelmes közelségbe került az ő hasához. - Au! - kiáltotta.

- Egy szót se többet, Mister Scanlon! - fenyegetőzött Irene ridegen.

Most aztán Henry fogta tragikusra a dolgot. Pánikszerű aggodalommal felugrott, és egy lépést tett a lány felé. Ebben a pillanatban felhangzott a Centoszaurusz rettentő üvöltése. Mire Henry feleszmélt, Irene már a karjában volt, szorosan hozzábújva.

Aztán a lány vérvörös arccal kibontakozott, ám amint másodszor is felhangzott a Centoszaurusz bömbölése, újból csak odaszaladt a menedékéhez.

Henry annak ellenére, hogy karja ilyen védelmet nyújtott, egészen elsápadt.

- Azt hiszem, a kétéltűek kelepcébe csalták a Centoszauruszokat - suttogva. - Gyere velem, megkérdem tőlük.

A kétéltűek egymás hegyén-hátán hevertek a pirkadatban. Amerre a szem ellátott, egyik sor a másik után dőlt el. Csupán egyetlen egy látszott szabadnak, és amikor Henry a kéznyújtás után felállt, így szólt.

- Három Centoszauruszt tudtak befogni, ennyivel bírnak elbánni. Azonnal vissza kell indulnunk a felföldre.

A kelő nap már a folyótól két mérföldnyire találta a fiatal párt. A Vakarcsok a part közelében maradtak, és közben óvatosan szemmel tartották a dzsungelt. A meg-megcsillanó lombok között hatalmas, szürke tömegek bukkantak fel. A hüllők szinte egyvégtében üvöltöztek.

- Sajnálom, hogy magammal hoztalak, Irene - jegyezte meg Henry. - Már nem vagyok benne biztos, vajon a kétéltűek elég óvatosak-e a szörnyekkel.

Irene megcsóválta a fejét.

- Minden így van jól, Henry. Én akartam veled jönni. Csak arra gondolok, bár inkább azt próbáltuk volna megértetni a kétéltűekkel, hogy ezeket a bestiákat vigyék magukkal. Ránk nincs itt semmi szükség.

- De igen! Ha valamelyik Centoszaurusz megbolondul, egyenesen nekirohan a Vakarcsoknak, és senki sem állíthatja meg őket. Azért kellett magunkkal hozni a Tonite-pisztolyokat, hogy megöljük őket, ha a legrosszabb bekövetkezik. - Henry elhallgatott, és lenézett a derekán függő halálos fegyverre, amiből némi - meglehetősen hátborzongató - megnyugvást merített.

Az első éjszaka a Vakarcsok egy szemhunyást sem aludtak. Valahol a folyó láthatatlan mélységeiben a kétéltűek telepatikus kapcsolatot létesítettek a húszlábnyi, aprócska agyú Centoszauruszokkal. A dzsungelben három száztonnás szörny tiltakozott üvöltve az ellen az erő ellen, amely végighajkurászta őket a folyóparton, és akaratuk ellenére láthatatlan korlát terelte őket előre, folyvást előre, a folyó felé.

A tűz mellett pedig ott üldögélt a két Vakarcs, egyik oldalon ott tornyosultak a rettentő húshegyek, a másik oldalon ott volt a törékeny telepatikus védelem, és ők ketten folyton a negyvenmérföldnyi messzeségben lévő felföld után áhítoztak.

Lassú haladás volt ez. Amikor a kétéltűek elfáradtak, a Centoszauruszok megmakacsolták magukat. A levegő lassacskán lehűlt. A sűrű dzsungel ritkulni kezdett, és Vénuszváros egyre közelebb került.

Henry hatalmas, megkönnyebbült sóhajjal üdvözölte az ismerős, enyhet adó erdő első jeleit. Csupán Irene jelenléte akadályozta meg, hogy felhagyjon ezzel az egész hősi szerepjátszással.

Már alig várta, hogy végre túlessenek ezen az ábrándkergető kiránduláson, de csak ennyit mondott.

- Az üvöltözés kivételével, Irene, gyakorlatilag befejeződött. Fogadni mernék, hogy akkor is nagy kiabálás lesz, amikor hazamegyünk. Mi leszünk a nap hősei, te meg én.

Irene nem mutatott különösebb lelkesedést.

- Fáradt vagyok, Henry. Pihenjünk. - Lassan a földre roskadt, és Henry, miután jelt adott a kétéltűeknek, szintén melléheveredett.

- Mennyi ideig tart még, Henry? - kérdezte Irene, és akaratlanul a fiú vállára hajtotta a fejét.

- Még egy nap, Irene. Holnap ilyenkor már otthon leszünk. - Henry nagyon boldogtalannak látszott. - Arra gondolsz, hogy nem kellett volna egyedül nekivágnunk, ugye?

- Nos akkor, amikor kitaláltuk, olyan jó dolognak tűnt.

- Tudom - keseredett el Henry. - Észrevettem, hogy rengeteg olyan ötletem van, ami olyan jónak látszik, de valahogy aztán sohasem sikerül igazán. - Filozofikusan megcsóválta a fejét. - Nem tudom, miért, de valahogy mindig így van.

- Én csak annyit tudok - szögezte le Irene -, hogy azt se bánom, ha soha életemben egy lépést sem moccanok. Nem bírok felkelni innen, és...

Hangja elhalt, és gyönyörű kék szemének pillantása jobbra vetődött. Az egyik Centoszaurusz ott cammogott a mellékfolyó vizében. Hatalmas, kígyóforma teste tíz zömök lábán a vízben dagonyázott, és rémségesen csillogott. Rút fejét égnek emelve borzalmas hangon üvöltözött. Már a másik is ott volt mögötte.

- Mire vársz, Henry? - ugrott talpra Irene. - Gyerünk! Fussunk!

Henry megmarkolta Tonite-pisztolyát, és Irene után rohant.

Arthur Scanlon már az ötödik bögre feketekávéját szürcsölte, és nagy erőfeszítéseket tett, hogy az audiomittert az optikai fókuszba hozza. Úgy látszik, gondolta, hogy a szeme túlságosan makacs. Bosszúsan megdörzsölte kivörösödött, karikás szemét, és a vállán keresztül egy pillantást vetett a kanapén heverő, nyugtalanul szendergő alakra.

Odament és megigazította a takaróját.

- Szegény mami - suttogta, és lehajolt, hogy csókot leheljen a sápadt arcra. Azután visszafordult a műszeréhez, és megrázta az öklét. - Várj csak, majd adok én neked, te ostoba jószág!

Madeline felriadt.

- Sötét van még?

- Nem - füllentette Arthur kedveskedve. - Naplemente előtt fog hívni, mami. Aludj csak, én meg hadd foglalkozzam ezzel a jószággal. Papa az emeleten dolgozik, és azt mondja, szépen halad a sugárstatikával. Még néhány nap, és minden megoldódik. - Csendesen odaült anyja mellé, és megfogta a kezét. Madeline újból lehunyta fáradt szemét.

Felgyulladt a jelzőfény, és Arthur még egy pillantást vetve anyjára, kilépett a folyosóra.

Az ott várakozó Vakarcs tisztelgett előtte.

- John Barno azt mondja, hogy vihar készülődik - közölte, és átadta a hivatalos jelentést.

Arthur épp csak belepillantott.

- Jó messze vagyunk ettől, nem? Mi várható a Vénuszon?

- Az előrejelzések szerint különlegesen rossz lesz. A barométer rendkívüli módon esett. A felső atmoszféra ionkoncentrációja a maximumon áll. A Beulah-folyó kilépett medréből, és gyorsan árad.

Arthur összehúzta a szemöldökét.

- Vénuszváros minden bejárata legalább ötvenlábnyira a folyó szintje felett van. Ami pedig az esőzést illeti, a csatornarendszerünk készen áll. - Hirtelen elfintorította a száját. - Menj vissza, és mondd meg Barnónak, hogy tőlem kitörhet a vihar, és akár negyven nap, negyven éjjel is tarthat. Hátha elsodorja a földlakókat.

Elfordult, de a küldönc visszatartotta.

- Bocsánat uram, de nem ez a legrosszabb. A mai napi felfedezőút...

- Felfedezőút? - pördült meg Arthur. - Ki adta a parancsot, hogy kimenjenek?

- Az édesapja, uram. Kapcsolatba akartak lépni a kétéltűekkel. Hogy miért, azt nem tudom.

- Jó, akkor most menj.

- Uram, a kétéltűeket nem lehet lokalizálni.

Arthur most először igazán megrettent.

- Elmentek?

A Vakarcs bólintott.

- Talán a vihar elől keresnek menedéket. Ezért van az, hogy Barno a legrosszabbtól tart.

- Azt mondják, hogy a patkányok elhagyják a süllyedő hajót - mormolta Arthur. Remegő kezébe temette arcát. - Istenem! Minden egyszerre! Minden egyszerre!

Sötétedő félhomály ereszkedett alá, majd lassan feketébe fordult, és beborította a hegyvidéket. A sötétség még jobban kiemelte a folytonosan fel-felvillanó fényeket. Irene megborzongott.

- Hogy feltámadt a szél, és milyen hideg lett, ugye?

- Ez a hideg szél a hegyekből jön. Azt hiszem, viharba kerülünk - mondta Henry tétován. - Mintha a folyó is szélesebb lenne.

Hallgatott egy kicsit, majd felélénkülve folytatta.

- De nézd, Irene, már csak néhány mérföld van a tóig, azután gyakorlatilag odaérünk a földlakók falujához, és akkor az egésznek vége.

- Örülök - bólintott Irene. - Magunk miatt is, meg a kétéltűek miatt is.

Az utóbbi megállapítást okkal tette. A kétéltűek most egyre lassabban úsztak. Az előző napon újabb különítmény érkezett a folyó felső szakaszáról, de még ezzel az erősítéssel is csak lépésben tudtak haladni. A soklábú hüllőket megdermesztette a számukra szokatlan hideg, s bár felsőbbrendű szellemi erők befolyása alatt álltak, öntudatlan ellenállásuk egyre erősödött.

Az első esőcseppek akkor kezdtek hullani, amikor épp a tóhoz értek. Már teljesen besötétedett, és a fák között bujkáló kékes villámfényben kísérteties szellemujjak kapkodtak az égbolt felé. Egy távoli villám belecsapott az egyik fába.

Henry elsápadt.

- Menjünk oda a tisztásra. Ilyen időben veszélyes a fák között maradni.

A tisztás, amelyről Henry beszélt, a földlakók falujának közvetlen közelében volt. A durván ácsolt kunyhók aprónak és nyersnek tűntek ahhoz, hogy ellenálljanak az elemek dühének, de az imitt-amott feltünedező fények az ember jelenlétéről árulkodtak. Amikor az első Centoszauruszok odacammogtak a fák között, a vihar teljes erővel kitört.

A két Vakarcs közelebb húzódott egymáshoz.

- A kétéltűek irányítják őket - kiabálta Henry, hogy túlharsogja az eső és a szél zaját. - Remélem, meg tudják csinálni!

A három hatalmas szörny egyenesen a házikók felé tartott. Gyorsan mozogtak, ahogyan a kétéltűek minden szellemi erejüket rájuk sugározták.

Irene beletemette nedves fejét Henry szintúgy nedves vállába.

- Nem akarom látni! Ezek a házacskák úgy roskadnak majd össze, akár a gyufaskatulyák! Jaj, szegény emberek!

- Nem, Irene, nem! Megállítják őket!

A Centoszauruszok gonoszul vájkálták a talajt, és iszonytató üvöltésük a vihar bömbölését is túlharsogta. A megrettent földlakók kirohantak kunyhóikból.

Amikor a teljesen felkészületlen emberek kiszaladtak - a legtöbbjük álmából riadt fel -, és szemben találták magukat a Vénusz rettentő viharával, valamint a rémálomba illő vénuszi szörnyekkel, szóba sem jöhetett, hogy ez valami szervezett akció lehet. Abban az egy szál ruhában, ami rajtuk volt, futásnak eredtek.

Elképesztő zűrzavar támadt. Egy-két ember még némi kísérletet tett, hogy összeszedje józan eszét, és voltak, akik leadtak néhány lövést az előttük tornyosuló húshegyekre, aztán ők is eliramodtak.

Amikor már látszott, hogy az összes ember eltűnt a porondról, az óriás hüllők még egyszer nekiveselkedtek, és ahol valaha házikók álltak, csak valami pépes massza maradt.

- Nem jönnek vissza, Irene, soha többé nem jönnek vissza - mondta Henry. Egészen odavolt attól, hogy ilyen jól sikerült a terve. - Hősök vagyunk, Irene. Hangja hirtelen megbicsaklott, és szinte felsikoltott. - Irene! Vissza! Rohanj a fák alá!

A Centoszauruszok ordítása valahogy még inkább elmélyült. A legközelebb álló felágaskodott a hátsó lábára, és hatalmas kobakja - kétszáz lábnyira a talaj felett borzalmas sziluettet rajzolt a villámló égen. Mennydörgő robajjal ismét visszazökkent, és a folyó felé vágtázott, s ez a vágta a viharral súlyosbítva most valódi földrengésnek hatott.

A kétéltűek elvesztették felettük az ellenőrzést! Henry hirtelen félrelökte Irene-t. Tonite-pisztolya néhányszor egymás után felvillant. Irene vissza is húzódott, majd maga is felemelte revolverét.

A bíborvörös fénylabda épp az egyik Centoszauruszba vágódott, s a szörny fájdalmában felcsapta iszonytató méretű farkát a körülötte lévő fákra. Elvakult, és még egyszer felágaskodott vérző lábaira.

A második bíbor sugár is kilövellt, amelyet mennydörgésszerű robaj követett, a szörny utolsó, rémítő üvöltése. A másik két szaurusz azonban a fiatalok felé rohant.

A dühtől vakon sodródtak az erőforrás felé, amely csaknem egy héten át fogolyként őrizte őket; őrjöngve, teljes erővel, ész nélküli gyűlölettel zúdultak a folyó felé. A gyilkos erő útjában pedig csak a két védtelen Vakarcs állt.

A fortyogó áradat már a hátuk mögött trappolt. Az erdő egyetlen nyögő vadonná vált, fülhasogató zajjal recsegtek-ropogtak a fák.

Aztán a Tonite-pisztolyokra hirtelen távoli válasz érkezett. Bíborvörös villámok... szélrohamszerű lökések... szaggatott kiáltások - azután minden elcsendesedett, még a szél is elült, mintha a legutóbbi jelenet túl félelmes mivolta pillanatnyi békességet teremtett volna.

Henry örömében felkurjantott, és rögtönzött haditáncot lejtett.

- Vénuszvárosból jönnek, Irene! - kiabálta. - Eltalálták a Centoszauruszokat, és mindennek vége! Megmentettük a Vakarcsokat!

Mindez lélegzetvételnyi idő alatt történt. Irene elhajította a pisztolyát, és megkönnyebbülésében sírva fakadt. Odaszaladt Henryhez, de ekkor megbotlott... és a folyó magával ragadta.

- Henry! - A szél elnyelte kiáltását.

Henry egy borzalmas pillanatig mozdulni is képtelen volt. Csak bután bámulta azt a pontot, ahol Irene az imént még ott állt, és nem hitt a saját szemének. Aztán a vízbe vetette magát. Ott kalimpált a felszínen, sötét kétségbeesésben.

- Irene! - Már alig bírt levegőt venni. Az áradat magával sodorta. - lrene! - Semmi válasz, csak a szél fütyülése. Már ahhoz sem volt ereje, hogy ússzon. Ha egy másodperc múlva nem jön fel a felszínre, megszakad a tüdeje.

- Irene! - Semmi. Csak a rohanó ár és a feketeség. Aztán Henry valami érintést érzett. Önkéntelenül odakapott, de az érintéshól szorítás lett. Érezte, hogy valami a levegőbe emeli. Meggyötört tüdeje levegő után kapkodott. Vigyorgó kétéltű pofa meredt az arcába, aztán megint a semmi, csak a hideg, sötét víz.

Végül magához tért. Először is azt látta, hogy a fák alatt ül valami takarón, és még egy rakás takaró van ráterítve. Majd az atomlámpa meleg sugárzásának érzése is elhatolt hozzá, aztán a tényét is megpillantotta. Seregnyi ember tolongott körülötte, és az eső már elállt.

Elgyötörten körülpillantott.

- Irene!

Irene is ott volt mellette, éppúgy takarókba bugyolálva, mint ő, és halványan rámosolygott,

- Jól vagyok, Henry. A kétéltűek engem is kihúztak. - Most Madeline hajolt fölébe, és Henry mohón nyelte a forró kávét.

- A kétéltűek elmondták nekünk, hogy ti ketten mit csináltatok az ő segítségükkel. Nagyon büszkék vagyunk rátok, fiam. Rád és Irene-re.

Max atyai büszkeséggel a fiára mosolygott.

- Tökéletes pszichológiát alkalmaztatok - mondta. - A Vénusz óriási méretű, és túlságosan sok barátságos területe van ahhoz, hogy a földlakók visszatérjenek egy olyan helyre, ahol Centoszauruszok garázdálkodnak, legalábbis jó darabig nem kell számítani rájuk. De ha mégis visszamerészkednek, addigra már itt lesz a kétdimenziós védőpajzsunk.

Most Arthur Scanlon sietett előre a félhomályból. Megpaskolta öccse vállát, és megszorongatta Irene kezét.

- A gyámod és én - súgta a lánynak -, egy kis ünnepséget csapunk holnap. Most légy jó és pihenj. A legnagyszerűbb dolog lesz, amit valaha láttál.

- Ünnepség? - ült fel Henry. - No majd én megmondom, mit kell tenned. Ha vége lesz, be kell jelentened egy eljegyzést.

- Eljegyzést? - pillantott fel Madeline érdeklődve. - Ezt hogy érted?

- Eljegyzést. Megházasodom - vágta rá türelmetlenül Henry. - Gondolom, elég idős vagyok már hozzá. Ma bebizonyítottam!

Irene kíváncsian felnézett a fűből.

- Kit veszel el, Henry?

- Hogy kit? Hát természetesen téged. Miért, az ég szerelmére, ki mást vennék el?

- De hiszen még meg sem kértél! - hangsúlyozta Irene lassan, neheztelő hangon.

Henry elvörösödött, majd elvigyorodott.

- Nos, nem is foglak. Közlöm veled és kész. Mit szólsz hozzá?

Közelebb hajolt Irene-hez, Max Scanlon elmosolyodott, és intett a többieknek, hogy húzódjanak hátrébb. Lábujjhegyen elsomfordáltak.

Homályos alak jelent meg mellettük, és a fiatal pár zavartan szétrebbent. Egészen megfeledkeztek a többiekről.

De az illető nem Vakarcs volt.

- Nini! Hiszen ez Phib! Ez egy Kétéltű! - kiáltotta Irene.

A kétéltű esetlenül imbolygott a nedves fűben, alig tudta vonszolni magát izmos karján. Amikor odaérkezett melléjük, hasra vágta magát, és kinyújtotta a mellső lábát.

Szándéka világos volt. Irene és Henry megragadták egy-egy pracliját. Egy-két pillanatig csend volt, és a kétéltű szeme fényesen csillogott az atomlámpa sugarában. Azután Irene hirtelen zavarba jött, Henry pedig szégyenlősen elmosolyodott. A kapcsolat megszakadt.

- Te is azt az üzenetet kaptad, amit én? - kérdezte Henry.

Irene lángvörös volt.

- Igen... Egy csomó kétéltű-gyerek, vagy tizenöt...

- Ha nem húsz - tette hozzá Henry.

- Hosszú, fehér hajjal!

História

Ullen karcsú keze lassan, megfontoltan vezette a stylust a papíron; rövidlátó szeme vastag üvegen át kísérte mozgását. A jelzőfény kétszer gyulladt fel, mire válaszolt rá.

Lapozott egyet, majd így szólt:

- De vagy az, Johnnie? Gyere be, kérlek. - Kedvesen bólintott, keskeny, marsi arcán könnyű mosoly ült. - Ülj le, Johnni... de előbb engedd le a redőnyt. A de földi napod fénye igen zavaró. Így jó lesz. Mosd akkor ülj le, és helyezd magad kényelembe, merd nekem sok a dolgom.

John Brewster félretolt egy halom papírt, és leült. A szomszéd székről felemelt egy nyitott könyvet, lefújta róla a port, és szemrehányón nézett a marsi történészre.

- Még mindig ezekkel az ósdi dolgokkal piszmogsz? Nem fáradtál még bele?

- Kérlek, Johnnie - Ullen fel sem pillantott. Elvédedded a könyved. Az odd William Sdeward "A hidleri korszak"-a, és igen nehéz olvasmány. Sok olyan szó van benne, amid nem magyaráz el.

Amikor Johnnie-ra pillantott, tekintetében egyfajta rosszalló ingerültség villant.

- Sosem magyarázzák el a szavaikad. Az olyan dudománydalan. A Marson mielődd bármibe is belefognánk, azd mondjuk: "Idd a lisdája a meghadározásoknak, amiked használni fogunk." Egyébkénd hogyan dudnánk érdelmesen dársalogni? Hm? Osdoba földiek.

- Hát persze, Ullen. Felejtsd el. Miért nem nézel rám? Nem veszel észre semmit?

A marsi felsóhajtott, levette a szemüvegét, gondosan megtörölgette, és visszatette az orrára. Kifejezéstelen pillantást vetett Johnnie-ra.

- No, azd hiszem, új ruhád viselsz. Jól ládom?

- Új ruha! Ez minden, Ullen? Ez egyenruha. A Honi Védelem tagja vagyok. - Gyermekien túláradó büszkeséggel állt fel.

- Mi az a "Honi Védelem?" - kérdezte Ullen erőtlenül.

Johnnie nyelt egyet, és tétován leült.

- Hát, valójában számítottam rá, hogy nem hallottál róla, hogy a Föld és a Vénusz a múlt hét óta háborúban áll egymással. Fogadok, hogy nem tudtad.

- Sok vold a dolgom. - Összevonta a szemöldökét, és kissé lebiggyesztette vastag, vértelen ajkát. - A Marson nincsen háború, legalábbis eddig nem vold. Egyszer harcoldunk ugyan, de az nagyon régen vold. Egykor nagy dudósok voldunk, de az is régen vold. Mosd már csak néhányan maraddunk, és már nem harcolunk. Az nem vezed jóra. - Mintha megrázta volna magát, egy kissé gyorsabban kezdett beszélni. - Mondd, Johnnie, de Judod, hol kell udánanézni annak, hogy mid jelend a "nemzedi méldóság?" Ennél megakaddam. Nem Judok dovábbmenni, amíg ezd nem érdem.

Johnnie felállt, s a Terrestriális Szolgálat zöld egyenruhájában kihúzta magát. Gyöngéd elnézéssel mosolygott.

- Reménytelen vagy, Ullen... te vén csibész. Nem is kívánsz nekem szerencsét? Holnap útra kelek.

- És az veszélyes?

Harsány nevetés követte a kérdést. - Veszély? Mire gondolsz?

- Hád akkor... keresed a veszélyd. Ez osdobaság. Miérd csinálod?

- Úgysem értenéd, Ullen. Csak kívánj jó szerencsét, és mondd, hogy reméled, megúszom az egészet.

- Hád persze! Nem akarom, hogy bárki meghaljon. - Kezét belecsúsztatta a feléje nyújtott erős kézbe. Vigyázz magadra, Johnnie... De várj, mielődd elmész, add vissza a Sdeward-könyved. Idd a Földön minden olyan nehéz... és a szavaknak nincs meghadározásuk.

Sóhajtott, majd mihelyt Johnnie kiosont a szobából, visszabújt a könyveibe.

- Micsoda barbár emberek - morogta magában álmosan. - Háború! Ezd mondják a gyilkolásra. - Hangja halk mormogássá tompult, miközben szemével a könyv lapjain kaparászó ujját figyelte.

"Az angolszász világ közös kormány alatt unióba szerveződött, de már 1941 tavasza óta nyilvánvaló volt, hogy a végzetes..."

- Ezek az osdoba földlakók!

Ullen a mankóira támaszkodva állt az Egyetemi Könyvtár lépcsőjén, és egyik kezével beárnyékolta a szemét a borzalmas földi nap elóz.

Az ég kék volt, felhőtlen és zavartalan. Mégis odafent, a bolygó légkörén túl acélburkolatú hajók fordultak egymás ellen, és vívták ádáz csatájukat. Lent pedig a városra sorban hullottak az apró "halálcseppek", az apró radioaktív bombák, amik hangtalanul és kivédhetetlenül martak tizenöt láb átmérőjű krátert oda, ahová estek.

A város lakóit óvóhelyekre terelték, vagy aki tehette, saját ólomfalú bunkerében mélyen a föld alatt rejtőzött el. Az emberek égre emelt arccal, nyugtalan tekintettel vonultak el Ullen mellett. Egyenruhás őrök próbáltak rendet erőltetni a gigantikus romlásra, támogatták a botladozókat, nógatták a lemaradozókat.

A levegő megtelt harsogó vezényszavakkal.

- Menj az óvóhelyre, kisöreg! Jobb, ha indulsz. Te is tudod, hogy nem álldogálhatsz itt.

Ullen az őr felé fordult, amelyik megszólította, és lassan letapogatta csodálkozó gondolatait.

- Sajnálom, földlakó... de én nem dudok gyorsan mozogni a dihadalmas bolygódokon. - Egyik mankójával a márvány lépcsőre koppintott. - Idd minden olyan súlyos. Ha elvegyülnék a dömegben, bizdosan elsodornának. - Kedvesen felmosolygott az őrre, aki az állát vakarta.

- Na jó, kisöreg, majd segítek. Olyan lesz, mintha a Marson volnál. Tüntesd el a mankóidat az útból. Hirtelen ölbe kapta a marslakót.

- Szorítsd az oldalamhoz a lábadat, mert gyorsan fogunk menni.

Az őr hatalmas testével utat tört a földlakók között. Ullen lehunyta a szemét, mert a nagy sebesség és a szupernormális gravitáció miatt felkavarodott a gyomra.

Mire újra felpillantott, már az alacsony mennyezetű óvóhely félhomályában voltak.

Ott az őr óvatosan letette, és a hóna alá illesztette a mankóit.

- Oké, kisöreg. Vigyázz magadra.

Ullen körülnézett, és kiválasztotta az óvóhely végében az egyik alacsony fekhelyet. A háta mögül az ólomajtó fémes dördülése hallatszott.

A marsi történész apró táblácskákat halászott elő a zsebéből, és lassan róni kezdte a sorokat. Nem vett tudomást a körötte zajló nyüzsgésről és az ideges mondatfoszlányokból álló zsivajról.

Amikor ceruzája végével megvakarta a homlokát, tekintete összetalálkozott a szomszédjával, aki mereven bámult rá. Futólag rámosolyodott, majd folytatta a jegyzetelést.

- Te marslakó vagy, ugye? - kérdezte a szomszédja vékony, visító hangján. - Különösebben nem kedvelem az idegeneket, de a marslakókkal semmi bajom. Ezek a vénusziak viszont...

Ullen halk hangja szakította félbe.

- A gyűlölet nem szép dolog, azd hiszem Ez a háború sok bajd okoz - nagyon sokad. És a munkámad is zavarja. Jó volna, ha abbahagynádok. Nincs igazam?

- Lefogadhatod, hogy abbahagyjuk - hangzott a lelkes válasz. - Csak előbb alaposan odavágunk a nyavalyás vénusziaknak.

- Úgy érded, megdámadjádok a városaikad? - hunyorgott fontoskodva a marslakó. - Azd hiszed, akkor jobb lesz?

- Az isten verje meg, azt. Ez...

- De figyelj! - Ullen csontvázvékony ujját a tenyerére szorította, és folytatta a szelíd meggyőzést: - Nem volna egyszerűbb a hajókad szédszedő-fegyverrel felszerelni? Nem gondolod? Vagy dalán a vénusziaknak van védőernyőjük?

- Miféle fegyverről beszélsz? Ullen eltűnődött.

- Azd hiszem, nem ez a neve... de én kevesed dudok a fegyverekről. Mi a Marson "skellingbeg"-nek nevezzük, ez angolul valami olyasmi, hogy "szédszedőfegyver." Így már érded?

Közvetlen választ nem kapott, ha leszámítjuk azt az érthetetlen motyogást, amit a másik hallatott. A földlakó elfordult, és idegesen fixírozni kezdte a szemközti falat.

Ullen megértette az elutasítást, és fáradtan megvonta az egyik vállát.

- Nem mindha különösebben érdekelne ez az egész. De a háború egy nagy budaság. Már vége lehedne sóhajtott. - De engem nem érdekel!

Ujjai alig kezdtek új sorokat róni a táblára, amikor újból felpillantott.

- Mondja kérem, hogy hívják azd az országod, ahol Hidler meghald. A maguk földi nevei olyan komplikáldak. Azt hiszem, M-mel kezdődik.

A szomszédja majd felnyársalta a pillantásával. Azután továbbállt.

Ullen csodálkozva nézett utána. Ekkor felhangzott a feloldó-szignál.

- Hád persze! - kiáltott fel Ullen. - Madagaszkár! Milyen hülye név!

Johnnie Brewster egyenruhája már igen megviselt volt; a gallérja és a válla a szokásosnál gyűröttebb, a térdénél és a könyökénél a szokásosnál kopottabbnak tűnt.

Ullen végigsimította ujjával a Johnnie jobb kézfején éktelenkedő sebhelyet.

- Már nem fáj, Johnnie?

- Á, csak egy karcolás. Elkaptam a vénuszit, amelyik csinálta. Most már valahol a Holdon álmodik.

- Sokáig voldál a kórházban, Johnnie?

- Egy hétig. - Cigarettára gyújtott, lesöpörte a port a marsi asztaláról, és leült. - A többi időt a családommal töltöttem, de látod, módját ejtettem, hogy téged is meglátogassalak.

Előrehajolt, és megsimogatta a marsi vastag bőrű arcát. - Ugye azt akarod mondani, örülsz, hogy látsz? Ullen levette a szemüvegét, és a földlakóra meredt. - Mi az, Johnnie, nem vagy bizdos benne, hogy örülök, hogy ládlak, ezérd akarod, hogy szavakkal is kifejezzem? - Egy ideig hallgatott. - Ezd megjegyzem. Di osdoba földiek mindig ilyen egyszerű dolgokad monddok egymásnak. De mégsem hiszdek benne. A Marson...

Amíg beszélt, gondosan megtörölgette a szemüvegét, s most visszatette az orrára.

- Johnnie, nekdek földieknek nincs "szédszedőfegyver"-edek? Egyszer az egyik óvóhelyen dalálkozdam egy emberrel, aki nem dudda, miről beszélek.

Johnnie a szemöldökét ráncolta.

- Ami azt illeti, én se. Miért kérdezed?

- Merd nagyon furcsa, hogy ilyen kemény harcod kell vívnodok a vénusziakkal, amikor azoknak nincs is védőernyőjük. Johnnie, én azd szeredném, ha a háborúnak már vége volna. Mindig félbe kell hagynom a munkámad, hogy óvóhelyre vonuljak.

- Nyugalom, Ullen. Ne hányd a szikrákat. Mi ez a "szétszedő-fegyver"? Egy dezintegrátor? Mit tudsz róla? - Én? Én nem dudok róla semmid. Azd hiddem, de dudsz, ezérd kérdezdem. Odahaza a Marson a dördénészek azd mondják, hogy a háborúkban ilyen fegyverd használdunk. De ennél döbbed nem dudok a fegyverről. Mindenesedre osdobaság, merd az ellenség folydon azd hiszi, hogy dud védekezni ellene, azdán meg kiderül, hogy nem. Johnnie, mid gondolsz, meg dudvád nekem szerezni Higginbodam "Az űrudazás kezdedei" című munkájád?

A földlakó ökölbe szorította a kezét, és tehetetlenül rázta.

- Ullen, te átkozott okostóni, hát nem érted, hogy ez fontos? A Föld hadban áll! Háború! Háború! Háború! - Hád akkor hagyjádok abba a háborúd. - Ullen hangjából türelmetlenség érződött. - A Földön sehol sincs béke és nyugalom. Bárcsak az enyém volna ez a könyvdór. Johnnie, légy óvados. Kérlek, mid csinálsz? Ez fáj!

- Sajnálom, Ullen, de velem kell jönnöd. Ennek utána kell nézni!

Johnnie a gyenge ellenállást tanúsító marslakót egy tolószékbe gyömöszölte, még mielőtt a mondat végére ért volna.

A rakétataxa a Könyvtár lépcsőjének tetején állt. A sofőr segítségével székestől beemelték a marslakót a taxiba. Üstököscsóvát húzva maguk után elindultak.

Ullen halkan felnyögött a hirtelen gyorsulás miatt, de Johnnie nem is vett róla tudomást.

- Húsz perc múlva Washingtonban leszünk-mondta a vezetőnek. - A jelzőfényekkel ne törődjön.

A merev tartású titkár rideg monotóniával darálta:

- Korzakov admirális várja önöket.

Johnnie elnyomta utolsó cigarettája csikkjét, az órájára pillantott, és felmordult.

Amint a tolószék megmozdult, Ullen felriadt nyugtalan álmából. Megigazította a szemüvegét.

- Végre beengeddek, Johnnie?

- Csitt!

Ullen szenvtelen pillantással végigmérte a helyiség pazar berendezését, a falon a Föld és a Vénusz hatalmas térképét, és középütt az impozáns tárgyalóasztalt. Tekintete átfutott az asztal mögött ülő kövérkés, szakállas alakon, és megállapodott a mellette helyet foglaló nyurga, vörösesszőke férfin.

A marsi hirtelen felegyenesedett a székében.

- Ön nem Dr. Dorning? Davaly dalálkozdam önnel Princedownban. Nem emlékszik rá? Engem akkor válaszdoddak díszdokdorrá.

Dr. Thorning közelebb lépett, és kezet rázott vele. - Természetesen. Ön akkor a marsi történetírás metódusairól tartott előadást, ugye?

- Ó, hád emlékszik? De boldog vagyok! De örülök, hogy újból dalálkozdunk. Mondja, mind dudósnak mi a véleménye az elméledemről, mely szerind a Hidleri éra dársadalmi bizonydalansága vold a közvedlen oka a...

Dr. Thorning elmosolyodott.

- Ezt majd később megbeszéljük, Dr. Ullen. Most Korzakov admirális olyan információkat vár öntől, aminek segítségével remélhetőleg befejezhetjük a háborút.

- Pontosan - helyeselt Korzakov éles hangon, mihelyt a tekintete találkozhatott Ullenével. - Mint marsi, feltételezem, ön tiszteletben tartja a szabadságeszményt és az igazságot, nem úgy, mint azok az ostoba vénuszi zsarnokok.

Ullen elbizonytalanodva pillantott rá.

- Ez ismerősen hangzik, de még nem gondolkoddam róla. Esedleg arra gondol, hogy be kellene fejezni a háborúd?

- Győzelemmel, igen.

- Ó, a "győzelem" osdoba szó. A dördénelem azd bizonyídja, hogy a kadonai fölénnyel indídodd háború a megdorlás és a bosszú dalaján derem. A figyelmébe ajánlom James Calkins e démában írd esszéjéd. 2050-ben jelent meg.

- Drága uram!

- Hogy befejezhessék a háborúd, dényleg befejezhessék, mondja meg a vénusziaknak, hogy szükségdelen harcolni. Csak dárgyaljanak...

Egy ököl csattant az asztalon, amit heves káromkodás kísért.

- Az isten szerelmére, Thorning, kérdezze meg, amit akar. Öt percet kap rá.

Thorning visszafogta a kuncogást.

- Dr. Ullen, azt akarjuk, hogy elmondja nekünk mindazt, amit arról a dezintegrátorról tud.

- Dezindegrádor? - Ullen csodálkozva emelte ujját az arcához.

- Amiről Brewster hadnagynak is beszélt.

- Hm! Ő! Úgy érdi, a "szédszedő" fegyverről? Semmid nem dudok róla. A marsi dördénelem megemlídi néha, de senki nem dud róla semmid - úgy érdem, technikailag.

A vörhenyes fizikus türelmetlenül bólintott.

- Tudom, tudom. De mi az, amit mondanak róla? Miféle fegyver az?

- Hád, amid mondanak róla az az, hogy a fémeked részecskéire bondja. Hogy hívják azd, ami összedardja a fémeked?

- Intramolekuláris erők?

Ullen a szemöldökét ráncolta, majd megfontoltan azt mondta:

- Lehed. Elfelejdeddem a marsi szód... csak azd Judom, hogy hosszú. Mindenesedre ez a fegyver azd csinálja, hogy a fémeked összedardó erőd nem lédezővé alakídja, mire a fémek porrá hullanak széjjel. De csak három fémnél működik, a vasnál, a kobakinál és... olyan furcsa neve van!

- Nikkel?

- Igen, igen, nikkel! Thorning szeme felcsillant.

- Aha, a ferromágneses elemek. Ezeknek oszcilláló mágneses terük van. Mi van ezekkel, Ullen?

A marsi felsóhajtott.

- Milyen osdoba földi szavak. No nézzük; a fegyverről jobbára Hogel Beg egyik munkájából dudok egyed s másd. Azd hiszem, "A Harmadik Marsi Birodalom kuldúrájának és dársadalmának dördénede" volt a címe. Jó hosszú, huszonnégy ködedes, de szerindem csak egy középszerű munka, A módszere...

- Kérem - könyörgött Thorning -, a fegyver... - Ó, persze! - Ullen kihúzta magát a tolószékben, és az erőlködéstől grimaszt vágott. - Elekdromosságról van benne szó, ami gyorsan áramlik ide meg oda. Nagyon gyorsan, és a nyomása... - tétován elhallgatott, és ártatlan pillantást vetett a szakállas admirális haragos arcára. - Azd hiszem, nyomásról van szó, de nem dudom, merd nehéz lefordídani. Marsi nyelven úgy mondjuk, "cransdad". Ez segíd?

- Azt hiszem, "potenciál"-ra gondol, Dr. Ullen! Thorning hangosan sóhajtott.

- Hád, ha maga mondja! Mindenesedre ez a "podenciál" is nagyon gyorsan váldozik, és ha ezd valahogy szinkronizálják a mágnesességgel, az... elmozdul, és ez minden, amid dudok róla. - Bizonytalanul elmosolyodott. - Mosd pedig vissza szerednék menni. Ennyi elég vold, nem?

Az admirális nem válaszolt.

- Ki tudott hámozni valamit ebből a zagyvaságból, doktor?

- Átkozottul keveset - vallotta be a fizikus -, de adott némi ötletet. Megpróbáljuk megszerezni ennek a Begnek a könyvét, de nem hiszem, hogy okosabbak leszünk tőle. Ugyanaz lesz benne, amit itt hallottunk. Dr. Ullen, az ön bolygóján vannak tudományos művek?

A marsi elszomorodott.

- Nincsenek, Dr. Dorning, a kalyniai reakció minded megsemmisídedde. A Marson mi nem hiszünk a dudományban. A dördénelem megmudadda, hogy abból nem származik boldogság. - A mellette ülő földlakó felé fordult. - Johnnie, mosd menjünk, kérlek.

Korzakov egy kézmozdulattal elbocsátotta őket.

Ullen elmélyülten a sűrűn teleírt kézirat fölé hajolt, és beszúrt egy szót. Derűsen pillantott fel Johnnie Brewsterre, aki megrázta a fejét, és egyik kezét a marslakó karjára tette. Homlokán elmélyültek a ráncok.

- Ullen - mondta nyersen. - Bajban vagy.

- He? Én? Miérd lennék, Johnnie, ez nem igaz. A könyvemnek sikere lesz. Az első köded már készen van, csak finomídani kell rajda, és mehed a nyomdába.

- Ullen, ha nem adsz meg minden információt a kormánynak a dezintegrátorról, nem felelek a következményekért.

- De mindend elmonddam, amid duddam...

- Az nem elég. Többre kell emlékezned, Ullen, többre kell.

- De a dudás odd van, ahol semmi sem lehededlen; ez egy régi axióma. - Ullen felegyenesedett a székben, és a mankójára támaszkodott.

- Tudom - nyögte Johnnie, és kínjában elhúzta a száját. - De meg kell értened. A vénusziak ellenőrzik a világűrt, az aszteroida-garnizonjainkat elsöpörték, a múlt héten a Phobos és a Deimos is elesett. A Föld és a Hold között megszakadt a kapcsolat, és ki tudja, hogy a Lunáris Hadosztály meddig tart ki. A Föld sincs biztonságban, egyre sűrűbben bombáznak. Ó, Ullen, hát nem érted?

A marsi arcára kiült a zavartság. - Elesik a Föld?

- Istenem, igen!

- Akkor adjádok fel! Ez a kövedkező logikus lépés. Egyáldalán minek kezddédek el? Osdoba földlakók. Johnnie a fogát csikorgatta.

- De ha a miénk volna a dezintegrátor, akkor nem veszítenénk.

Ullen vállat vont.

- Ó, Johnnie, ez már kezd fáraszdó lenni. Di földlakók mind egyformán gondolkoddok. Nézd, bizdosan megnyugodnál, ha elolvasnád a kéziradomad. Sód denne az indellekdusodnak.

- Rendben van, Ullen. Te akartad. Ha nem mondod el Thorningnak, amit tudni akar, letartóztatnak, és hazaárulásért elítélnek.

Hosszú csend következett, majd zavart dadogás.

- H-hazaárulás? Úgy érded, eláruldam... - A marsi történész levette a szemüvegét, és reszkető kézzel megtörölgette. - Ez nem igaz. Csak rám akarsz ijeszdeni.

- Ó nem, dehogy. Korzakov azt hiszi, hogy többet tudsz, mint amennyit elmondtál. Azt hiszi, ellenszolgáltatást vársz, vagy még inkább, hogy elmondtad a titkot a vénusziaknak.

- De Dorning...

- Thorning biztos a dolgában. Neki is megvan a maga baja. A földi kormányok meg nem arról híresek, hogy vészhelyzetben ésszerűen gondolkodnának. - Hirtelen könnycsepp jelent meg a szemében. - Ullen, valamit tenned kell. Nem csak magadért... a Földért is.

Ullen nehezen vette a levegőt.

- Azd hiszik, hogy eladom a dudományos ismeredeimed? Ez olyan, ami sérdi az edikai érzékenységemed, a dudományos diszdességemed.

A hangjából harag érződött, és Johnnie amióta csak ismerte, most első ízben hallotta, hogy torokhangú marsi nyelvre vált.

-...Emiadd egy szód sem mondok - fejezte be. Zárjanak csak be, lőjenek csak le, de ezd az inzuldusd nem felejdem el!

A szeméből határozottság sugárzott, és Johnnie teljesen magába roskadt. A földlakó fel sem pillantott a jelzőfény villanására.

- Felelj a fényre, Johnnie - figyelmeztette a marslakó halkan -, értem jönnek.

A szoba egy perc alatt megtelt zöld egyenruhásokkal. Csupán Dr. Thorning és két társa viselt civil ruhát. Ullen lábra tápászkodott.

- Uraim, ne mondjanak semmid. Híréd veddem, hogy azd dardják, eladdam, amid dudok... hogy pénzérd eladdam. - Szinte köpködte a szavakat. - Ilyed ezelődd nekem sose monddak. És nem is szolgáldam rá! Ha úgy dedszik, mosd azonnal bördönbe záradhadnak, de akkor sem mondok döbbed... és a dovábbiakban semmi közöm a Föld kormányához.

Egy zöld ruhás tiszt előrelépett, de Dr. Thorning visszaintette.

- Nos Dr. Ullen - mondta kedélyesen -, nem eszik olyan forrón a kását. Csak azért jöttem, hogy megkérdezzem, nem jutott-e eszébe valami újabb részlet. Bármi, nem számít, ha apróság...

Fagyos csend lett, Ullen teljes súlyával a mankójára támaszkodott, de mozdulatlan maradt.

Dr. Thorning higgadtan leült a történész asztalára, és felvett néhány kéziratlapot.

- Ah, ez az a kézirat, amiről az ifjú Brewster beszélt. - Gyanakvó pillantással méregette a lapokat. - Nos, ugye azt tudja, hogy viselkedése következményeként mindezt elkobozhatjuk?

- He? - Ullen határozott tekintete rémültre váltott. Mankója súlyosan csattant a széken.

A fizikus elhárította a kézirat után nyúló kezet.

- Vigye innen a mancsát, Dr. Ullen. Tudok én erre vigyázni. - Zajosan átpergette a lapokat. - Nézze, ha letartóztatják árulásért, a papírjai felforgató irománynak minősülnek.

- Felforgadó! - csattant Ullen hangja. - Dr. Dorning, ön nem dudja, mid beszél. Ez az én... legnagyobb munkám. - A hangja rekedtessé vált. - Kérem, Dr. Dorning, adja vissza a kéziradomad.

Amaz a marsi reszkető keze elé tartotta a papírokat. - Ha! - mondta.

- De hád nem dudora!

A történész sápadt arcát elöntötte a veríték. Hangja erőtlenné vált.

- Időd! Adjon időd! Hagyjanak gondolkodni... és kérem, ne bándsa a kéziradomat!

A másik Ullen vállára tette a kezét.

- Akkor igyekezzen, mert öt perc múlva meggyújtom a kéziratát...

- Várjon, megmondom. Valahol - nem dudora hol - halloddam, hogy a fegyverben valami különleges fémed alkalmaznak, valami vezedékféleségnek. Nem dudora, milyen fémed, de a víz dönkredeszi és a levegő is.

- Szentséges Jupiter - kiáltott fel hirtelen Thorning egyik társa. - Főnök, nem emlékszik Aspartier öt évvel ezelőtti tanulmányára a nátriumvezeték viselkedéséről argongázban?

Dr. Thorning erősen gondolkodott.

- Várjon, várjon, várjon... az isten verje meg! Mindvégig itt volt az orrunk előtt!

- Dudom! - visított fel Ullen hirtelen. - A Karisdón dördénd. A Gallione elesdéről vold szó, és azd monddák, ennek a fémnek a hiánya okozda a vereséged... és azd is monddák...

De már csak az üres szobának beszélt. Jó ideig meglepetten állt.

Azután: - A kézhad! - Lehajolt, és összeszedegette a padlóról a szétszóródott lapokat, és minden gyűrődést gondosan kisimított rajta. - Barbárok! Ilyed denni egy ilyen hadalmas dudományos munkával!

Ullen kihúzta az egyik fiókot, és belekotort. Azután belökte, s ingerülten körbepillantott.

- Johnnie, hová deheddem azt a bibliográfiád? Nem láddad?

Az ablak felé pillantott.

- Johnnie!

- Várj egy kicsit, Ullen - csitította Brewster. Megint jönnek.

Odalent az utcán színes kavalkád nyüzsgött. A tengerészgyalogosok zöld sorai mereven vonultak végig a tömegen, felettük konfetti-hóesés meg szerpentin-zuhatag örvénylett. A tömeg tompán morajlott.

- Ó, az osdobák - tűnődött Ullen. - Annak is örüldek, amikor elkezdődődd a háború. Akkor is így parádézdak. Osdobák! - Visszazökkent a székébe.

Johnnie követte a példáját.

- A kormány egy új múzeumot nevezett el rólad, Ugye?

- Igen - hangzott a rideg válasz. Ullen bambán bámult az asztalára. - Az "Ullen Hadimúzeum"-od. Delerakdák régi fegyverekkel, a kőbaldádól kezdve az űrhajóelhárídóig mindenfélével. A Földön már csak így érdelmezik a dolgokad. Hol a fenében leped az a bibliográfia?

- Itt van - húzta elő Johnnie Ullen mellényzsebéből. - A győzelmünk a fegyverednek köszönhető. Bármilyen régi is, a célnak nagyon megtelelt.

- Győzelem! Hád persze! Amíg a Vénusz újra fel nem fegyverkezik, és fel nem készül a bosszúra! Az egész dördénelem erről szól. De ne dörődj vele. Semmi érdelme a vidának. - Hátradőlt a székében. - Gyere, megmudadom neked, mi az az igazi győzelem. Felolvasok neked a művem első ködedéből. Már kinyomdaddák, mind dudod.

Johnnie felnevetett.

- Láss neki, Ullen. Most végighallgatnám akár az egész kötetet is.

Ullen gyengéden elmosolyodott.

- Az igen jód denne az indellekdusodnak...

Átöröklés

Dr. Stefansson megsimogatta az előtte tornyosuló vaskos papírköteget.

- Mind itt van, Harvey. Huszonöt év munkájának eredménye.

A jámbor természetű Harvey professzor lustán pöfékelt a pipájával.

- Hát a te munkádnak ezzel vége; és Markeyénak is a Ganymedesen. Most már az ikreken van a sor.

Mély csend következett, amit végül Dr. Stefansson tört meg:

- Ugye közlöd a hírt Allennel?

A másik csendben bólintott.

- Végeznünk kell, mielőtt még elindulunk a Marsra, és minél előbb, annál jobb. - Egy percig hallgatott, majd feszültebb hangon hozzátette: - Kíváncsi volnék, milyen érzés az, amikor az ember huszonöt év után megtudja, hogy van egy ikertestvére, akit még sosem látott. Istenverte meglepetés lehet.

- George hogy fogadta?

- Először nem hitte el, amiért nem is hibáztatom. Markeynak igen sok munkájába került, amíg meggyőzte, hogy nem beugratásról van szó. Azt hiszem, nekem legalább annyira nehéz dolgom lesz Allennel. - Kiverte a hamut a pipájából, és megrázta a fejét.

- Legszívesebben én is elmennék a Marsra, hogy lássam, amikor találkoznak - jegyezte meg Dr. Stefansson vágyakozva.

- Te csak ne csinálj ilyesmit, Stef. Ez a kísérlet elég régóta tart már, és túl sokat jelent ahhoz, hogy ilyen ostoba lépésre szánd el magad.

- Tudom, tudom! Öröklődés kontra környezet! És a végén talán ott van a határozott válasz. - Félig-meddig magában beszélt, mintha egy ősrégi formulát ismételne. - Két egypetéjű iker, akiket születésükkor szétválasztottak; egyikük a civilizált Földre került, a másik a Ganymedes egyik úttörője. Azután huszonöt év múlva első ízben találkoznak - a Marson. Istenem! Bárcsak Carter megérhette volna ezt. Ezek az ő gyerekei.

- Nagy kár! De mi itt vagyunk, akárcsak az ikrek. Hogy iránta való tiszteletből befejezzük a kísérletet.

Első pillantásra senki nem mondaná meg, hogy a Gyógyászati Termékek Rt. Marsi Fiókvállalatát minden oldalról sivatag veszi körül. Látni itt hatalmas, felszín alatti kamrákat, amikben hatalmas területen egy természetes marsi gombafaj virul. A bonyolult szállítórendszer, amely a négyzetmérföldes gombamezők minden pontját a központi épülettel összeköti, teljesen láthatatlan. Az öntözőrendszer, a légtisztító berendezés, a vízelvezető csatornák is mind rejtve vannak.

Minden, ami a széles, lapos, vörös téglaépületben, meg a marsi sivatagban látható, vörös és száraz.

Ezt látta George Carter is, amikor rakéta-taxiján megérkezett, de őt legalább nem vezették félre a külsőségek. Furcsa is lett volna, ha így történik, mert a Ganymedesen eltöltött élete alatt vezérigazgatóként volt alkalma megszokni az ilyesmit. A föld alatti kavernák minden hüvelykjét ismerte, hiszen azokban nőtt fel.

Most pedig itt ül Lemuel Harvey professzor kis irodájában, és egykedvű ábrázatán enyhe elégedetlenség látszik. Jégkék szeme a professzor tekintetét kereste.

- Ez az... ikertestvérem... Hamarosan itt lesz?

- Már úton van ide - bólintott Harvey.

George Carter leeresztette karba font kezét. Arckifejezésére csendes vágyakozás ült ki.

- Hasonlít egy kicsit rám?

- Igen, eléggé. Tudja, maguk egypetéjű ikrek.

- Hm! Naná, hogy azok vagyunk! Bárcsak mindig ismertem volna... a Gannyn. - A szemöldökét ráncolta. - Mindig a Fődön élt, mi?

Halvány érdeklődés futott át Harvey professzor arcán.

- Maga nem kedveli a földlakókat? - kérdezte hirtelen.

- Nem, nem igazán - hangzott a gyors válasz. - A fődlakók mind ződfülűek. Mán akiket ismerek.

Harvey kényszeredetten elmosolyodott, s ezzel a társalgás abba is maradt.

Az ajtó szignálja rázta fel a professzort álmodozásából, és ugrasztotta ki George Cartert a székből. Harvey megnyomott egy gombot az asztalán, mire kinyílt az ajtó.

A küszöbön álló alak bejött a helyiségbe, és megállt. Az ikertestvérek egymásra néztek.

Feszült, rezzenéstelen pillanat volt, s Harvey professzor puha székébe süppedve, ujjhegyeit összeérintve, feszülten figyelt.

A két fiú mereven állt tíz lépésnyire egymástól, egyikük sem moccant. Különös kontrasztjai voltak egymásnak, amit a közöttük lévő hasonlóság csak kiemelt.

Fagyos, kék szemek tekintettek fagyos, kék szemekbe. Mindkettő a hosszú, egyenes orra alatt kissé összeszorította telt, piros ajkát. Az erős pofacsont mindkettőnél olyan hangsúlyos volt, mint amilyen szögletes az előreugró áll. Még a félig felvont szemöldök és az enyhén kihívó tekintet is ugyanaz volt.

De az arccal a hasonlóságok sora véget is ért. Allen Carter ruhájának minden négyzetcentiméterén ott virított New York nyoma. A bő ingtől a sötét bíbor térdnadrágon és a lazacszínű cellulit harisnyán át a csillogó szandálig a terrestriális divat eleven megtestesítője volt.

George Carter egy röpke másodpercre esetlennek érezte magát, ahogy ott állt ganymedesi vászonból készült szűk ujjú, zárt nyakú ingében. Kigombolt mellénye és túlméretezett nadrágja, vastag talpú csizmája esetlennek és vidékiesnek tűnt. Egy pillanatra ezt még ő is érezte.

Ingzsebéből Allen cigarettás dobozkát vett elő - ez volt az első mozdulat, amióta a testvérek találkoztak kinyitotta, és kivett belőle egy karcsú, papírba csomagolt dohányhengert, ami az első szippantásra magától meggyulladt.

George egy pillanatig tétovázott, majd a kővetkező mozdulata felért egy kihívással. Benyúlt belső zsebébe, és előhúzott egy ganymedesi, zöld levélből sodort, fonnyadt cigarettát. Láng lobbant hüvelykujja végén, s testvérét utánozva beleszívott a cigarettába.

Azután Allen különös, fejhangú nevetése harsant:

- A te szemeid, azt hiszem, egy kicsit közelebb ülnek egymáshoz.

- Naná, hogy közelebb. Neked meg máshogyan áll a hajad. - Hangjából enyhe rosszallás érződött. Allen keze önkéntelenül végigsimított világosbarna, a végén gondosan göndörített tincsein, miközben szemét a másik precíz copfba font, meglehetősen hosszú hajára szegezte.

- Azt hiszem, meg kell szoknunk egymást. Én megpróbálom.

A két testvér végre kitárt karokkal megindult egymás telé.

- Naná. Nekem is teccik az ötlet. - Megszorították egymás kezét.

- Allen a neved, mi? - mondta George.

- Te pedig George vagy, ugye?

Azután nagyon sokáig nem szóltak egy szót sem. Csak álltak, és mosolyogtak egymásra - huszonöt évnyi szakadékot kellett hirtelen áthidalniuk.

George Carter személytelen tekintete végigsiklott a kaverna végtelenbe vesző, szögletes ágyásaiban pompázó, bíborszínű virágszőnyegen. Az újságok és az újságírók joggal rajonghattak a Mars "gomba-arany"-áért, azért a tiszta kivonatért, amiből pár unciányit tudnak előállítani egy hektárnyi virágból, s ami nélkülözhetetlen a Rendszer gyógyszergyártásában. Ópiumszármazékok, vitaminok, különleges kivonat a tüdőgyulladás ellen - a virágok közel annyit értek, mint a súlyuk aranyban.

De George Carter számára csak virágok voltak; virágok, amiket termeszteni kellett, aratni, bálázni, és hajón az Aresopolisi Laboratóriumba küldeni.

Terepkocsiját fél sebességre kapcsolta, és dühösen kilesett az ablakon.

- Hé, te lápi macska! Te ott, te koszos képű! Figyedd, hogy micsinász; a csatornába öncsed a vizet. - Visszaült, és a kocsi megint nekilódult. A ganymedesi rosszindulatúan dörmögött magában: - Ezek a francosok csak piszkájják az embert, semmi hasznuk sincsen. Amit csinának, azt gépek is megcsináhattyák, ezeknek úgyis mindig szabaccságon van az agyuk, a francba.

A terepjáró megállt, és George kiszállt. A gombaágyásokat kerülgetve egy csoport férfi felé tartott, akik egy póklábú gép mellett álldogáltak.

- Hát itt vagyok. Mi a baj, All'n?

Allen feje előbukkant a gép mögül. Kezével intett az embereknek:

- Állítsák le egy percre! - Azzal az ikertestvére elé ugrott. - George, ez működik. Lassú és esetlen, de működik. Még javítani kell rajta, és megszabadulunk a primitív munkától. Így rövid időn belül képesek leszünk...

- Na várjál csak, All'n. Itt a Gannyn ráérünk. Ezért aztán sokáig élünk. Mit kerestél ott?

Allen hallgatott, és megtörölte a homlokát. Arca fénylett a verejtéktől és az izgalomtól.

- Azóta dolgozom ezen, amióta elhagytam a kollégiumot. Ez módosítása annak, ami a Földön már létezik, de a módosítások sora végtelen. Ez egy mechanikus virágszedő.

Egy nagy ív összehajtogatott papírt húzott elő a zsebéből, és szétteregette a földön.

- Mostanáig a virágszedés a vállalkozás leggyengébb láncszeme volt. Hogy mást ne mondjak, a leszedett virágok 15-20 százaléka veszendőbe ment, mert vagy kifejletlen, vagy elvirágzott volt. Végül is az emberi szem csupán egy emberi szem, és a virágok... Íme, nézd!

Allen a leterített papír mellé guggolt. George a válla fölül figyelte.

- Nézd! Ez a fluoroszkóp és a fotoelektrikus rekesz kombinációja. A virág érettsége a benne lévő spórák állapotából határozható meg. Ez a készülék úgy van beállítva, hogy érzékelje az érett spórákról visszaverődő világos és sötét foltokat, ami beindítja a megfelelő áramköröket. Másrészt, ez a második áramkör... de könnyebb, ha megmutatom.

Lelkesen dudorászva felállt. Egyetlen ugrással a szedőgép ülésében termett, és meghúzta a kart.

A gép azon nyomban a virágok felé fordította "szemét", és hat hüvelyknyire a talaj felett pásztázni kezdte az ágyást. Amint érett virág fölé ért, egy ollós kar pattant ki belőle, lenyúlt a virágért, levágta, és az alul elhelyezett csúszdára tette. A gép hátuljában hamarosan egy halom virág gyűlt össze.

- Később majd bálázót is szerelünk rá. Figyelted azokat a virágokat, amikhez nem nyúlt hozzá? Azok még éretlenek. Csak várj, amíg egy túlérett virághoz ér, majd meglátod, mit csinál.

Győzelemkiáltást hallatott, amikor egy perc múlva a gép félrehajított egy virágot.

Megállította a masinát.

- Látod? Egy hónapon belül munkába állíthatjuk a földeken.

George Carter savanyú képpel tekintett ikertestvérére.

- Több lesz az, mint egy hónap. De jobb vóna, ha örökké tartana.

- Mit értesz az alatt, hogy örökké? Ez meggyorsítja...

- Asse bánom, ha pirosra festi a virágokat. Az én fődemre ez nem köll.

- A te földedre?

- Ja. Az enyimre - hangzott a hűvös válasz. - Van itt elég melós. Aszondom, jobb lesz, ha nem keversz itt ezzel a micsodával. Az vóna a legjobb, ha evinnéd innen a francba. Nem köll ez itt.

Allen leszállt, és a bátyja arcába nézett.

- Beleegyeztél, hogy kísérleteket végezzek itt. Megígérted, hogy nem szólsz bele, hát ehhez tartsd magad.

- Na jó, de a francos gépedet tarcsad távol a fődemtől.

A földlakó lassan odament a testvéréhez. Szemében tűz villant.

- Nézd, George, nem tetszik, ahogy viselkedsz, és az sem tetszik, hogy mindenbe beleszólsz. Nem tudom, a Ganymedesen mihez szoktál hozzá, de ez itt egy nagyobb vállalkozás, és a vidékies szokásaidat le kellene vetkőznöd.

- Maj ha kedvem tartja. Ha nem bírsz elviselni, bújj vissza az irodádba. Nem szeretem, ha beleköpnek a levesembe.

Az út vissza a Központba baljós csendben telt el. George magában fütyörészett, Allen pedig karba tett kézzel, tüntető érdektelenséggel figyelte az előttük elterülő földeket. A csend azután is folytatódott, hogy beléptek a földlakó irodájába. Allen kurtán intett az egyik szék felé, s a ganymedesi szó nélkül leült rá. Elővette elmaradhatatlan zöldlevél cigarettáját, és várta, hogy a másik megszólaljon. Allen a szék szélére kuporodott, és előre dőlve az asztalra támasztotta könyökét. Hirtelen rákezdett.

- Sok olyasmi van ebben a szituációban, George, ami rejtélyes a számomra. Azt nem tudom, téged miért vittek a Ganymedesre, engem meg a Földre, és azt sem tudom, miért nem beszéltek nekünk sosem a másikról, vagy miért tettek most társakká bennünket, mégpedig egyenlő beleszólási joggal; de azt tudom, hogy ez a helyzet igen hamar elviselhetetlenné fog válni. Ennek a vállalkozásnak modernizálásra van szüksége. Te mégis folyton beveted a vétójogod minden újítással szemben, amit én be akarok vezetni. Még nem tudom, mi a te nézőpontod, de az a gyanúm, még mindig azt hiszed, hogy a Ganymedesen vagy. Ha még mindig az isten háta mögött érzed magad, figyelmeztetlek, igyekezz elszakadni onnan. Én a Földről jöttem, és ez a vállalkozás földi hatékonysággal és földi szervezettséggel fog dolgozni. Megértetted?

George illatos dohányfüstöt fújt a mennyezetre, mielőtt válaszolt. De amikor megszólalt, szeme élesen villant, és hangja metszőn csendült.

- Főd, mi? Fődi hatékonyság, mi? Nézd All'n, én kedvellek téged. Nem tehetek róla. Olyan sokat jelentesz számomra, hogy ha nem bírnálak, az annyi vóna, mintha magamat nem bírnám. Utálom kimondani, de te rossz nevelést kaptál. - A hangja komorrá, vádlóvá vált: - Te fődlakó vagy. Hát nézz magadba. Egy fődlakó csak félember, mert folyton csak a gépekre támaszkodik. De el tudsz képzelni engem, hogy gépekke' dógozok? Csak gépekke'? Hát mire való az ember?

- Arra, hogy kezelje a gépeket - hangzott a rövid, de dühös válasz.

A ganymedesi felállt, és öklével az asztalra csapott.

- A gépek hajtják az embert, te is tudod. Először te használod őket; azután már tőlük függsz; a végín meg a szolgájuk leszel. A te drága Fődeden mi van? Csak gép, meg gép, meg gép; és mi a vége? Megmondom. Csupa félember. - Felegyenesedett. - Még mindig szeretlek. És szeretlek annyira, hogy azt kívánjam, bárcsak ott letté' vóna velem a Gannyn. Az isten verje meg, a Jupi embert faragott vóna belőled.

- Befejezted? - kérdezte Allen. - Fogjuk rá!

- Akkor mondok neked valamit. Semmi baj nem volna veled, ha az egész életedet azon a decens planétán töltenéd le. Mert te a Ganymedeshez tartozol. De azt tanácsolom, térj vissza ide.

George igen halkan válaszolt:

- Csak nem akarsz bemosni egyet?

- Nem, nem bírnám megütni a tükörképemet. De ha csak egy kicsit is különböznél tőlem, most szívesen adnék egy kis előleget.

- Képes lenné' rá... egy ilyen fődlakó, mint te? Na ülj le szépen. A'szem mind a ketten izgatottak vagyunk egy kicsit. Így semmit nem lehet elintézni.

Megint leült, néhányszor beleszippantott a cigarettájába, de hiába. Undorodva beledobta a szeméthamvasztóba.

- Van vized? - mordult fel.

- Nem bánnád, ha gép szolgálná fel? - vigyorgott Allen, és grimaszt vágott.

- Gép? Milyen gép? - A ganymedesi gyanakvóan pillantott körbe.

- Figyelj! Egy hete állítottam üzembe. - Megnyomott egy gombot, mire az asztal alól egy kattanás hallatszott. Ezt egy másodpercre csurgó víz hangja követte, majd a földlakó jobbjánál az asztal lapján félrecsúszott egy korong, és egy pohár víz emelkedett ki a lyukból.

- Vedd el - biztatta Allen.

George gyorsan felkapta és megitta. Az üres poharat a szeméthamvasztóba dobta, majd hosszan, elgondolkozva meredt testvérére.

- Megnézhetem a vízadagolódat?

- Persze. Itt van az asztal alatt. Gyere, csinálok neked helyet.

A ganymedesi az asztal alá mászott, Allen bizonytalan ábrázattal figyelte. Hirtelen egy barna kéz nyúlt ki az asztal alól, és egy tompa hang azt mondta:

- Adj egy csavarhúzót. - Hé, mit akarsz csinálni?

- Semmit. Egyáltalán semmit. Csak meg akarom nézni ezt a szerkentyűt.

Odaadta a csavarhúzót, és pár percig kotorászáson kívül más hang nem hallatszott az irodában. Végül George kipirosodott arccal előbújt, és elégedetten igazgatta az inge ujját.

- Melyik gomb indítja el?

Allen megmutatta, George pedig megnyomta. Vízcsurgás hallatszott. A földlakó kétkedőn pillantott testvérére. Akkor észrevette, hogy vízben áll.

Felugrott, lepillantott, és rémületében nagyot rikoltott.

- Hé, az isten verjen meg, mit csináltál?

Vékony vízér kígyózott elő az asztal alól, miközben a csobogás tovább hallatszott.

George ráérősen az ajtó felé indult.

- Csak rövidzárlat. Itt a csavarhúzód, megjavíthatod. - S mielőtt még bevágta volna az ajtót, visszaszólt: Ennyit a drága masináidról. Mindig a legrosszabbkor mennek tönkre.

A berregő kitartóan zümmögni kezdett, s Allen Carter ingerülten nyitotta ki az egyik szemét. Még sötét volt.

Nagyot sóhajtva kinyújtotta a kezét, és elhallgattatta az audiomittert.

Az éjszakai műszakvezető, Amos Wells reszkető hangja idegesen harsant. Allen teljesen kinyitotta a szemét, és felült.

- Te megőrültél? - dörögte, de eközben már bújt is bele a nadrágjába. Tíz másodperc múlva pedig már hármasával vette a lépcsőket lefelé. Ikertestvére mögött egy lépéssel rontott be a központi irodába.

A helyiség zsúfolt volt, a bent lévők mind reszkettek. Allen elsimította a hajat a szeméből.

- Kapcsoljátok fel a térvilágítást.

- Már fel van! - mondta valaki tanácstalanul.

A földlakó az ablakhoz szaladt, és kinézett rajta. Az ablakon kiszűrődő fénysugár pár lábnyira kinyúlt, majd beleveszett a párás homályba. Megrántotta az ablakot, mire az pár hüvelyknyire kinyílt, azután elakadt. Odakint szél süvöltött, a helyiségben pedig köhögéskoncert kezdődött. Allen becsukta az ablakot, és kezével könnybe lábadt szeméhez kapott.

George egy sor tüsszentés közepette azt mondta:

- Mi nem a porviharok zónájában vagyunk. Ez nem az lehet.

- Ez az - biztosította Wells sípoló hangon. - A legrondább, amit valaha is láttam. A semmiből támad fel, mint most is. Leveri az embert a lábáról. Mire mindent be tudok csukni, már túl késő.

- Túl késő! - Allen figyelmét homokkal telt szeméről a szavakra összpontosította. - Túl késő, de mire?

- Túl késő, hogy megvédjük a guruló raktárainkat. A rakétáink is mind tönkremennek. Egyiküknek sem használ a homok. Ugyanez a helyzet a víztisztítóval meg a szellőzőrendszerrel is. A lenti generátorok biztonságban vannak, de minden egyebet szét kell szedni, és újból összerakni. Egy hétre le kell állnunk. Talán még hosszabb időre is.

Rövid, jelentőségteljes csend következett, majd Allen szólalt meg:

- Lásson neki, Wells. Ossza be az embereket dupla műszakba. Kezdjék a víztisztítókkal. Azoknak huszonnégy órán belül működniük kell, különben a fél termés kiszárad és ránk rothad. Várjon, magával megyek.

Megfordult, hogy induljon, de az első lépés után megtorpant, mert Michael Anders, a kommunikációs tiszt rohant fel a lépcsőn.

- Mi a baj?

Anders lihegve válaszolt:

- Az egész átkozott bolygó megőrült. A történelem legnagyobb földrengése zajlik, a centruma tíz mérföldnyire van Aresopolistól.

- Micsoda? - kiáltották a jelenlévők kórusban, majd szitkozódni kezdtek. Az emberek nyugtalanul csoportokba verődtek. Sokuknak rokonuk, feleségük élt a marsi metropolisban.

Anders izgatottan folytatta:

- Teljesen hirtelen tört rájuk. Egész Aresopolis lángokban áll. Részleteket nem tudunk, és öt perce az aresopolisi laboratóriumunkkal is megszűnt a kapcsolat.

Bábeli hangzavar támadt. A hír már eljutott a Központ legtávolabbi zugába is, és az izgalom már-már a pánik határát súrolta. Allen kiabálni kényszerült.

- Csendet kérek. Aresopolisszal nem tudunk mit kezdeni. Nekünk is megvannak a magunk problémái. Ez a különös vihar összefüggésben lehet a földrengéssel. Nekünk most ezzel kell törődnünk. Mindenki menjen vissza a munkájához, és végezze a dolgát. Aresopolisnak hamarosan szüksége lesz ránk. - Andershez fordult: - Maga! Üljön vissza a rádióhoz, és addig ne mozduljon, amíg helyre nem áll a kapcsolat. George, velem jössz?

- Nem, a'szem nem - hangzott a válasz. Te csak törődj a gépeiddel, én Andersszel megyek.

Mire Allen visszatért a Központba, már hajnalodott. Sötét, fénytelen hajnal volt ez. Allenen fáradtság vett erőt. Testben és lélekben is, és ez meg is látszott rajta. Belépett a rádiós szobába.

- Elég nagy a baj. Ha...

Hirtelen sistergés hallatszott a rádióból, és George hevesen csendre intette. Allen elhallgatott. Anders az adó-vevő fölé görnyedt, ideges ujjaival apró gombokat forgatott.

A rádiós felpillantott.

- Semmi, Mr. Carter. Nem tudom befogni őket.

- Rendben van. Maradjon itt, és tartsa nyitva a fülét. Ha van valami, értesítsen. - Karon fogta a testvérét, és kisétáltak a helyiségből. - Mikor lesz a következő behajózás, All'n?

- Minimum egy hét múlva. Semmink nincs, ami repül vagy gurul, az aratást meg csak késve kezdhetjük meg.

- Van valamennyi tartalékunk?

- Van néhány tonna válogatott virág - többnyire bíborvörösek. A múlt heti földi járat szinte mindent elvitt. - George elmélázott. Testvére egy percig várt, majd élesen rászólt:

- Nos, mi jár a fejedben? Mi hír Aresopolisról?

- A francba, semmi jó. A rengések letarolták a város háromnegyed részét, a többi meg ég, a'szem. Úgy ötvenezren fognak a szabadban aludni. Ez a marsi őszben nem semmi, hát még ha nem működik a gravitációs rendszer se.

- Tüdőgyulladás! - füttyentett Allen.

- És közönséges megfázások, meg influenza, meg még egy tucat más betegség, nem beszélve a megégett emberekről. Az öreg Vincent meg veri a huppot.

- Virág kellene neki?

- Kétnapi készlete van. De ennél több kéne neki.

Mindketten nyugodtak voltak, majdhogynem közönyösek. Alaposan alábecsülték a válságot, ami most rájuk szakadt. Csend lett, majd George szólalt meg:

- Mit kéne csinálni?

- Most egy hétig semmit; semmi olyasmit, ami az életünkbe kerülhet. Ha a vihar elmúltával át tudnak küldeni egy hajót, akkor felrakhatjuk rá a pillanatnyi készletünket, közben leszedjük a termést.

- Ostobaság még csak rágondolni is. Az aresopolisi repülőtér romokban hever. Egyetlen hajójuk sem maradt. - Ismét csend lett, majd Allen szólalt meg halk, feszült hangon:

- Mire vársz? Mi ez a kifejezés az arcodon?

- Arra várok, hogy beismerd, az átkozott masináid pont most romlottak el, amikor a legnagyobb szükség volna rájuk.

- Beismerve - mordult fel a földlakó.

- Jó. Akkor most megmutatom, mire képes az emberi leleményesség. Itt az üzenet, amit Vincentnek küldtem. - Egy ív papírt nyújtott át a bátyjának.

Allen hosszasan meredt a testvérére, majd lassan elolvasta a ceruzával rótt sorokat.

"Harminchat órán belül mindent leszállítunk, amink van. Remélem, ez kitart addig, amíg egy teljes szállítmányt tudunk küldeni. A dolgok kissé rosszul mennek errefelé."

- Hogyan akarod megcsinálni? - érdeklődött Allen, amikor befejezte az olvasást.

- Majd megmutatom - válaszolta George, és Allen csak most vette észre, hogy már elhagyták a Központot, és a kavernában járnak.

George még öt percig ment, majd megállt egy, a homályban feketén derengő tárgy mellett. Felkapcsolta a helyi világítást, és így szólt:

- Homokjáró!

A homokjáró nem volt valami szemrevaló szerkezet. Az alacsony vezetőfülke, meg a mögötte lévő három tömzsi, nyitott tetejű tartály igazi ősrégi ócskaságnak látszott. Ezeket már tizenöt éve kiszorították a homokszánok meg a rakéta-szállítóhajók.

A ganymedesi magyarázni kezdett:

- Alig egy órája ellenőriztem, minden rendben van. Tokozott csapágyai vannak, légkondicionált vezetőfülkéje, és belső égésű motorja.

A másik gyanakvóan pillantott rá. Tekintetéből ellenszenv sugárzott.

- Úgy érted, kémiai üzemanyagot éget el?

- Ja! Benzint. Ezért szeretem. A jó öreg Gannyra emlékeztet. Ott is volt egy benzinmotoros...

- Na várj csak. Nekünk viszont nincs benzinünk.

- Nem, a'szem nincs. De rengeteg folyékony hidrokarbon van errefelé. Ott a Solvent D. Tiszta oktán. Csak örülhetünk neki.

- Értem - mondta Allen. - De csak ketten férnek bele.

- Tudom. Én vagyok az egyik.

- Én meg a másik.

George felmordult.

- Gondoltam, hogy ezt mondod... de ez nem ám olyan gombnyomogatós masina. Azért elboldogulsz vele, földlakó?

- Azt hiszem, lassan én is... Gannie leszek.

Mire a homokjáró motorja életre kelt, a nap már két órája fent volt, ám odakint a homály, ha lehet, még jobban elmélyült.

A kavernák közötti főúton nagy volt a nyüzsgés. Groteszk alakok álltak meg elhaladtukban, és meredtek csodálkozva rögtönzött sisakjuk üvegje mögül a homoktalpakkal felszerelt széles kerekű járműre, amely most lomhán megindult előre. A mögéje akasztott három kocsiban magasra púpozva állt a bíborvörös virág, amit ponyvával takartak le. Felharsant a kapunyitásra szólító jel.

A nyitókar megmozdult, és a kettős ajtó a homoktól csikorogva kettévált. A nyíláson szürke porfelhő örvénylett be, a jármű kihajtott, s mögötte a sisakjukat törölgető alakok becsukták az ajtószárnyakat.

Amint elhagyták a kavernák védelmező gravitor mezejét, a ganymedesi szokásokon edződött George Carter egyetlen sóhajtással konstatálta a hirtelen gravitáció-változást. Kezével keményen markolta a kormányt. Terrestriális testvére egészen másképpen viselte el ugyanezt. A gyomrát szorító émelygés csak lassan oldódott, és jó időbe telt, mire hörgő, szabálytalan légzése újból normálissá vált.

Mindeközben tisztában volt azzal, hogy testvére oldalpillantásokat vet rá, s olykor elmosolyodik.

Éppen elég erőfeszítésébe került, hogy lenyelje a nyögést, de a gyomorizmai úgy görcsbe rándultak, hogy az arcát kiverte a hideg veríték. A mérföldek csigalassúsággal fogytak, de a mozdulatlanság érzete majdnem olyan teljes volt, mint odakint a világűrben. A táj szürkén, egyformán, monoton változatlansággal vette őket körül. A motor hangosan dübörgött, a hátuk mögött a légtisztító álmosítón kattogott. Időnként heves széllökés zúdult rájuk, s a szélvédőnek csapódó homokszemek milliónyi koppanása folyamatos ropogássá olvadt össze.

George mereven az előtte lévő kompaszra meresztette szemét. A csend már szinte nyomasztóvá vált.

Azután a ganymedesi oldalt fordította a fejét, és felmordult:

- Mi van azzal a francos ventilátorral?

Allen az alacsony mennyezet felé nyújtotta a nyakát, azután sápadtan vigyorgott:

- Leállt.

- Órákba tehet, mire eláll a vihar. Addig is levegőre lesz szükségünk. Mássz hátra, és indítsd el - parancsolta rideg, ellentmondást nem tűrő hangon. - Itt a szerszám - tette hozzá, amikor a társa a válla fölött a kocsi hátuljába mászott. - Húsz perced van, tisztán megfulladunk. Mán most áporodott a levegő.

A homokfelhők egyre hevesebben zúdultak rájuk, és a halvány, sárga fény a fejük felett egyre nehezebben tudott lehatolni hozzájuk.

Hátulról motoszkálás zaja hallatszott, majd Allen hangja:

- Istenverte kötél. Minek van ez itt? - Kalapálás hallatszott, majd utálkozó káromkodás. - Ezt elmarta a rozsda.

- Elromlott még valami? - szólt hátra a ganymedesi.

- Nem tudom. Várj, amíg kitisztul. - További kalapálás, majd folyamatos csikorgás, ropogás hallatszott.

Allen visszakecmergett az ülésbe. Arcáról rozsdás izzadságcseppek gördültek le, s ezen az sem segített, hogy rozsdás kézfejével megpróbálta letörölni.

- A szivattyú olyan lyukas, mint egy perforált szűrő, a rozsda teljesen elette. Teljes fordulatra állítottam, de már csak az imádság tartja össze.

- Akkor láss neki imádkozni - vetette oda George gorombán.

A földlakó összevonta a szemöldökét, és komoran, szótlanul meredt maga elé.

Délután négy körül a ganymedesi kijelentette:

- Úgy látom, tisztul a levegő.

Allen felriadt. A benti levegő rossz szagú és nyirkos volt. A ventilátor sziszegve erőlködött, minden kattanása között hosszabb idő telt el. Már nem sokáig bírja.

- Mekkora utat tettünk meg?

- A táv egyharmadát - hangzott a válasz.

- Hogy bírod?

- Egészen jól - csattant Allen éles hangja. Visszasüppedt az ülésbe.

Már leszállt az éjszaka, és az első csillag is ott hunyorgott a marsi égbolton, amikor a ventilátor egy hosszú, de hiábavaló szisszenéssel kilehelte a lelkét.

- Aszencségit! - kommentálta George. - Már nem bírom ezt a bűzt. Nyisd ki az ablakot.

A metszőn éles marsi szél befújta az ablakon az utolsó homokfelhőt. George köhögött, és a szája elé húzta a gyapjú álarcot, majd felkapcsolta a fűtést.

- Még egy darabig ezen fogunk rágódni. - Allen sóvárogva pillantott az égre.

- Ott van a Föld... mellette meg a Hold.

- A Főd? - ismételte George elégedetten. Ujjával előre mutatott. - Ott meg a jó öreg Jupi. - Azzal hátravetette a fejét, és öblös baritonján énekelni kezdett:

Jove, tündöklő arany sugár,

fényedtől izzik a táj,

az én szívem csak arra vár,

hogy visszatérjek, mert ott rám

a jó öreg Ganymeeeeedes vár!

Az utolsó sor rezegve trillázott, egyre hangosabban és hangosabban énekelt, a végére fel is gyorsult, mígnem fülsértővé vált az egész.

Allen elkerekedett szemmel meredt a bátyjára.

- Ezt hogy csináltad?

George elvigyorodott.

- Ez a Ganny-kesergő. Még sosem hallottad? - A földlakó megrázta a fejét.

- Hallottam róla, ez minden.

A másik erre egy kissé barátságosabbá vált.

- Hát igazán a ritka légkörben lehet jól énekelni. A Gannyn kellene hallanod. Hej, várj, amíg benyelek egy kis kávét, akkor eléneklem neked mind a huszonnégy versszakát.

Nagy levegőt vett:

Kedvesem, egy szőke leány

a Jove fényében áll,

és csak énreám vááááár!

Azután...

Allen megragadta a karját, és megrázta. A ganymedesibe beleszorult a szó.

- Mi a baj? - kérdezte éles hangon.

- Valami huppant fent a tetőn. Van odakint valami.

- Fogd a kormányt - bámult felfelé George. - Felmegyek.

Allen megrázta a fejét.

- Majd én. Nem tudnám vezetni ezt a primitív szerkentyűt. - A következő pillanatban már kint is volt a fellépőn. - Menj csak tovább - kiáltotta, és egyik lábát átlendítette a tető peremén.

Azonnal mozdulatlanná merevedett, mihelyt észrevette, hogy két sárga szem bámul az övébe. Egy szempillantás alatt felismerte, hogy egy keazellel néz farkasszemet. Ez körülbelül annyira volt kellemetlen szituáció, mintha odahaza a Földön csörgőkígyót találna az ágyában.

Nem sok idő volt a helyzetet fontolgatni, mert a keazel máris feléje lendült, méregfogai megcsillantak a sötétben.

Allen visszahúzódott, de elveszítette az egyensúlyát. Lassú zuhanással a homokba huppant, és a pikkelyes marsi hüllő máris rajta termett.

A földlakó ösztönösen reagált. Kezét kinyújtva megragadta a lény pofáját.

Ember és állat ebben a helyzetben szoborrá merevedett. Az ember reszketett, s a szíve hevesen vert. Mozdulni sem mert. A szokatlan marsi gravitációban nem tudta megbecsülni a mozdulatait. Az izmai akkor rándultak görcsbe, amikor akartak, a lábai akkor mondták fel a szolgálatot, amikor nem kellett volna.

Megpróbált mozdulatlanul feküdni és gondolkodni. A keazel megmozdult, és a száját, amire a földi izmok lesújtottak, borzalmas visítás hagyta el. Allen keze az izzadságtól sikamlóssá vált, és érezte, hogy az állat pofája megmozdul a tenyerében. Rémületében szorosabban kezdte markolni. Egy keazel fizikai szempontból nem ellenfele egy földlakónak, még ha az kimerült, rémült és az ismeretlen gravitáció miatt esetlen is, ám egyetlen harapás, és a sorsa meg van pecsételve.

A keazel hirtelen összerándult. Begörbítette a hátát, és a farkával vadul kapálózott. Allen két kézzel tartotta, és nem bírta elengedni. Sem kése, sem pisztolya nem volt. A kopár sivatagban kő sem akadt, amivel a fejére sújthatna. A homokjáró már régen eltűnt a marsi éjszakában, s ő egyedül maradt - egyedül, a keazel társaságában.

Kétségbeesetten fordult meg. A keazel a fejét rázta. Allen hallotta sípoló lélegzetvételét, majd megint felharsant a fojtott visítás.

Allen fölékerült, és térdével a pikkelyes hasára nehézkedett. Amaz tovább mozgatta a fejét. A keazel kétségbeesetten küzdött, de Allen földi bicepsze keményen szorította. Érezte az állat agóniáját, azután minden erejét összeszedte, és akkor valami hirtelen roppant egyet.

Az állat elcsendesedett.

Szinte zokogott, amikor végre felállt. A Mars éjszakai szele a testét szabdalta, a verejték a bőrére fagyott. Egyedül volt a sivatagban.

Visszatértek a reakciói. A füle erősen zúgott. Alig bírt megállni a lábán. A szél marta a bőrét, de ő már nem érezte.

A fülében a zúgás hanggá állt össze; egy hanggá, amely őt szólongatta a marsi szélben.

- All'n, hun vagy? A szencségit, te ződfülű, hun vagy? All'n! All'n!

Friss élet költözött a földlakóba. Vállára vetette a keazel tetemét, és elindult a hang irányába.

- Itt vagyok, Gannie. Erre! - Vakon a bátyja karjába zuhant.

- Te francos fődlakó, nem bírsz megmaradni egy vánszorgó homokjárón? Akár meg is... - A hangja értelmetlen gagyogásba fulladt.

- Egy keazel volt a tetőn - lihegte Allen fáradtan. - Majdnem elkapott. Itt van, csinálj vele valamit. Aresopolisban száz dollárt adnak minden keazel-bőrért.

A következő fél órából nem sok mindenre emlékezett. Amikor megint magához tért, a járműben ült, és a szájában meleg kávé ízét érezte. A motor megint járt, és a fűtőtestek is kellemes meleget árasztottak.

George csendben ült mellette, szemét az előttük elterülő sivatagra meresztette. Hébe-hóba megköszörülte a torkát, és szikrázó szemét a testvérére emelte. Arcán különös kifejezés ült.

- Figyelj - szólalt meg Allen -, szeretnék ébren maradni; meg aztán te is kimerültnek látszol, úgyhogy mi volna, ha megtanítanál arra a Ganny-dalra. Akkor talán életben maradhatunk.

A ganymedesi tekintete megkeményedett, majd mogorván azt mondta:

- Na akkor figyeld az ádámcsutkámat, amíg énekelek.

A nap már félúton volt a zenit felé, amikor a csatornához értek.

Egy órával hajnal előtt már hallatszott a zúzmara ropogása a súlyos kerekek alatt. Ez a sivatag végét jelezte, s azt, hogy közelednek a csatorna-oázishoz. Ahogy a nap egyre feljebb került, a ropogás abbamaradt, és nyúlós sár kezdte lassítani a homokra tervezett kerekek haladását. Szürkészöld cserjék szánalmas foltjai törték meg a lapos vidék egyhangúságát; ez volt az első változatosság a vörös homokon azóta, hogy útra keltek.

Akkor Allen előrehajolt, és megragadta testvére karját.

- Nézd, ott a csatorna előttünk.

A "csatornában", ami a Jefferson-csatorna egyik mellékága volt, az évnek ebben a szakában éppen csak csörgedezett a víz. Egy kanyargó, koszos sárpatak volt, semmi több. Mellette mindkét oldalon fekete mocsár, ami földévenként csak egyszer változik rohanó, jéghideg áradattá.

A homokjáró óvatosan ereszkedett lefelé az enyhe lejtőn, tekervényes nyomsávot hagyva maga után, ahogy kerülgette a szétszórt kőtömböket, amiket a tavaszi áradás görgetett ide, s az ár elvonultával itt felejtett.

Keresztülcuppogott a sáron, néha beletoccsant a tócsákba. Csattogva átzötyögött a sziklákon, és kerékagyig merült el a csatornában, majd a túloldalon kievickélt.

Azután olyan hirtelen, hogy a két vezető kizuhant az ülésből, váratlanul oldalt csúszott, s hiábavalónak tűnt mindenfajta erőfeszítés, nem bírt továbbmenni.

A testvérek kikászálódtak, hogy felmérjék a helyzetet. George minden eddiginél ékesebb akcentussal káromkodott.

- A szentségit neki, most aztán jó nagy szarban vagyunk. Ez meg itt dagonyázik, mint valami vaddisznó. - Allen fáradtan simította hátra a haját.

- Mindenesetre nem állhatunk itt, miközben csak bámulunk. Még legalább száz mérföldre vagyunk Aresopolistól. Ki kell szednünk innen.

- Ki hát, de hogyan? - Szitkozódása lihegéssé szelídült, miközben a jármű hátuljából egy tekercs kötelet vett elő. Gyanakvó pillantással méregette.

- Szállj be All'n, és amikor húzom, nyomd a gázt, ahogy belefér.

Amíg beszélt, a kötelet az első tengelyhez erősítette. A hátán átvetette, és kievickélt a bokáig érő sárból. A kötél megfeszült.

- Jóvan, most gyerünk! - kiáltotta. A hátán megfeszültek az izmok, arca kivörösödött. Allen a fülkében a padlóig nyomta a pedált... a motor felbőgött, hátul felsírtak a kerekek. A jármű megemelkedett, majd visszahuppant.

- Ez így nem megy - dühöngött George. - Nem bírok megállni. Ha száraz vóna, jobban menne.

- Ha száraz volna a talaj, nem süllyednénk el válaszolta Allen. - Add ide azt a kötelet.

- Asziszed, te megcsinálod, amikor én nem bírtam? - hangzott a dühös válasz, de Allen már kiszállt a kocsiból.

Kiválasztott egy nagyobb követ, ami mélyen beágyazódott a sárba, s megkönnyebbülten tapasztalta, hogy a kötél elér odáig. Feszesre húzta, és a végét a kő köré tekerte. Sebtében megkötötte, s megvizsgálta, tart-e?

George kihajolt a kocsi ablakán, majd visszabújt, és megrázta hatalmas ganymedesi öklét.

- Hé, te hólyag! Micsinász? Asziszed, a kő maj' kihúz?

- Kussolj - kiabált vissza Allen - és nyomd a gázt, amikor meghúzom.

Megállt félúton a kocsi és a kőtömb között, és húzni kezdte.

- Nyomás! - kiáltotta, és hirtelen mozdulattal két kézzel maga felé rántotta a kötelet.

A kocsi kimozdult, a kerekei meg tudtak kapaszkodni. Egy pillanatra megtorpant, a motor teljes fordulaton bőgött, és George keze remegett a kormány rázkódásától. Azután kikapaszkodott a gödörből. Szinte ugyanabban a pillanatban a kőtömb is hangos cuppanással kifordult a sárból, és az oldalára dőlt.

Allen kioldozta a kötelet, és a járműhöz szaladt.

- Tartsd mozgásban - kiáltotta, és menet közben felugrott a fellépőre. A kötél a földön kígyózott utánuk. - Ezt meg hogy csinátad? - kérdezte George csodálkozástól elkerekedett szemmel.

- Most nincs erőm elmagyarázni. Majd ha már Aresopolisban leszünk, és kialudtuk magunkat, felvázolom neked az erőháromszöget, és elmagyarázom, hogyan működik. Izomerőre nincs is szükség. Ne nézz rám úgy, mintha én volnék Herkules.

George elfordította a tekintetét.

- Erőháromszög, mi? Sose hallottam róla, de ha amiatt vót, akkor az iskola nagy dolog.

- Csillagfüst! Maradt még kávé? - Felvette az utolsó termoszt, szomorúan megrázta a füle mellett, és azt mondta: - Nos hát akkor inkább gyakoroljuk az éneklést. Az is van olyan jó, mint egy kávé, és már majdnem tudom is végig. - Hatalmasat ásított. - Estére odaérünk?

- Talán.

A csatorna már mögöttük volt.

A vöröslő nap lassan bukott le a Déli Hegylánc mögé. A Déli Hegylánc a Marson megmaradt két hegyvonulat egyike. Dombos hegyvidék ez; ősi, idő koptatta, erodált dombok sora. Mögöttük ott van Aresopolis.

A Mars egyetlen említésre méltó vidéke ez, meredek hegyoldalaira hullanak a bolygó egyre száradó légkörének utolsó esői.

Egy ganymedesi és egy földi emberből álló pár minden bizonnyal tétlen szemlélődéssel töltené itt az idejét, de a Carter-ikrek esetében erről most szó sem lehetett.

A kialvatlanságtól duzzadt szemek egy utolsó pillantást vetettek a horizonton húzódó hegyekre. Az erőlködéstől görnyedt testek újból felegyenesedtek.

A jármű nekilódult... a dombok mögött már ott van Aresopolis. Az út többé nem egy sík terepet átszelő csapás, amit iránytűvel kell követni, hanem a köves talajba vált keskeny ösvény.

Már Twin Peaksnél jártak, amikor a motor néhányat köhintett, és megállt.

Allen felegyenesedett az ülésben, és fáradtan, undorral a hangjában szólalt meg:

- Most meg mi a baj ezzel az átkozott masinával? - A testvére vállat vont.

- Semmi olyasmi, amire nem számíthattam az utolsó órában. Kifogyott a nafta, de nem számít. Twin Peaksnél vagyunk. Innen csak tíz mérföld a város. Egy óra alatt ott lehetünk. Majd ideküldünk valakit a virágokért.

- Tíz mérföld egy óra alatt! - tiltakozott Allen - Te megőrültél. - Az arca hirtelen gyötrelmes görcsbe rándult. - Te jó isten! Három óra sem elég hozzá, és nemsokára besötétedik. Ennyi időt senki nem bír ki a marsi éjszakában. George, mi...

George erővel kirángatta a fülkéből.

- A Jupira, te istenverte ződfülű, most ne jácd meg magad. Egy óra alatt ott vagyunk és kész! Futottál már kis gravitációban? Olyan, mintha repülnél. Csak engemet figyelj!

Máris nekilódult, s a lába alig érintette a talajt. Hatalmas ugrásokkal egy perc alatt fent volt a hegyoldalban.

Intett, és öblös hangján lekiáltott:

- Gyere!

Allen elindult... és a harmadik ugrásnál szétvetett karral, terpesztett lábakkal ért földet. A ganymedesi harsányan felnevetett.

Allen dühösen felállt, és leporolta magát. Azután komótos léptekkel felballagott a hegyre.

- Ne haragudj, Allen - kacarászott George. - Van ennek egy trükkje, amit a Gannyn gyakoroltam. Csinálj úgy, mintha tollakon futnál. Ritmikusan csináld, nagyon lassú tempóban, és maradj a talaj közelében, ne ugorj magasra. Így ni. Figyelj engem!

A földlakó megpróbálta, de a szemét közben a bátyján tartotta. Első bizonytalan ugrásai után léptei egyre határozottabbakká és hosszabbakká váltak. Kezét-lábát szétvetve utánozta a bátyját.

George bátorítólag biztatta, és meggyorsította a lépteit.

- Kisebbeket ugorj, All'n. Ne rugaszkodj el, amíg a lábad biztosan nem érinti a talajt.

Allen szeme csillogott, még a fáradtságról is megfeledkezett.

- Ez óriási! Mintha repülnék! Mintha rugó lenne a cipőmön.

- Ott kellett vóna élned velem a Gannyn. Volt ott egy szubgravitációs gyakorlópályánk. Egy gyakorlott versenyző akár negyven mérföldet is megtett óránként. Nekem harmincötöt sikerült. Ott persze alacsonyabb a gravitáció, mint itt a Marson.

Hosszú haja lobogott mögötte, a bőre kipirult a metsző szélben. A nap vörös sugarai egyre magasabbra kúsztak a hegyoldalon, a csúcsokon mintha megrezdültek volna, azután kihunytak. A rövid marsi félhomály gyorsan sötétségbe fordult. Az "Esthajnalcsillag" - a Föld - már fényesen ragyogott, kísérője, a Hold most közelebb volt hozzá, mint előző éjjel.

A percek Allen számára észrevétlenül múltak. Túlságosan is elmélyedt a szubgravitációs futás élvezetében, s csak arra ügyelt, hogy a bátyja nyomában maradjon. Még a növekvő hidegről sem vett tudomást.

Végül George volt az, akinek az arcán a rosszallás rémületté változott át.

- Hé, All'n, ájj meg! - kiáltotta. Hátradőlve egyetlen kecses mozdulattal megállt. Allen megpróbálta utánozni, de kiesett a ritmusból, és arccal előre a földre zuhant. Hangos szemrehányások közepette állt fel.

A ganymedesi úgy tett, mintha nem is hallaná. Tekintete komoran villant.

- Tudod, hol vagyunk, All'n?

Allen torka összeszorult, amikor rápillantott. A dolgok félhomályban másmilyennek látszanak, de most még szokatlanabbak voltak, mint lenniük kellett. Lehetetlen, hogy ennyire másmilyenek legyenek.

- Ugye már látnunk kellene Old Baldyt? - kérdezte remegő hangon.

- Már régen meg kellett volna pillantanunk - érkezett a válasz. - Az az átkozott rengés. A földcsuszamlások megváltoztatták az út nyomvonalát. A hegyek is mintha magasabbak lennének. - Hangja az izgalomtól egészen elvékonyodott. - All'n, ezt sose hittem vóna. Tejjesen eltévedtünk.

Egy percig csendben és tétován álltak. Az ég vörös volt, a hegyek beleolvadtak a sötétségbe. Allen száraz nyelvével megnyalta kékülő ajkát.

- Csak pár mérföldnyire lehetünk. Ha látnánk a sötétben, biztosan megpillantanánk a várost.

- Gondold át a helyzetet, fődlakó - hangzott az ingerült válasz. - Ez itten egy marsi éccaka. A hőmérséklet nulla alatt van, és egyre süllyed. Nincs időnk nézgelődni, el kell jutnunk a városba. Ha nem érünk oda fél órán belül, akkor sehová sem érünk már el.

Allen ezt nagyon is jól tudta, és a növekvő hideg csak megerősítette rossz előérzetét. Bélelt kabátját szorosabbra fogta, és vacogó fogakkal azt mondta:

- Rakhatnánk tüzet. - A javaslat jónak tűnt, de ösztöne máris azt súgta, hogy nincs semmi alapja.

- Mivel, mi? - kérdezte mellette George némi rosszallással a hangjában. - Ilyen messzire eljutottunk, és most itt fagyunk meg egy mérföldnyire a város határától. Gyere, fussunk. Száz az egyhez az esélyünk.

De Allen visszafogta. Lázas tűz villant a földlakó szemében.

- Tábortűz! - mondta mintegy mellékesen. - Van egy lehetőség. Nem akarod kipróbálni, hogy működik-e?

- Nincs mit tenni - morogta a másik. - Fussunk. Minden perc...

- Ne törődj vele. Csináld, amit mondok; rohanj a széllel!

Allen nem áltatta magát hamis reményekkel, csak futott; átbotorkált az első köveken, csúszkált a lejtőkön - mindig a széllel a háta mögött. George mellette futott. Mintha az árnyéka lenne.

A hideg egyre metszőbb lett, de még nem annyira, hogy megbénítsa a földlakó érzékeit.

A halál kellemetlen dolog!

Azután a következő ugrásnál győzelemkiáltás hagyta el George torkát:

- A Jupira, a szentségit!

Előttük, ameddig a szem ellátott, tábortüzek égtek. Ott terült el a lerombolt Aresopolis, amelynek otthontalan lakói apró tüzekkel igyekeztek elviselhetőbbé tenni az éjszakát.

Fentről, a dombok felől két fáradt figura közeledett a tüzek felé, örömükben felszabadultan, harsányan nevettek, borostás arcukat a hidegtói elgémberedve egymáséhoz szorították.

Végre megérkeztek!

A város peremén épült Aresopolis Laboratórium az egyik olyan épület volt, amely még állt. Odabent ideiglenes fényforrások mellett az elgyötört kémikusok az utolsó csepp kivonatot desztillálták. Az épületen kívül a város rendőrségének maradéka kétségbeesetten igyekezett megtisztítani az értékes palackok számára az utat, hogy azok eljuthassanak a romokban heverő marsi metropolis különböző helyein felállított és tábortüzekkel óvott elsősegélyhelyekre.

Az öreg Hal Vincent felügyelte az egész procedúrát, s megviselt arcát egyre gyakrabban fordította a közeli dombok felé, s reménykedve, de egyben kétkedve várta az ígért virágszállítmányt.

Egyszer csak két figura tántorgott elébe, majd összeestek a fáradtságtól.

Aggodalomtól telve támadt rájuk:

- A virágok! Elhoztátok? Hol vannak?

- Twin Peaksnél - tátogta Allen. - Több mint egy tonna, ott van a homokjárón. Küldj érte.

Mielőtt befejezhette volna, egy raj rendőr már útnak is indult.

- Homokjárón? Miért nem hajóval küldted? Egyáltalán, mi van veletek odakint? A rengés...

Nem kapott közvetlen választ. George megviselt arcán üdvözült mosollyal roskadt le a legközelebbi tábortűz mellé.

- Aaaaah! De jó meleg! - Lassan összegömbölyödött, és a földre heverve elaludt.

Allen levegő után kapkodva köhögött.

- Hah! A ganymedesi újonc! Nem bírja!

Akkor a talaj felemelkedett, és arcul csapta. Elaludt.

Allen arra ébredt, hogy az esti napfény a szemébe süt, s hogy az orrát sült szalonna illata izgatja. George feléje nyújtotta a serpenyőt, és teli szájjal mondta:

- Egyél.

A labor mellett álló üres homokjáróra mutatott:

- Kirakták a szajrét.

Allen nem szólt. George a kézfejével megtörölte a száját, és azt mondta:

- Mondd, All'n, hogy találtad meg a várost? Nem bírok rájönni.

- A tábortüzek - hangzott a válasz. - Ez az egyetlen módja, hogy az emberek meleget csináljanak. A tüzek pedig négyzetmérföldes területen felmelegítették a levegőt, ami felfelé szállt, és a dombok felől elszívta a levegőt. - Szavait gesztusokkal kísérte, úgy folytatta: - A szél a dombok között a város felé fújt, nekünk csak az irányát kellett követnünk. Ez a természetes iránytű mutatta meg, merre kell mennünk.

George hallgatott, az előző esti tábortűz hamvait kotorászta.

- Figyelj All'n, én félreismertelek tégedet. Nekem te csak egy ződfülű fődi vótá! - Mély lélegzetet vett, majd hirtelen kimondta: - Hát a Jupira is, a tesóm vagy, én meg büszke vagyok terád. A Carter-vér nem veszhet ki a Fődről!

A földlakó szóra nyitotta a száját, de a testvére a tenyerével befogta.

- Maraggyá má, míg befejezem. Ha visszamegyünk, befejezheted a szedőgépedet, meg mindent, amit csak akarsz. Nem pofázok bele. Ha a födi gépek ennyire segítenek az embernek, hát legyen. - De ugyanakkor némi szomorúság költözött a hangjába - ismerd el, hogy amikor elromlik egy vízcserélő, homokjáró, rakétamotor vagy ventilátor, azt minden marsi technológia ellenére az ember javítja meg...

Allen kiszabadította az arcát testvére szorításából.

- Azért a gépek is megteszik a magukét - dörögte, de nem haraggal.

- Igaz, de ez minden, amire képesek. Ha baj van, az ember veszkölődik velük.

A másik hallgatott, bólintott, majd hevesen megszorította testvére kezét.

- Nem is vagyunk mi annyira másmilyenek. A Föld meg a Ganymedes külsőre másmilyennek formált minket, de belülről...

Elhallgatott.

- Gyerünk, zendítsünk rá arra a Gannie-nótára!

És a két testvér torkából oly hangosan és fülsértőn szállt fel az ének, hogy olyat még marsi szél nem hordott a hátán.

Karácsony a Ganymedesen

Olaf Johnson orrhangon dudorászott magában, s porcelánkék szemét álmodozón legeltette a könyvtár sarkában álló impozáns fenyőfán. Jóllehet a könyvtár a Dóm legtágasabb helyisége volt, Olaf ez alkalommal kevésbé találta tágasnak. Lelkesen nyúlt bele a mellette álló hatalmas ládába, és húzta elő az első tekercs zöld-piros krepp-papírt.

Hogy miféle szentimentalizmus szállta meg a Ganymedes Products Corporation, Inc. vezetőit, hogy komplett karácsonyi dekorációt küldtek a Dóm számára, azt most nem volt ideje kigondolni. Olafnak nyugalmas beosztása volt, és önként vállalt fődekorátori elfoglaltsága is elégedettséggel töltötte el.

Hirtelen elkomorult, és halkan káromkodni kezdett. Az Általános Gyülekező fényjelzése hisztérikusan villogni kezdett. Sértődötten tette le a kalapácsot - amit éppen akkor emelt ütésre -, utána a krepp-papírt, majd lesöpörte a hajába ragadt aranylamét, és elindult a gyülekezőhely felé.

Mire Olaf belépett, Scott Pelham parancsnok már az asztal végén álló mély karosszékben ült. Tömpe ujjaival mindenféle ritmus nélkül dobolt az üveg asztallapon. Olaf félelem nélkül tekintett a parancsnok izzó szemébe, mert húsz ganymedesi fordulat óta semmi különös nem történt ebben a részlegben.

A helyiség gyorsan megtelt emberekkel, s Pelham tekintete megkeményedett, amikor számba vette a megjelenteket.

- Mindenki itt van? Emberek, válságnak nézünk elébe!

Enyhe nyugtalanság támadt. Olaf a mennyezetre emelte a tekintetét, és megpróbált megnyugodni, A Dómban fordulatonként átlagosan egy válság ütötte fel a fejét. Az is rendszerint az oxit-kitermelés kvótájának felemelése, vagy az utolsó karenszállítmány gyengébb minősége miatt volt. Mindazonáltal a következő mondatra összerezzent.

- A válsággal kapcsolatban egy kérdést szeretnék feltenni. - Pelham kellemes baritonját a harag reszelősre változtatta. - Melyik imbecillis bajkeverő terjeszti az oszik között azokat az istenverte tündérmeséket?

Olaf idegesen megköszörülte a torkát, s ezzel egy csapásra a figyelem középpontjába került. Ádámcsutkája remegni kezdett, a homlokát mély barázdák szántották. Megborzongott.

- Én... én... - dadogta, majd hirtelen elhallgatott. Hosszú ujjú kezével mentegetőző gesztust tett. - Úgy értem, tegnap kint voltam, miután berakták az utolsó karenlevél-szállítmányt, és úgy találtam, hogy az oszik valami miatt lelassultak...

Megtévesztő kedvesség terült szét Pelham arcán. Elmosolyodott.

- Beszélt azoknak a népeknek a Mikulásról, Olaf? A mosoly kezdett kényelmetlenné válni. Mintha egy farkas vizsgálgatná áldozatát. Olaf teljesen összetört. Idegesen bólintott.

- Ó, valóban? No lám, beszélt nekik a Mikulásról! Amelyik az égből száll alá egy szánkón, amit nyolc rénszarvas húz, mi?

- Miért, nem úgy van? - kérdezte Olaf szerencsétlenül.

- És még képeket is mutogatott a rénszarvasokról, hogy lássák, nem hazudik. Meg hogy a Mikulásnak fehér szakálla van, hosszú, vörös köpenye, fehér szegéllyel.

- Igen, így van - rebegte Olaf csodálkozó arccal. - És hatalmas zsákja van, tele ajándékokkal meg csokoládéval a jó kisfiúk és a jó kislányok számára, és a kéményen át oson be a házakba, hogy az ajándékokat a gyerekek harisnyájába dugja.

- Hát persze.

- Azt is mondta, hogy nemsokára eljön az ideje, ugye? Hogy még egy fordulat, és meglátogat bennünket. Olaf halványan elmosolyodott.

- Igen parancsnok, ahogy már említettem. A fát is felállítottam már, és...

- Kuss! - A parancsnok sípolva vette a levegőt. Tudja-e, hogy az oszik mit akarnak?

- Nem, parancsnok.

Pelham az asztal fölött Olaf felé hajolt, úgy ordította:

- Azt akarják, hogy a Mikulás meglátogassa őket! Valaki felnevetett, de a parancsnok dühös pillantására erőltetett köhögésre váltott.

- S ha a Mikulás nem látogatja meg őket, az oszik beszüntetik a munkát! Beszüntetik, azaz sztrájkolnak! Ezután már nem nevetett senki, de még csak mozgolódás sem támadt, mint egyébként szokott. Ha volt, aki nem ugyanarra gondolt, mint a többi, akkor annak nem adta jelét. Olaf viszont kimondta:

- De mi lesz akkor a kvótával?

- Na mi lesz vele? - horkant fel Pelham. - Kell-e különösebben ecsetelgetnem? A Ganymedes Productsnak évente száz tonna volframitot, nyolcvan tonna karenlevelet és ötven tonna oxitot kell kitermelnie, különben elveszíti a koncessziót. Azt hiszem, nincs köztünk olyan, aki ezt ne tudná. Történetesen két fordulat múlva vége az évnek, és mi öt százalékkal le vagyunk maradva. Nyomasztó csend támadt.

- Erre az oszik kijelentik, hogy nem dolgoznak, ha nem jön el a Mikulás. Nincs munka, nincs kvóta, nincs koncesszió - nincs állás! Ezt kapjátok ki, ostoba idióták! Ha a Társaság elveszíti a koncessziót, mi elveszítjük a Rendszer legjobban fizető állását. Búcsút inthetünk neki, hacsak...

Elhallgatott, Olafra szegezte a tekintetét, úgy folytatta. - Hacsak a következő fordulatig nem szerzünk szánt nyolc rénszarvassal meg egy Mikulással. De a Szaturnusz összes gyűrűjére, megszerezzük, különösen a Mikulást!

Az arcok halottsápadtra változtak.

- Van valami ötlete, parancsnok? - kérdezte valaki olyan hangon, ami inkább brekegésre emlékeztetett.

- Igen, ami azt illeti, van.

Hátradőlt a székében. Olaf Johnsont kiverte a víz, amikor észrevette, hogy a kinyújtott mutatóujj őrá szegeződik.

- Ó, parancsnok - hebegte reszkető hangon. De a mutatóujj nem mozdult.

Pelham berontott az előtérbe, és levette arcáról a maszkot, hátáról a palackot. Egyenként levetette gyapjú felsőruháit, végül fáradt sóhajtással lehúzta űrcsizmáit is.

Sam Pierce abbahagyta az utolsó karenlevél-szállítmány ellenőrzését, és szemüvege fölött reményteljes pillantást vetett parancsnokára.

- Nos? - kérdezte. Pelham vállat vont.

- Megígértem nekik a Mikulást. Mi mást tehettem volna? Megdupláztam a sugáradagot is, úgyhogy megint nekiláttak dolgozni.

- Úgy érti addig, amíg a beígért Mikulást meg nem kapják. - Pierce felegyenesedett, és a nyomaték kedvéért egy karenlevéllel a parancsnokra mutatott. - A legostobább dolog, amit valaha is hallottam. Nem szabad megtenni. Nem kell Mikulás!

- Mondja ezt az osziknak! - Pelham kifejezéstelen arccal roskadt az egyik székbe. - Benson hogy áll?

- A repülő szánra gondol, amit megígért, hogy összetákol? - Pierce jobb kézzel felemelt egy levelet, és kérdőn nézett. - Benson egy ütődött, ha engem kérdez, A vén csibész még reggel lement a mélyszintre, és még most is ott van. Csak annyit tudok, hogy szétkapta a tartalék lektro-disszociátort. Ha bármi történik a másikkal, itt maradunk oxigén nélkül.

- Nos - mondta Pelham lassan -, én remélem, hogy megfulladunk. Úgy kerülnénk ki legkönnyebben ebből a bajból. Lemegyek hozzá.

Kiment, és becsapta maga mögött az ajtót. A mélyszinten zavartan pillantott körbe, mert mindenütt krómozott gépalkatrészek hevertek. Jó időbe telt, mire megállapította, hogy azok egy napja még egy komplett lektro-disszociátort alkottak. Mintegy anakronisztikus ellentétként, a rendetlenség közepén ott állt egy fából készült, rozsdavörös, csúszótalpakkal felszerelt szán. Kalapálás hallatszott alóla.

- Hé, Benson! - szólította Pelham.

Maszatos, izzadt arc bukkant elő a szán alól, s hirtelen dohánylé spriccelt a közeli köpőcsészébe.

- Minek kiabál itt? - méltatlankodott Benson. Ez egy finom munka.

- Mi az ördög ez a furcsa szerkezet? - érdeklődött Pelham.

- Repülő szán. Az én ötletem. - Lelkesedés villant Benson vizenyős szemében, s miközben beszélt, a bagó a szájában az egyik oldalról a másikra vándorolt. - A szánt még a régi időkben hozták ide, amikor még azt hitték, hogy a Ganymedest is hó borítja, mint a többi Jupiter-holdat. Nekem csak annyi a dolgom vele, hogy a disszociátorból kiszerelt gravorepulzorokat az aljára erősítem, így ha rákapcsolják az áramot, lebegni fog, A többi a légsűrítők dolga.

A parancsnok kétkedőn harapdálta az ajkát.

- Fog ez működni?

- Hát persze. Sokan azt hiszik, hogy a repulzorokat űrutazáshoz is lehet használni, pedig az nem megy, különösen nagy gravitációjú helyeken. De itt, a Ganymedesen, egyharmad gravitációnál és ritka atmoszférában még egy gyerek is elboldogul vele. Még Johnson is tudná használni, pedig nem siratnám meg, ha kitörné azt az istenverte nyakát.

- Rendben van, akkor figyeljen ide. Van itt nekünk egy halom deszka az itteni bíborfából. Vegye maga mellé Charlie Finnt, és építsenek a szánra egy emelvényt. Azt egy kifutóval hosszabbítsák meg úgy húsz lábnyira, és lássák el körben korláttal.

Benson köpött egyet, majd megvakarta bozontos szemöldökét.

- Minek az, parancsnok?

Pelham rövid vakkantásokkal nevetett.

- Azok az oszik rénszarvast akarnak, hát lesz rénszarvas. De azoknak is állniuk kell valamin, nem?

- De... De várjon csak! A Ganymedesen nincsenek rénszarvasok!

Pelham parancsnok kifelé menet megállt. Összevonta a szemöldökét, mint mindig, ha Olaf Johnson az eszébe jutott.

- Olaf kiment, hogy begyűjtsön néhány tüskéshátút. Mindegyiknek van négy lába, az egyik végén feje, a másikon farka. Ennyi csak elég lesz az osziknak, nem?

Az öreg mérnök elrágódott a hallottakon, és kuncogni kezdett.

- Jó! Remélem, tetszeni fog az ostobáknak.

- Én is remélem - vicsorgott Pelham.

Kiment, Benson pedig még mindig pislogva visszamászott a szán alá.

A parancsnok leírása a tüskéshátúról tömör volt és találó, csak nem tért ki néhány érdekes részletre. Például arra, hogy a tüskéshátúnak hosszú, mozgékony ormánya, két előre-hátra lengő lapátfüle, és érzéki, bíborszínű szeme is van. A hímek hátán karmazsinvörös, hajlékony tüskék sorakoznak, amik szemmel láthatóan tetszenek a nőstényeknek. Ehhez képzeljünk hozzá egy hosszú, hegyes farkat, meg egy alig középszerű agyat, és máris kapunk egy tüskéshátút - de az a legbiztosabb, ha fog az ember magának egyet.

Ilyen gondolatok jártak Olaf Johnson fejében, miközben lassan lopózott a sziklák között a bozótosban legelő mintegy huszonöt fős csorda felé. A legközelebbi tüsi Olafra pillantott, aki vastag bundát viselt, és oxigénmaszkjában meglehetősen groteszkül hatott. Bár a tüsiknek nem volt természetes ellenségük, bágyadt szemükkel ellenséges pillantásokat vetettek az emberre, majd tovább fogyasztották ropogós, mégis tápláló élelmüket.

Olafnak nem volt határozott terve. Belenyúlt a zsebébe, kivett belőle egy kockacukrot, és kitartotta:

- Ide, cicc, cicc...

A legközelebb álló tüsi füle meglibbent. Olaf közelebb lépett, és feléje nyújtotta a cukrot.

- Gyere főnök! Gyere főnök!

A tusi megpillantotta a cukrot, és rászegezte a tekintetét. Ormányát feltartva kiköpte az utolsó falat növényt: A nyakát nyújtogatta, úgy szaglászott. Azután egy gyors, gyakorlott mozdulattal elkapta a feléje nyújtott cukrot, és a szájába dugta. Olaf másik keze a semmibe csapott.

Sértődötten vett elő egy másik cukrot.

- Ide, hercegem! Gyere, Fido!

A tüsi mély, rezonáló torokhangot hallatott. Ez az öröm kifejezésére szolgált. Ez a fura szörnyeteg itt biztosan megbolondult - gondolhatta -, hogy folyton kis darab koncentrált édeslével eteti őt. Ugyanolyan gyorsan, mint az előbb, elkapta ezt is, majd visszavonult. De mert Olaf ezúttal szorosabban fogta a cukrot, majdnem leharapta az egyik ujját.

Olaf kiáltása ezúttal őszinte volt. Akárhogy is, amelyik harapást a vastag kesztyűn át is megérezni, az már harapás!

Rávetette magát a tüsire. Valamitől megpezsdült Johnson vére, és felébredt benne az ősi viking szellem. Ennek egyik oka a harapás lehetett, amit ráadásul egy földönkívüli állat ejtett rajta.

Bizonytalan tekintet villant a lassan hátráló tusi arcán. Most nem dugdosnak kis fehér kockákat az orra alá, és fogalma sincs, hogy mi következik. Amikor két kesztyűs kéz hirtelen megragadta a fülét, és húzni kezdte, ez a bizonytalanság eltűnt az arcáról. Hangosan visítani kezdett, majd előrelendült.

A tüsinek volt némi méltóságérzete. Nemigen kedvelte, ha a fülét húzogatják, kivált nem olyankor, amikor a többi tusi, köztük számos érintetlen nőstény is látja.

A földlakó elvágódott, és egy időre mozdulatlanná merevedett. Tisztességből a tusi hátrált pár lépést, így adott időt Johnsonnak, hogy felállhasson.

Az ősi viking vér tovább forrt Olafban. Miután megtapogatta a zúzódásait, amiket az oxigénpalack okozott, felpattant, de elfeledkezett a ganymedesi gravitációról. Öt lábnyira a tusi fölé lendült. Ez az impozáns ugrás kivívta az állat tiszteletét, ugyanakkor meg is zavarta. A manővernek látszólag semmi értelme nem volt.

Olaf a hátán landolt, megint az oxigénpalackon. Kezdett zavarba jönni. A körben álló szemlélődők irányából határozottan kuncogást vélt hallani.

- Nevessetek csak! - morogta keserűen. - Még el sem kezdtem a küzdelmet.

Lassan, óvatosan közelítette meg a tusit. Körözni kezdett, várta a kedvező pillanatot. Az állat ugyanazt tette. Olaf csinált egy cselt, mire a tusi lehúzta a fejét. Utána amaz tett egy cselt, és Olaf húzta be a fejét.

Mindeközben folyamatosan káromkodott. A tusi torkából felszakadó rekedt "Hrrr!" sem túlságosan illett a karácsony szeretetteljes szelleméhez.

Hirtelen suhogó hang hallatszott. Olaf érezte, hogy valami a bal füle mögé csapódik. Ezúttal egy hátraszaltó után a tarkóján landolt. Harsány röhögés hallatszott, a tusi pedig diadalittasan lengette a farkát.

Olaf úgy tett, mintha tudomást sem venne arról, hogy mekkorát repült. Ingadozva talpra állt.

- Figyelj, a farkadat nem ér használni! - szögezte le.

Hátraugrott a farok újabb támadása elől, majd hirtelen előrelendült. Megragadta a tusi lábát, aki méltatlankodva felkiáltott, és a hátára zuhant.

Most a földi izmok küzdöttek a ganymedesi izmok ellen, s Olafnak bizony brutális ereje volt. Feltápászkodott, a tusi pedig csodálkozva tapasztalta, hogy az idegen vállán lóg.

A tusi hangosan méltatlankodott, s hevesen csapkodott a farkával. De nem a megfelelő pozícióban volt, így a farka elzúgott Olaf feje mellett.

A többi tusi szomorú arccal adott utat a földlakónak. Nyilván az elfogott állat barátai voltak, és most gyűlölték a társukat, amiért elvesztette a küzdelmet. Méla egykedvűséggel folytatták az evést, egyszerűen elkönyvelték, hogy ilyen a végzet.

A sziklapárkány túloldalán Olaf elérte az előkészített ketrecet. Némi küzdelem árán sikerült ráülnie a tusi fejére, hogy kötéllel összekötözhesse a jószágot.

Néhány órával később, amikor a nyolcadik tüskéshátút is befogta, már némi gyakorlatra tett szert. Értékes tanácsokkal szolgálhatott volna a földi cowboyoknak a marhák befogását illetően. De a rakodómunkásoknak is adhatott volna leckét káromkodástanból.

Karácsony előestéje volt, és az egész Dómot szupernova-robbanást megszégyenítő felfordulás, fülsiketítő zsivaj és nyüzsgés töltötte meg. A rozsdaszínű szánkó körül, a bíborfa emelvényen öt földlakó vívott elkeseredett küzdelmet egy tüsivel. Halvány fogalma alakulhatott ki arról, hogy mi fog vele történni, de legvalószínűbben az izgathatta, hogy nem mehet szabadon oda, ahová a kedve tartja. Ebbéli aggodalmát úgy fejezte ki, hogy a fejét, a farkát, három tüskéjét, meg négy lábát az összes lehetséges irányba, és teljes erővel rázta.

De a földlakók kitartóak voltak, ha nem is gyengédek. Hangos visítozása ellenére a tusit feltették az emelvényre, és erőszakkal bekötötték a hámba.

- Oké! - kiáltotta Peter Benson. - Lökd ide az üveget.

Egyik kezével megragadta a tüsi orrát, a másikkal pedig meglengette előtte az üveget. Az állat éktelen visítozásba fogott. Benson leöntött némi folyadékot az állat torkán. Gurgulázó nyeldeklés hallatszott, majd panaszos siránkozás. A tüsi a nyakát nyújtogatta.

Benson felsóhajtott.

- A legjobb brandynk.

A szájához emelte az üveget, majd félig üresen levette. A tüsi szemei veszettül forogtak, miközben az állat valami észbontó, vidám dzsiggelésbe fogott. Mindez nem tartott sokáig, mert a ganymedesi szervezete rendkívül gyorsan dolgozta fel az alkoholt. Az állat izmai megmerevedtek, és egy hangos csuklás kíséretében összeroskadt.

- Jöhet a következő! - kiáltotta Benson.

Egy órán belül mind a nyolc tüskéshátú merev részeg állapotba került. A fejükre agancs gyanánt villa alakú faágat erősítettek. Az összhatás durva és felületes volt, de itt megjárja.

Benson éppen meg akarta kérdezni, hogy hol van Olaf Johnson, amikor megpillantotta őt: három bajtársa támogatta. Ugyanolyan merev részeg volt, mint a tüskések. Csakhogy ő meglehetősen harsányan adott hangot az észrevételeinek.

- Sehová se megyek ebben a maskarában - gurgulázta a hozzá közelebb eső bajtársa fülébe.

- Hallod, amit mondok?

Ellenkezésének nyilvánvaló oka lehetett. Olaf sosem volt egy szívtipró figura, de mostani állapotában leginkább egy tusi rémálom és egy picassói felfogásban megrajzolt pátriárka keverékére emlékeztetett.

A hagyományos Mikulás-öltözéket viselte. Űrruhájára vörös krepp-papír csíkokat varrtak, a "hermelin" díszítést pedig vattacsomók helyettesítették. A szakálla szintén vattából készült, ezt egy vászoncsíkra ragasztották fel, s lazán lógott a fülére akasztva. Mindez az oxigénmaszkkal kiegészítve olyan együttest alkotott, amitől még a legedzettebb idegzetű ember és tusi is elfordította a tekintetét.

Olafot nem engedték tükörbe nézni. Mégis az, amit önmagából látott, s amit hozzá el tudott képzelni, villámcsapásként érte.

Végül is sikerült felültetni a szánkóra. Mire a többiek felsegítették, már csak magában füstölgött, és a hangja is alábbhagyott.

- Gyerünk! - morogta. - Gyerünk! Egyenként gyertek rám. Na mi lesz!

Csak azért járt a szája, hogy lássák, nem fél. De a súlyos kezek azt sem engedték, hogy a kisujját megmozdítsa.

- Szállj be! - utasította Benson.

- Menj a francba! - tátogott Olaf. - Nem vagyok hajlandó kockára tenni az életem. Üljetek fel ti a nyavalyás szánkótokra...

- Figyelj - szakította félbe Benson. - Pelham parancsnok az út végén vár, és elevenen megnyúz, ha nem bírsz ki fél órát ebben a szánkóban.

- Pelham parancsnok elviheti a szánkóját oda...

- Akkor gondolj az állásodra! Gondolj a heti százötvenre. Meg a hátralévő éveidre. Gondolj Hildára, aki lent vár a Földön, és aki nem fog hozzád menni, ha nincs állásod. Ezekre gondolj!

Johnson elgondolkodott, és vicsorított. Azután még egy keveset gondolkodott, majd beszállt a szánba, lerakta a zsákját, és bekapcsolta a gravorepulzerokat. Borzalmas káromkodások közepette beindította a hajtóművet.

A szán előrelódult, ő hátrazuhant, átbillent a szán peremén, és ott lógott rajta. Belekapaszkodott a szán oldalába, és jobb híján a bizonytalanul kacsázó jármű mellett elsuhanó dombokat figyelte.

Ahogy feltámadt a szél, a hullámzás is felerősödött. Amikor a Jupiter is felkelt, sárga fényt vetett a sziklás táj minden részletére, amely felett a szán haladt. S mire a hatalmas bolygó egész teste a horizont fölé került, az alkohol jótéteménye is kezdett elillanni a tüskéshátúak szervezetéből...

Először a leghátulsó tüsi tért magához, megnyalta a szája szélét, és fogadalmat tett, hogy soha többé nem iszik. Ezek után a környezetével már nem is törődött. A társai sem érdekelték. Csak fokozatosan jutott el a tudatáig, hogy a talaj, vagy akármi is az, amin áll, nem olyan stabil, mint a Ganymedes felszíne szokott lenni. Ingadozik és hullámzik, és ez igencsak szokatlan.

Mindezt először mámoros állapotának tulajdonította, mígnem óvatlanul lepillantott a korlátok között, amihez odakötözték. Nincsenek feljegyzések arról, hogy egy tüskéshátú valaha is szívrohamban halt volna meg, de ez a példány majdnem úgy járt.

Rémületében és kétségbeesésében akkorát visított, hogy a társai azon nyomban fejfájós öntudatukra ébredtek. Egy ideig dobhártya hasogató vartyogás hallatszott, amint az állatok megpróbálták kiűzni a fejlikból a fájdalmat és a látványt. E kettős szándék következménye fejvesztett pánik lett. Túl sokat nem értek el vele, mert szorosan a korláthoz voltak kötözve. Őrült iramban futni kezdtek, ám egy helyben topogtak, nem jutottak sehová. A szán viszont ettől hánykolódni kezdett.

Olaf elkapta az állat ormányát, mielőtt az letépte volna a fülét.

- Hé! - kiáltotta.

Mintha a hurrikánnak mondta volna, hogy "csitulj, csitulj!"

A szán hisztérikus táncba fogott. Neki-nekilódult, mintha a Ganymedes felszínén akarná öngyilkos módon darabokra törni magit. Olaf eközben imádkozott és káromkodott, rángatta és cibálta a sűrített levegős hajtóműveket.

A Ganymedes pora felkavarodott, a Jupiter elhomályosult. Lehet, hogy éppen a Jupiter pislákolása volt az, ami lecsillapította a tüsiket. Sokkal inkább, mint az, hogy elfáradtak. Mindenesetre megálltak, érzékeny búcsút vettek egymástól, megbánták a bűneiket, és várták a halált.

A szán hánykolódása lecsillapodott, és Olaf is visszanyerte a lélekjelenlétét. Csakhogy lélegzete egy pillanat múlva megint elakadt, mert megpillantotta a Ganymedes felszínét. A különös táj a feje felett, a fekete égbolt a Jupiterrel pedig a lába alatt hevert.

Ez volt az a pillanat, amikor ő is megbékélt a sorsával, és várta a véget.

Az "oszi", a Ganymedesen honos lény, egyfajta strucc, csak rövidebb a nyaka, nagyobb a feje, és a tolla olyan, mintha éppen ki akarna hullani. Ehhez járul két ványadt, tollas kéz, amely három tömpe ujjban végződik. Az oszik tudnak angolul, de aki már hallotta őket, azt kívánja, bárcsak sose lett volna része ilyen élményben.

Mintegy ötvenen gyülekeztek a bíborfából ácsolt fészerben, ami a "kultúrterem" szerepét töltötte be. A fészer előtt felhalmozott földrakáson - amit a tövig égett, büdös, bíborfa fáklyák alig világítottak meg - ott állt Scott Pelham parancsnok és öt embere. Előttük ott parádézott a leglomposabb oszi, felfújt melléből ritmikus, búgó hangot hallatva fújta ki a levegőt.

Egy percre abbahagyta, és a mennyezeten tátongó lyukra mutatott.

- Látod? Kémény. Mink csinálta - rikoltozta. Pelham elismerően röffent egyet. Az oszi büszkén kotyogott. Azután a bódé falán lógó, száraz fűszálakból szőtt zsákokra mutatott.

- Látod? Harisnya. Ajándék tesz bele Mikola!

- Ja! - mondta Pelham különösebb lelkesedés nélkül. - Kémény meg harisnya. Nagyon jó. - A szája szegletébőI odasúgta Sam Pierce-nek:

- Még fél óra ezen a szemétdombon, és kifekszem. Hol marad ez a hülye?

Pierce kényelmetlenül feszengett.

- Figyelj - súgta -, kitaláltam valamit. Mindennel rendben vagyunk, csak abból a nyavalyás karenlevélből van négy tonna lemaradásunk. Ha egy órán belül befejezzük ezt a baromságot, elkezdhetjük a következő műszakot, és dupla teljesítményre kényszeríthetjük az oszikat. - Hátradőlt. - Igen, azt hiszem, meg lehet csinálni.

- Feltéve, hogy ez a Johnson nem talál ki megint valamit - válaszolta Pelham komoran.

Az oszi tovább karattyolt, mert az oszik szeretik jártatni a szájukat. Most azt mondta:

- Minden évben lenni Kaláncsa. A Kaláncsa jó, mindenki szeret. Oszi szereti Kaláncsa. Te szeret Kaláncsa? - Igen, persze - vicsorogta Pelham udvariasan.

Béke a Ganymedesen, jóakarat az embereknek... különösen ennek a Johnsonnak. Hol van már ez az idióta? Ideges lett, az oszi meg ugrándozni kezdett, nyilván csak a gyakorlás kedvéért. Később tánclépésekkel kombinálta az ugrándozást, miközben Pelham ökölbe szorította a kezét, mintha éppen fojtogatna valakit. Csak a falba vágott, és "ablak"-nak csúfolt lyuk felől hallatszó izgatott vijjogás akadályozta meg abban, hogy oszigyilkosságot kövessen el,

Az oszik mind egy irányba fordultak, és a földlakók követték a tekintetükkel. A Jupiter sárga hátterében egy repülő szán körvonala jelent meg nyolc rénszarvassal, ahogy illik. Aprócska volt ugyan, de kétségtelenül ez az, amire vártak. Jött a Mikulás.

Csak egyetlen hiba volt a képben. Az egész száguldó szerkezet a szarvasokkal együtt a feje tetején állt.

Az oszik borzalmas hangzavart produkáltak.

- Mikola! Mikola! Mikola!

Pelham vadul ordított, összefüggéstelen szavai köhögésbe fulladtak, mert folyton elfelejtette, hogy az orrán át kell vennie a levegőt. Azután elhallgatott, és rémültem bámult. A szán ugyanis ereszkedni kezdett. Mintha Tell Vilmos egyenesen az ő szeme közé célozna.

- Mindenki a földre! - kiáltotta, és lehasalt.

A feje felett elsuhanó szán szele felborzolta az arcán a szőrt. Egy pillanatra hallotta Olaf hangját, de csak rövid időre, és alig érthetően. A szán mögött a vízpára kondenzcsíkot alkotott.

Pelham a Ganymedes földjére borulva reszketett. Azután remegő térdekkel felállt. A szán rohamától rémülten szétszóródott oszik újból gyülekezni kezdtek. A messzi távolban a szán visszafordult.

Pelham látta, amint megbillen, egy pillanatig egyhelyben lebeg, majd megfordul, és a Dóm irányába lódul, az oldalára dől, visszabillen és felgyorsul.

A szán fedélzetén Olaf úgy dolgozott, mint akit megszállt a démon. Lábát szétvetette, hogy megőrizze az egyensúlyát. Verejtékezett és káromkodott, s minden igyekezetével azon volt, hogy ne nézzen "le" a Jupiterre. Mindeközben egyre vadabb ingadozásra kényszerítene a szánt, amely most éppen 180 fokos fordulatot tett. Ettől felfordult a gyomra.

Lélegzetét visszafogva a jobb lábára helyezte a testsúlyát, de közben elengedte a gravo-repulzort, amitől a szán még a Ganymedes gyenge gravitációjától is a talaj felé közelített. Mivel a gravorepulzor a szán alján volt elhelyezve, a szán a zuhanás közben a súlypont áthelyeződése miatt talpra alít.

Ez azonban nem túlságosan nyugtatta meg Pelham parancsnokot, aki történetesen a szán útjának vonalában tartózkodott.

- A földre! - kiáltotta, és megint hasra vágódott. A szán elhúzott a feje felett, hatalmas csattanással nekicsapódott egy sziklatömbnek, amitől mintegy huszonöt lábnyira a levegőbe szökkent, majd egetverő robajjal a földre zuhant. Olaf átrepült a korláton, és a földre nyekkent.

A Mikulás megérkezett.

Olaf hatalmas szusszanással leemelte a válláról a zsákot, megigazította a szakállát, és kedvesen megveregette az egyik türelmesen szenvedő tusi fejét. Ha halál, akkor legyen halál - valójában még örült is volna neki -, de akkor is emelt fővel várja, ahogyan egy igazi Johnsonhoz illik.

A kunyhó belsejében, ahol az oszik megint összegyűltek, egy hangos hump! jelezte, hogy a zsák megérkezett a tetőre, majd egy lump! hogy a Mikulás is ott van már. A tetőn ütött lyukban megjelent egy kísérteties arc.

- Boldog Karácsonyt! - brekegte Olaf, és átmászott a lyukon. Szokása szerint az oxigénpalackján landolt, de már fel sem vette.

Az oszik izgalmukban úgy ugráltak, mint a gumilabdák.

Olaf odalépett az első harisnyához, és beletett egy tarkán kifestett üveggömböt, amit a zsákjából halászott elő, és ami eredetileg a karácsonyfadísz szerepét volt hivatva betölteni. Egyenként megtöltötte mindegyik harisnyát.

Befejezve a munkát, kimerülten roskadt a földre, és a szeme sarkából figyelte a további eseményeket. A Mikulásokra hagyományosan jellemző jó kedély és harsány humor belőle valahogy teljes egészében hiányzott.

Az oszik vad extázisban törtek ki. Amíg Olaf el nem helyezte az utolsó gömböcskét is, csendben maradtak a helyükön. Ám mihelyt végzett, a levegő megtelt fülsiketítő visítozással. Fél másodpercen belül mindegyik oszt kezében volt egy üveggömb.

Vadul cseverésztek egymás között, forgatták a gömböcskéket, és szeretetteljesen szorongatták a mellükhöz. Majd megnézegették egymásét, és akinél egy szebb példányt találtak, azt gyorsan körbeállták.

A legmosdatlanabb oszi odament Pelhamhez, és megrángatta a kabátja ujját.

- Mikola jó - kárálta. - Nézd, tojást adott! Rajongással nézegette a gömböcskét, úgy mondta:

- Kisebb oszitojásnál! Biztos ez Mikolatojás, he? Aszott ujjával Pelham hasára bökött.

- Nem! - kiáltott fel Pelham vadul. - A pokolba is, nem!

De az oszi nem figyelt rá. Bedugta a gömböt a tollai melegébe, úgy mondta:

- Szép színes. Mikor bújik ki Mikola? És mit eszik kicsi Mikola? - Felpillantott. - Majd gondoz kicsi Mikola. Megtanít, és okos lesz meg szép, mint oszi.

Pierce megragadta Pelham parancsnok karját.

- Ne vitatkozzon velük - suttogta dühösen. - Mit törődik vele, ha azt hiszik, hogy ez a Mikulás tojása? Jöjjön. Ha belehúzunk, még összejöhet a kvóta. Lássunk neki.

- Jól van - egyezett bele Pelham. Az oszihoz fordult. - Mondd meg a többieknek, hogy menjenek. Majd hangosabban folytatta: - Munkára. Megértettétek? Gyerünk, gyerünk, gyerünk! Rajta!

Intett a kezével. De a mosdatlan oszi nem mozdult. Csak lassan azt mondta:

- Mi dolgoz, de Johnson mond, Kaláncsa van minden év.

- Egy Karácsony nem elég nektek? - dörögte Pelham.

- Nem! - mondta az oszi. - Jövőre megint kell Mikola. Meg tojás. És utána év megint sok tojás. És utána. És utána. Sok tojás, sok kis Mikolatojás. Ha Mikola nem jön, oszi nem dolgoz.

- Addig még sok idő van hátra - sziszegte Pelham. - Majd akkor beszélgetünk róla. Addigra én biztosan megbolondulok, ti meg elfeledkeztek róla.

Pierce szóra nyitotta a száját, majd becsukta, kinyitotta, becsukta, végül megszólalt:

- Parancsnok, azt akarják, hogy minden évben legyen Karácsony.

- Tudom. De lehet, hogy jövőre elfeledkeznek róla. - Az nem biztos. A Ganymedesen egy év a Jupiter egy fordulata. Ez földi mértékkel hét nap és három óra. Ezek minden héten akarnak egy Mikulást...

- Minden héten! - tátogta Pelham. - Johnson azt mondta nekik...

Egy percig minden szikrázva bukfencet hányt a szeme előtt. Nem kapott levegőt, s szemével automatikusan Johnsont kereste.

Johnson a csontja velejéig megdermedt, lassan felállt, és az ajtó felé oldalgott. Ott megállt, mert hirtelen eszébe jutott az ilyenkor illendő jókívánság. Billegő szakállal kiáltotta:

- Boldog karácsonyt mindenkinek, és szép jó éjszakát!

Mintha Hádész valamennyi ördöge üldözné, beugrott a szánba. Ha az ördögök nem is, de Pelham parancsnok a nyomába eredt...

Az átverés

Az Arcturus második bolygóján, az Eronon székelő Arcturus Egyetem campusa a nyári szünidőben meglehetősen unalmas hely, ráadásul meleg is, így nem csoda, hogy Myron Tubal másodéves hallgató az életet egyhangúnak és kényelmetlennek tartotta. Aznap már ötödik alkalommal kukkantott be a társalgóba, és kétségbeesetten próbált ismerős arcot találni, míg végre siker koronázta kitartását, és megpillantotta Bill Sefant, a Vega ötödik bolygójáról való zöld bőrű ifjút.

Sefan Tubalhoz hasonlóan megbukott bioszociológiából, és itt maradt a vakáció idejére, hogy felkészülhessen a pótvizsgára. Az ilyesmi szoros köteléket alkot másodéves és másodéves között.

Tubal valami üdvözlésfélét mormogott, szőrtelen testét - ő az Arcturus-rendszerből való volt - belevetette a legnagyobb székbe, és azt mondta:

- Láttad már az új gólyákat?

- Már! Még hat hét van hátra a következő szemeszterig!

Tubal ásított.

- Ezek egy különleges fajhoz tartoznak. A legelső csoport a Sol-rendszerből. Tízen vannak.

- A Sol-rendszerből? Úgy érted, abból a rendszerből, amely három-négy éve csatlakozott a Galaktikus Föderációhoz?

- Ez az. A világfővárosukat Földnek hívják, azt hiszem.

- Nos, mi van velük?

- Semmi különös. Csak itt vannak, ez minden. Némelyiküknek haj van a felső ajka fölött, ami nagyon hülyén néz ki. Egyébként ugyanúgy festenek, mint a többi humanoid; ezekből tizenkettő egy tucat.

Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó, és a kis Wri Forase rontott be. Ő a Deneb egyetlen bolygójáról jött, s a fejét meg az arcát borító szürke, rövid bunda most idegesen remegett, bíborvörös szeme izgalomtól csillogott.

- Mondjátok - csicseregte levegő után kapkodva -, láttátok már a földlakókat?

Sefan sóhajtott.

- Hát senkinek sincs más témája? Tubal épp az imént beszélt róluk.

- Igen? - Forase elégedetlennek látszott. - És azt is mondta, hogy ez abnormális faj, amelyik azt a kalamajkát csinálta, amikor a Sol-rendszer belépett a Föderációba?

- Nekem normálisnak tűntek - mondta Tubal.

- Nem fizikai szempontból értettem - mondta a denebi némi ellenszenvvel. - Az eset mentális kihatásaira gondoltam. Pszichológia! Erről van szó! - Forase valamikor pszichológusnak készült.

- Ó, csak nem? No és mi a baj velük?

- Mint fajnak a tömeg-pszichológiájuk teljesen hibás - bökte ki Forase. - Ahelyett, hogy a nagy létszámú közösségekben az érzelmek kevésbé dominálnának, ahogyan ez a többi humanoid esetében ismeretes, náluk az érzelmek felerősödnek! Csoportba verődve ezek a földlakók lázadozni kezdenek, pánikba esnek, tisztára megbolondulnak. Minél többen vannak, annál rosszabb. Segíthetnél. Nézd, most állítottunk fel egy új matematikai jelrendszert, amivel jellemezni tudjuk a problémát. Figyeld!

Gyors mozdulattal előkapta a jegyzettábláját meg a stylusát, de Tubal lefogta a kezét, mielőtt még a stylus nyomot hagyott volna a táblán.

- Húha! - kiáltotta. - Van egy szenzációs ötletem. - Figyelj ide - erősködött Sefan.

De Tubal rá sem hederített. Elmosolyodott, és kezével elgondolkozva végigsimította kopasz fejét.

- Figyelj! - mondta hirtelen felélénkülve. Hangját, mint az összeesküvők, lehalkította.

Albert Williams egykori földlakó arra riadt álmából, hogy egy ujj bökdösi a második és a harmadik bordája között. Felnyitotta a szemét, a fejét elfordította, és ostobán bámult. Azután eltátotta a száját, felpattant, és a villanykapcsoló után kapott.

- Ne mozdulj - förmedt rá az ágya mellett álló árnyékfigura. - Halk kattanás hallatszott, és a földlakó egy zseblámpa fénykörében találta magát.

- Ki a franc vagy te? - kérdezte hunyorogva.

- Kelj fel - mondta a kísértet közönyösen. - Öltözz, velem jössz.

- Majd ha akarok - vigyorgott Williams vadul. Nem kapott választ, de a lámpa fénysugara az árnyalak másik kezére kúszott. Abban egy "idegkorbács" nyugodott, egy helyes kis fegyver, ami képes megbénítani a hangszalagokat, s csomót kötni az idegekre. Williams nagyot nyelt, és kikászálódott az ágyból.

Csendben felöltözött, majd azt mondta:

- Oké, most mit csináljak?

- Indulj előre - noszogatta az idegen.

William kiment a szobából, végig a csendes folyosón, le nyolc emeletnyit, mindeközben hátra sem mert nézni. A campuson kívül megállt, mert fémszonda nyomódott a hátába.

- Tudod, hol van Obel Hall?

Williams bólintott és elindult. Elhaladt az Obel Hall mellett, az University Avenue-nál jobbra fordult, majd fél mérföld után letért az útról, és a fák közé ment. Ott egy űrhajó várakozott a sötétben, és csak halvány lámpafény jelezte, hogy hol van a zsilipajtó.

- Befelé! - Felkísérték egy keskeny lépcsőn, be egy apró helyiségbe.

Hunyorogva körbepillantott, és hangosan számolni kezdett.

-...hét és nyolc és kilenc, és velem együtt tíz. Feltételezem, velem együtt mindenkit elkaptak.

- Ez nem feltételezés - mordult fel Eric Chamberlain keserűen -, hanem bizonyosság. - A kezeit dörzsölgette. - Én már egy órája itt vagyok.

- Mi a hézag a kesztyűddel? - kérdezte Williams. - Pofán vágtam vele a patkányt, amelyik idehozott. - Olyan kemény volt, mint az űrhajó páncélja.

Williams törökülésben a fal mellé kuporodott, és fejét a falnak támasztotta.

- Van valakinek valami ötlete, hogy mi lehet ez az egész?

- Gyermekrablás! - kiáltotta a kis Joey Sweeney fogvacogva.

- Mi a fenének? - horkant fel Chamberlain. - Nem tudok róla, hogy valamelyikünk is milliomoscsemete lenne. Én nem, az biztos!

- Figyelj, nem kell bepörögni. A gyerekrablás meg ilyesmi ki van zárva. Ezek az emberek nem bűnözők. Nyilvánvaló, hogy egy olyan civilizáció, amelyik a Galaktikus Föderáció létrehozásához alkalmas pszichológiával rendelkezik, könnyűszerrel megszabadulhatott a bűnözéstől.

- Kalózok - horkant fel Lawrence Marsh. - De ez csak feltételezés.

- Ostobaság - intette le Williams. - A kalózkodás határmenti jelenség. Az űrnek ez a régiója már többször tíz millennium óta civilizált.

- Az mindegy; fegyverük van - vetette közbe Joe és ez nem tetszik nekem - Mivel a szemüvegét a szobájában felejtette, most rövidlátón pislogott.

- Az nem túl sokat számít - válaszolta Williams. - Nos, gondolkodtam. Itt vagyunk mi, tíz újonnan érkezett földlakó az Arcturus U-n. Az első éjszaka titokzatos módon kizargatnak a szobáinkból, és ideterelnek erre a fura űrhajóra. Ez sugall nekem valamit. Ti mit szóltok hozzá?

Sidney Morton felemelte karjára hajtott fejét, és álmosan motyogta:

- Én is gondolkodtam. Úgy tűnik, a bolondját járatják velünk. Uraim, azt hiszem, a helyi okostónik egy kis tréfát akarnak űzni velünk.

- Pontosan - helyeselt Williams. - Van valakinek valami ötlete?

Csend. - Rendben, akkor nincs mit tenni. Várunk. Ami engem illet, én alszom egyet. Majd felébresztenek, ha akarnak valamit.

Abban a pillanatban a helyiség megingott, s elveszítette az egyensúlyát.

- Felszállunk... akárhová is mehetünk.

Pár perccel később Bill Sefan némi tétovázás után belépett a vezérlőbe. Ott az igen izgatott Wri Forase-szal találta szemben magát.

- Hogy megy? - kérdezte a denebi.

- Szarul - válaszolta Sefan savanyú képpel.

- Átkozott legyek, ha ezek pánikba estek. Lefeküdtek aludni.

- Aludni! Mindegyikük? De mit mondtak?

- Honnan tudjam? Nem galaktikul beszéltek, a pokoli idegen habogásukból meg nem tudtam semmit kihámozni.

Forase utálkozva tárta szét a karját. Végül Tubal szólalt meg:

- Figyelj, Forase. Bioszocból már így is kihagytam egy előadást. Te garantáltad, hogy működni fog a dolog. Ha nem sikerül, annak nagyon nem örülnék.

- Hát a Deneb szerelmére - csikorgatta a fogait Forase kétségbeesve -, ti aztán szép pár vagytok. Azt hittétek, kiabálni kezdenek, és a falat rugdossák? Sistergő Arcturus! Várjatok, míg a Spica-rendszerbe érünk, jó? Majd ha kitesszük őket egy éjszakára...

Hirtelen kuncogni kezdett.

- Ez lesz a legjobb hecc, amióta azokat a bűzös denevéreket a kromatikus orgonához kötözték a koncertteremben.

Tubal elvigyorodott, de Sefan hátradőlt a székében, és elgondolkozva megjegyezte:

- Mi lesz, ha valaki - mondjuk Wynn elnök tudomást szerez róla?

Az arcturf a vezérlőpultnál vállat vont. - Ez csak egy tréfa. Majd úgy kezelik.

- Ne légy ostoba, M. T. Ez nem gyerekjáték. A Spica Négyest - valójában az egész Spica-rendszert - tilos megközelíteni, ezt ti is tudjátok. Szubhumán faj él rajta. Úgy hitték, minden külső segítség nélkül képesek a fejlődésre, mígnem kitalálták a saját csillagközi utazásukat. Ez a törvény, és igen szigorúan veszik. Ez a világűr törvénye. Ha rájönnek, jó kis slamasztikába kerülünk.

Tubal megfordult a székében.

- Honnan veszed, hogy Prexy Wynn az Arcturulon - ami az isten háta mögött van - rá fog jönni, hogy mit csináltunk? Hát ami engem illet, nem ígérem meg, hogy a sztori a campuson belül marad, mert mit ér az a tréfa, amit magunkban tartunk? De a neveket nem fogja megtudni senki. Senki nem fog köpni. Ezt ti is tudjátok.

- Oké - mondta Sefan, és vállat vont. Ekkor Tubal bejelentette:

- Felkészülni a hipertérre!

Megnyomott néhány gombot, és a fülkében egy rázkódás jelezte, hogy a hajó elhagyta a normál űrt.

A tíz földlakó igen kimerült volt, s ez meg is látszott rajtuk. Lawrence Marsh megint az órájára sandított.

- Kettő harminc - közölte. - Már harminchat órája tart. Nem bánnám, ha abbahagynák már.

- Ez nem átverés - morogta Sweeney. - Ahhoz túl hosszú.

Williams elvörösödött.

- Mitől vagytok ilyen félholtak? Rendszeresen kapunk enni, nem? Nem vagyunk megkötözve sem. Azt is mondhatnánk, hogy egészen jól tartanak bennünket.

- Vagy - szólt Sidney Morton vontatottan - éppen hizlalnak.

Elhallgatott, és mindenki megdermedt a gondolatra. Tisztán érezték a hajó rándulását.

- Ezt kapjátok ki! - kiáltotta Eric Chamberlain hirtelen támadt dühvel... - Megint visszaléptünk a normál térbe. Ez azt jelenti, hogy egy-két óra múlva megérkezünk, akárhová is igyekszünk. Valamit tennünk kell!

- Jól van, jól van! - horkant fel Williams. - De mit?

- Tízen vagyunk, nemde? - kiáltotta Chamberlain a mellét düllesztve. - Én csak messziről láttam egyiküket. Ha legközelebb bejön, ami hamarosan esedékes, mert hozza az ennivalót, akkor lerohanjuk.

Sweeney elsápadt.

- És mi lesz az idegkorbáccsal, ami mindig nála van? - Az nem öl meg senkit. Meg aztán nem is lesz ideje használni, ha leütjük.

- Eric - mondta William nyersen -, te hülye vagy. Chamberlain elvörösödött, és tömpe ujjai lassan ökölbe szorultak.

- Most volna éppen kedvem egy kis vitára. Mondd csak még egyszer!

- Ülj le! - utasította Williams, és még csak fel sem pillantott. - És ne akarj rászolgálni a jelzőre. Mindegyikünk ideges, de ez nem jelenti azt, hogy meg is kell bolondulnunk. Még nem, egyelőre. Először is, a korbács megszerzése és őrzőnk lerohanása nem lehet túl eredményes. Csak az egyiküket láttuk, az pedig az Arcturus-rendszerbőI való. Több mint hét láb magas, és legalább háromszáz fontot nyom. Egyetlen ökölcsapással leterítene mind a tízünket. Gondolom, te egyszer már összeakaszkodtál velük, Eric.

Sűrű csend lett. Williams hozzátette:

- És még ha sikerülne is leütni, ki tudja, hány van még belőle a hajón? És a leghalványabb fogalmunk sincs arról, hogy hol lehetünk, hogyan juthatunk vissza, de még a hajót sem tudjuk vezetni. - Csend. Azután: - Nos?

- Ostobaság. - Chamberlain elfordult, és csendbe burkolózott.

Az ajtó kivágódott, és belépett az óriás arcturf. Egyik kezével kiürítette a zsákot, amit hozott, a másikkal meg készenlétben tartotta az idegkorbácsot.

- Az utolsó vacsora - morogta.

Megindult a veszekedés a felmelegített konzervek után. Morton undorral szemlélte a sajátját.

- Mondd csak - dadogta akadozva, galaktik nyelven -, nem lehetne valami mást? Már unom a vacak gulyásotokat. Ez már a negyedik konzerv!

- Minek? Ez az utolsó kajátok - vágta rá az arcturf, és távozott.

Rémült döbbenet telepedett rájuk.

- Mit akart ezzel mondani? - kérdezte valaki rekedt hangon.

- Meg fognak ölni minket! - Sweeney szeme elkerekedett, hangjából rémület érződött.

Williams szája is kiszáradt, ő ráadásul feleslegesen dühítette magát Sweeney ragályos félelme miatt. De nem szólt neki - a fiú még csak tizenhét éves -, csak rekedten annyit mondott:

- Befognád a szád? Egyél!

Két óra telt el, amikor a hajó rázkódásaiból érezték, hogy útjuk a végéhez közeleg. Ez idő alatt, bár senki nem beszélt, Williams érezte, hogy a félelem percről percre mélyül bennük.

A Spica vörösen bukott a horizont alá, s hideg szél kezdett fújni. A tíz földlakó a sziklákkal teleszórt dombtetőn gyülekezett, és mogorván méregette fogvatartóit. A nagy termetű arcturf, Myron Tubal beszélt hozzájuk, míg a zöld bőrű vegai, Bill Sefan, meg a szőrös kis denebi, Wri Forase békésen a háttérben maradt.

- Kaptatok tüzet - zengte az arcturf mogorván -, fa van bőven, tudtok rárakni. Az majd távol tartja a vadállatokat. Mielőtt elmegyünk, kaptok még két korbácsot is, azzal védekezhettek, ha a bolygó bennszülöttei zaklatnának titeket. Ami az enni-meg innivalót illeti, azt nektek kell megszereznetek.

Elfordult. Chamberlain hirtelen előrelendült, és az arcturfra ugrott, ám az egyetlen kézlegyintéssel visszaverte.

Az ajtó becsukódott a három másik világról való mögött. A hajó szinte ugyanabban a pillanatban felemelkedett a talajról, és eltűnt a magasban. A csendet Williams törte meg.

- Itt hagyták a korbácsokat. Az egyik az enyém, a másikat fogd te, Eric.

A földlakók egyenként leültek a tűz köré. Mind reszkettek a félelemtót.

Williams erőltetett vigyorral azt mondta:

- Hát nem fogunk unatkozni. A vidék tele van erdővel. Ugyan már, mi tízen vagyunk, ezek meg valamikor csak visszajönnek. Mutassuk meg nekik, mire képes egy földlakó! Mit szóltok hozzá, fiúk?

Hasztalan beszélt. Morton kedvetlenül azt mondta:

- Miért nem kussolsz már? Semmivel sem könnyíted meg a dolgunkat!

Williams feladta. Már az ő gyomra is összeszorult. A félhomály éjszakává sötétedett, és a tűz tényköre apró, imbolygó folttá zsugorodott, de az is árnyékba veszett. Marsh lélegzete elakadt, a szeme elkerekedett.

- Ott... valami közeledik!

A hirtelen támadt mozgolódás lélegzet-visszafojtott figyeléssé szelídült.

- Te bolond vagy - kezdte Williams rekedten, de elhallgatott, mert ő is meghallotta a csoszogó hangokat.

- Fogd a korbácsot! - üvöltötte Chamberlainnek. Joey Sweeney hirtelen felnevetett, de a nevetés idegesen erőltetettre sikeredett.

És akkor hirtelen visítás hasított a levegőbe, és az árnyékok rájuk zúdultak.

Ilyesmi bárkivel megesik.

Tubal hajója Bill Sefannal a vezérlőpultjánál egyre távolodott a Spica Négyestől. Tubal a saját kuckójában gubbasztott, és két kortyintásra kiürített egy hatalmas flaska denebi italt.

Wri Forase szomorúan szemlélte a műveletet.

- Ebből húsz kredit egy flaska - mondta rezignáltan -, és már alig néhány maradt.

- Ne spóroljunk már vele! - ugratta Tubal. - Gyere, igyunk versenyt! Én bírni fogom!

- Egy ilyen korty - mordult fel a denebi -, nekem elég volna a pótvizsgákig.

De Tubal nem is figyelt rá.

- Ez - kezdte - biztosan belekerül a campus történetébe, olyan jó hecc...

Ebben a pillanatban éles, pengő pin-g-gg hallatszott, s a hajó burkolata megremegett. A fények kialudtak. Wri Forase érezte, hogy valami a falhoz szorítja.

Tátogva kapkodott levegő után.

- A... az űr... ö... összes ördögére! Teljes gyorsuláson va-vagyunk! Mi lehet az ekvalizerrel?

- A francba az ekvalizerrel! - dörögte Tubal, és talpra tápászkodott. - Mi lehet a hajóval?

Kibotorkált a sötét folyosóra. Forase utána. Amikor berontottak a vezérlőbe, ott találták Sefant a villogó vészjelzők fényében. Zöld testéről patakzott a veríték.

- Meteorok - krákogta. - Tönkrement az energiadisztribútor. Minden teljes kapacitásra állítódott. A fények, a fűtés, a rádió, minden megbolondult, a ventilátorok meg alig forognak. - Még hozzátette: - És a Négyes Szektor léket kapott.

Tubal vad pillantást vetett rá.

- Te idióta! Miért nem tartottad a szemed a tömegindikátoron?

- Azon tartottam, te gyurmaagyú - üvöltötte Sefan -, de az semmit nem regisztrált! Nem regisztrált! Mit vársz egy használt batártól, amit kétszáz kreditért béreltél? A képernyő folyton a tiszta űrt mutatja.

- Kuss legyen! - mordult fel Tubal, és kinyitotta az űrruhák szekrényét. - Ez itt mind arcturf modell. Ellenőrizhettem volna. Tudod valamelyiket használni, Sefan?

- Talán. - A vegai kétkedőn vakarta meg a fülét. Öt perc múlva Tubal bemászott a zsilipbe, Sefan pedig esetlenül botorkált utána. Ez fél órával azelőtt volt, hogy visszafordultak.

Tubal levette a sisakot. - Függöny!

Wri Forase elcsodálkozott.

- Úgy érted, nincs nagyobb baj? Az arcturf a fejét rázta.

- Meg tudjuk javítani, de időbe telik. A rádió tönkrement, úgyhogy segítséget nem kérhetünk.

- Segítség! - Forase ijedtnek látszott. - Már csak az hiányozna nekünk. Mit mondanál, mit keresünk a Spica-rendszer kellős közepén? Inkább az öngyilkosság, mint hogy a rádiót használjuk. Amíg egyedül vissza tudunk menni, addig biztonságban vagyunk. Ha kihagyunk még néhány előadást, az sem fog fájni.

Sefan fakó hangon azt mondta:

- De mi lesz azokkal a rémült földlakókkal ott a Spica Négyen?

Forase szóra nyitotta a száját, de nem mondott semmit. Vonásai megkeményedtek, és ha egy humanoid valaha is elsápadt, akkor az Forase volt.

Ám nem sejtették, hogy ez még csak a kezdet. Másfél napba került, mire megjavították az űrbárka elektromos rendszerét. További két nap kellett a lassuláshoz. Négy nap alatt érték el a Spica IV-et. Ez összesen nyolc nap.

Amikor a hajó megint ugyanott lebegett, ahol kitették a földlakókat, már jócskán délelőtt volt. Tubal a televizoron át pásztázta tekintetével a tájat. Végül megtörte a feszült csendet.

- Azt hiszem, elkövettük az összes baklövést, amit csak lehetett. Egy település mellett tettük ki őket. Nyomuk sincs a földlakóknak.

Sefan gyászosan rázta a fejét. - Ronda ügy ez.

Tubal térdére támasztott kezére hajtotta a fejét.

- Ez a vég. Ha mi nem rémisztettük őket halálra, akkor a bennszülöttek megtették. A tiltott rendszerekbe való behatolás az egy dolog. Ez azonban, azt hiszem, egyszerűen gyilkosság.

- Nem tehetünk mást - szögezte le Sefan -, mint hogy leszállunk, és megpróbáljuk kideríteni, életben vannak-e még. Ennyivel tartozunk nekik. Végül is...

Nyelt egyet. Suttogva fejezte be.

- Végül is kirúghatnak az egyetemről, azután pszicho-revízió után mehetünk fizikai munkásnak.

- Felejtsd el! - vakkantott Tubal. - Szembenézünk azzal is, ha kell.

Lassan, nagyon lassan köröztek lefelé, és azon a sziklás tisztáson szálltak le, ahol nyolc napja a földlakókat hagyták.

- Hogyan bánjunk a helybéliekkel? - fordult Tubal Forase felé felvont szemöldökkel (amin természetesen nem nőtt szőr).

Forase megvonta a vállát, de szőrös arca tanácstalanságot tükrözött.

- Én is éppen erre gondoltam, Tubal. De ennél tovább nem jutottam.

- Micsoda?! - tört ki Sefan és Tubal egyszerre. - Senki nem tud bánni velük - tette hozzá a denebi sietősen. - Ez tény. Végül is, nem engedhetünk szubhumanoidokat a Föderációba, amíg nem válnak teljesen civilizáltakká. Addig pedig karanténban a helyük. Gondolod, nekünk több lehetőségünk nyílik a pszichológiájuk tanulmányozására?

Az arcturuli visszahuppant a székébe.

- Ez egyre jobb lesz. Gondolkozz, szőrösképű! Van valami javaslatod?

Forase megvakarta a fejét.

- Hát... ööö... a legjobb, ha normális humanoidként kezeljük őket. Ha lassan közelítünk feléjük, feltartott kézzel és széttárt ujjakkal, és nem teszünk hirtelen mozdulatot, akkor sikerülhet. Ne feledjétek, azt mondtam, sikerülhet. De nem vagyok biztos benne.

- Menjünk, francba a bizonyossággal - csattant fel Sefan türelmetlenül. - Most már úgyis mindegy. Ha itt hagyjuk a fogunkat, legalább nem kell hazamennünk. Arcára az űzött vad tekintete ült ki. - Ha arra gondolok, mit fog szólni a családom...

Kiléptek az űrhajóból, és beleszippantottak a Spica Négyes atmoszférájába. A nap már delelőn állt, s mint egy óriási narancssárga kosárlabda lebegett a fejük felett. Az erdőből egy madár rekedt vijjogása hallatszott, majd tökéletes csend lett.

- Hm! - dörmögte Tubal karba tett kézzel. - Ennyi elég ahhoz, hogy elálmosodjam, Semmi életjel. Mégis, merre van a falu?

Háromféle vélemény alakult ki, de a vita nem tartott sokáig. Az arctusival az élen elindultak lefelé a lejtőn, a ritkás erdő felé.

Alig száz méternyit jutottak be az erdőbe, amikor a fák megelevenedtek, és a fejük feletti ágakról bennszülöttek hullottak hangtalanul a nyakukba. Wri Forase zuhant elsőként a földre. Bill Sefan megtántorodott, egy pillanatig még tartotta magát, azután egy röffenés kíséretében ő is felbukott.

Csak a hatalmas Myron Tubal maradt állva. Szétvetett lábakkal, rekedt kiáltozások közepette jobbra-balra vagdalkozott. A helybéliek rárontottak, de úgy peregtek le róla, mint a vízcseppek a forgó kerékről. Szélmalomszerű karcsapásokkal egy fa mellé kezdett hátrálni.

Ezzel követte el a hibát. A fa legalsó ágán egy, a többieknél óvatosabb és eszesebb bennszülött gubbasztott. Tubal annyit észrevett, hogy a lénynek hosszú, izmos farka van, s ezt a tényt el is raktározta magában. Az egész Galaxisban csupán a Homo Gamma Cepheus fajnak van farka. Amit nem vett észre, az az, hogy ez kapaszkodófarok.

De hamarosan ezt is megtudta, mert a feje feletti ágon gubbasztó bennszülött kinyújtotta a farkát, a nyaka köré tekerte, és húzni kezdte.

Az arcturf kétségbeesetten küzdött, de a támadó elhúzta a fától. Egy ideig a nyakánál fogva lógott, de mert a bennszülött nem bírta megtartani, megacélozta farkának szorítását.

A világ elsötétült. Tubal eszméletét veszítette, még mielőtt elérte volna a talajt.

Tubal lassan tért magához, nyakának merevségét égő fájdalomként észlelte. Megpróbálta kidörzsölni belőle a fájdalmat, de csak néhány másodperc múltán jött rá, hogy szorosan össze van kötözve. Ettől megrémült. Először azt állapította meg, hogy a hasán fekszik; azután meghallotta maga körül a fülsiketítő lármát; harmadszor azt vette észre, hogy mellette Forase és Sefan is gúzsba vannak kötve; végül azt, hogy képtelen megszabadulni a kötelékeitől.

- Hé Sefan, Forase! Hallotok?

Sefan volt, aki megkönnyebbülten válaszolt.

- Te vén draconi kecske! - mordult fel az arcturf. - Már azt hittük, véged van.

- Nem nyúlok ki olyan könnyen - morogta Tubal. - Hol vagyunk?

Rövid csend következett.

- Gondolom, a bennszülöttek falujában - mondta Wri Forase gyászosan. - Hallottatok már valaha ilyen ricsajt? A dobok nem hallgattak el azóta, hogy idehoztak minket.

- Láttatok valamit...

Kezek ragadták meg Tubalt, s csak annyit érzett, hogy megfordítják. Most ülő helyzetbe került, de a nyaka jobban sajgott, mint valaha. Zöld fatörzsekből épített, düledező, zsúptetős kunyhókat látott a kora délutáni napsütésben. Körülöttük körben sötét bőrű, hosszú farkú helybéliek figyeltek csendben. Több százan lehettek, mindegyik tolldíszt viselt a fején, a kezében pedig durván faragott lándzsát tartott. Néhányan előreléptek.

Szemüket a dühös Tubalra meg a földön gubbasztó titokzatos alakokra függesztették. Nyilván ezek voltak a törzs vezetői. Tarka, bojtos köpenyt viseltek, ami rosszul kikészített bőrből készült. Barbár megjelenésüket azzal tokozták, hogy fából faragott maszkot viseltek, amire az emberi arc karikatúráját mázolták fel.

A humanoidokhoz legközelebb álló álarcos rémség most közelebb lépett.

- Helló - mondta, és levette a maszkot. - Ilyen gyorsan visszajöttetek?

Tubal és Sefan jó ideig nem szólt egy szót sem, Wri Forase pedig heves köhögésbe fogott.

Végül Tubal nagy lélegzetet vett. - Te az egyik földlakó vagy, nem?

- Úgy van. Al Williams vagyok. Szólíts Alnak.

- Még nem öltek meg?

Williams jókedvűen mosolygott.

- Egyikünket sem ölték meg. Ellenkezőleg, uraim hajolt meg udvariasan -, ismerkedjetek meg az új törzsi... hm... istenekkel.

- Az új törzsi micsodákkal? - tátogott Forase. Még mindig köhögött.

- Hát... istenekkel. Sajnálom, de nem tudom a megfelelő galaktik szót.

- Ezek az "istenek" mit képviselnek?

- Mi amolyan természetfeletti személyek vagyunk... olyasmik, akiket imádni szokás. Ugye érted?

A humanoidok boldogtalanul bámultak.

- Nos, az a lényeg - vigyorgott Williams -, hogy mi olyan személyek vagyunk, akik óriási hatalommal rendelkeznek.

- Miről beszélsz? - kiáltott fel Tubal felháborodottan. - Honnan veszik ezek, hogy nektek óriási hatalmatok van? Ti földiek fizikailag jóval az átlag... alatt vagytok!

- A dolog lényege a pszichológiában van - magyarázta Williams. - Mivel látták, hogy hatalmas, csillogó szerkezettel érkeztünk ide, amely titokzatos módon a levegőben közlekedik, és tüzet okád magából - hát természetfeletti lényeknek hittek minket. Ez alapvető barbár pszichológia.

Forase szeme majd kiesett az üregéből, amint Williams folytatta.

- Csak úgy mellékesen, ti minek vagytok megkötözve? Azt hiszem, ez valami átverés lehet, nem gondolod? - Figyelj csak - tört ki Bill Sefan -, én azt hiszem, te marhaságokkal etetsz minket. Ha ezek azt hiszik rólatok, hogy istenek vagytok, rólunk miért nem hiszik ugyanazt. Nekünk is van hajónk...

- Hát ez az - mondta Williams -, amiben különbözni kezdünk egymástól. Elmagyaráztuk nekik - képek és jelbeszéd segítségével -, hogy ti vagytok az ördögök, és ha majd visszatértek - mondanom sem kell, mennyire örültünk, amikor visszajöttetek -, tudni fogják, mit kell tenniük.

- Mi az hogy "ördög"? - kérdezte Forase nem kis félelemmel a hangjában.

Williams felsóhajtott.

- Hát ti nem tudtok semmit?

Tubal lassan megmozdította sajgó nyakát.

- Nem akartok még kiszabadítani minket? Görcs állt a nyakamba.

- Nem kell úgy sietni. Végül is azért hoztak ide titeket, hogy feláldozzanak a tiszteletünkre.

- Feláldozzanak!

- Hát persze. Fel lesztek trancsírozva. Rémült csend lett.

- Ne etess ilyen ostobasággal - mordult fel Tubal végül. - Mi nem földiek vagyunk, hogy megijedjünk, tudod?

- Ezt tudjuk! Emiatt nem is kell szégyenkeznetek a világ előtt. De a vadak pszichológiája egyszerűen mindig áldozat bemutatásába torkollik...

Sefan mocorogni kezdett a kötelékei alatt, megpróbálta mérgében Forasera vetni magát.

- Azt hiszem, azt mondtad, hogy senki nem ismeri a szubhumánok pszichológiáját! A tudatlanságodat akartad leplezni vele, ugye, te töpörödött, szőrös, golyószemű fattyú, akinek vegai félszerzet gyík volt az anyja! Forase elhúzódott tőle.

- Hé, várjatok! Csak...

Williams úgy döntött, ennél tovább nem megy el a tréfával.

- Nyugodjatok meg - csillapította őket. - Ti nagyokos heccelődők a saját csapdátokba estetek. Jól ráfáztatok, de mi nem csináljuk ezt tovább veletek. Azt hiszem, jól elszórakoztattunk benneteket. Sweeney most éppen a törzsfőnöknek magyarázza, hogy el fogunk innen menni, és titeket magunkkal viszünk. Őszintén szólva, már éppen ideje, hogy menjünk. Várj egy kicsit, Sweeney akar valamit.

Amikor Williams két perc múlva visszatért, arcán különös kifejezés ült. Az ábrázata percről percre zöldebb lett.

- Úgy tűnik - tátogta torokhangon -, hogy mi is beleestünk a kontraheccünk csapdájába. A törzsfőnök ragaszkodik az áldozathoz!

Csend lett, a három humanoid még egyszer átgondolta a helyzetét. Percekig egyikük sem tudott megszólalni. - Azt mondtam Sweeneynek - közölte Williams mogorván -, hogy mondja a főnöknek, ha nem lesz áldozat, valami borzalmas dolog fog történni a törzzsel. Blöffnek szántam, de ő komolyan vette. Sajnálom, fiúk. Azt hiszem, túl messzire mentünk. Ha komolyra fordul a helyzet, elvágom a köteleidet, hogy harcolhass.

- Most vágd el őket! - morogta Tubal, és az ereiben meghűlt a vér. - Végezzünk minél előbb.

- Várjatok! - kiáltotta Forase tombolva. - Most fitogtassák a földiek a pszichológiai tudásukat. Gyerünk, földiek! Gondolkozzatok csak!

Williams addig törte a fejét, míg az megfájdult.

- Nézzétek - súgta halkan -, már éppen eleget veszítettünk isteni presztízsünkből, amikor nem tudtuk meggyógyítani a törzsfőnök feleségét. Tegnap meghalt. Most valami hatásos csodára volna szükségünk. Nektek nincs valami a tarsolyotokban?

Leguggolt melléjük, és keresgélni kezdett. Wri Forasenál talált egy stylust, egy jegyzettáblát, egy ritka fogú fésűt, valami viszketés elleni port, néhány kreditlapot, meg egyéb ilyen vacakokat. Sefannál egy halom leírhatatlan dolog volt.

Tubal farzsebéből viszont előkerült egy apró, fekete, pisztolyszerű tárgy, aminek hatalmas markolata és csöve is volt.

- Ez mi?

- Hát ezen ültem egész idáig - mordult fel Tubal. - Ez egy hegesztőpisztoly, ezt használtam a meteor ütötte lyukak javításánál. Nem sokat ér, már majdnem teljesen üres.

De Williams szeme megcsillant. Egész teste reszketett az izgalomtól.

- Ezt hiszed te! Ti humanoidok sosem láttok tovább az orrotoknál. Miért nem jöttök el egyszer a Földre, hogy tanuljatok egy kis fantáziát?

Williams máris a társai felé igyekezett.

- Sweeney - üvöltötte -, menj, és mondd meg annak a majomfarkú főnöknek, hogy egy perc, és meg fogok haragudni rá, és a fejére omlasztom az egész égboltot. Igyekezz!

De a törzsfőnök nem várta meg az üzenetet. Intett a kezével, mire a helybéliek egy emberként rohanni kezdtek. Tubal ordított, és megpróbálta eltépni a kötelékeit. Williams kezében a hegesztőpisztoly gyengécske lángot köpött maga elé.

A legközelebbi kunyhó lángot fogott. Azután a másik, majd még egy, azután a negyedik, és akkor a pisztoly kialudt.

De ennyi elégnek bizonyult. Egyetlen bennszülött sem maradt talpon. Mind a földön hasalt, arcát a porba temette, úgy könyörgött kegyelemért. A főnök visítozott a leghangosabban.

- Közöld a főnökkel - kiáltotta Williams Sweeneynek -, hogy ez csak ízelítő abból, amit velük akarok csinálni.

Miközben elvágta a humanoidok kötelékeit, odavetette nekik:

- Csak egy kis pszichológia.

Már újból az űrhajóban ültek, és a világűrben száguldottak, amikor Forase ábrázatára kiült a büszkeség.

- Azt hittem, a földiek sosem fejlesztették ki a matematikai pszichológiát! Honnan ismered ezt az egész szubhumán dolgot? Ilyen messzire az egész Galaxisban nem ment még el senki!

- Hát - vigyorgott Williams -, van némi gyakorlati tapasztalatunk a civilizálatlan lényekkel kapcsolatban. Nézd, mi egy olyan világról jöttünk, ahol a beszédkultúráját illetően a legtöbb ember még civilizálatlan. Így hát ismernünk kellett!

Forase lassan bólintott.

- Dilis földiek! Ebből az esetből azonban legalább egyvalamit mi is megtanultunk.

- Micsodát?

Forase most másodízben váltott földi szlengre:

- Sose kezdj ki dilisekkel, mert kiderülhet, hogy dilisebbek, mint hitted!

A kis ember a földalattin

A metróállomások azok a helyek, ahol az emberek le szoktak szállni, így amikor az Atlantit Avenue állomáson az első kocsit senki sem hagyta el, Cullen kalauz, az IRT alkalmazottja nyugtalankodni kezdett. Tulajdonképpen senki nem szállt ki onnan, amióta Flatbush felé elindultak, pedig minden megállóban több tucat felszálló volt.

Különös! Igen különös! Ez pontosan olyan probléma, amelynél a tapasztalt kalauzok leveszik a sapkájukat, és megvakarják a fejük búbját. Cullen kalauz is így tett. De ez sem segített, ezért a következő állomáson, a Bergen Streetnél, ahol megint nem szállt ki senki az első kocsiból, megismételte a mozdulatot. A Grand Army-nál pedig a fejvakarás mellé hangosan kiejtett néhány olyan ősi gael szót, ami már évszázadok óta apáról fiúra száll. Ezek ugyan megpezsdítették a levegőt, de a problémát nem oldották meg.

Az Eastern Parkwaynél Cullen végzett egy kísérletet. Nem nyitotta ki az első kocsi ajtaját. Kíváncsian kihajolt, a nyakát nyújtogatta, de semmilyen csoda nem történt. A New York-i metró utasai sem nem félénk, sem nem türelmes emberek, így ha egy ajtó nem nyílik ki azonnal, vagy elég hamar, akkor belerúgnak. Ám ezúttal sem rugdosás, sem kiabálás, de még egy hangos szó sem esett. Cullen szeme elkerekedett.

Feldühödött. A Franklin Avenue-nál szitkozódva nyitotta ki az ajtókat. Az összes ajtó ontotta magából a mindkét nemű, mindenféle korú utasokat, csak az első kocsié nem. Annak ajtajain három férfi, és egy igen fiatal leány szállt fel, bár Cullen a nagy tömegtót nem látta pontosan.

A Flatbush Avenue felé haladva Cullen teljesen megfeledkezett az első kocsiról, az utolsó állomást várta, ahol mindenkinek ki kell szállnia. Mindenkinek! Megjárták a President, a Church és a Beverly Road állomásokat, s Cullen azon kapta magát, hogy számolja a Flatbush végállomásig hátralévő megállókat.

Ugyanolyan utasoknak tűntek, mint a többi. Újságot olvastak, bámulták az ablak mögött suhanó feketeséget, vagy a szemközt ülő lányok lábát, vagy éppen csak meredtek maguk elé, mint minden közönséges utas. Csak leszállni nem akartak. Még a következő kocsiba sem volt kedvük átmenni, pedig ott akadt még ülőhely is. Képzeljék el: akadnak olyan New Yorkiak, akik nem mennek át egy ülőhely kedvéért a másik kocsiba csak azért, hogy elkülönülhessenek.

No de itt a Flatbush Avenue! Cullen összedörzsölte a kezeit, kinyitotta az ajtókat, és a lehető legérthetetlenebb módon hangosan azt kiáltotta:

- Végállmááás! Nemmettováááább! - Még kétszer-háromszor elismételte, mire abból az istenverte első kocsiból többen ránéztek. Szemrehányás villant a szemükben. Mintha azt mondanák: Ez nem hallott még a polgármester csendrendeletéről?

A szerelvény többi kocsiját elhagyták az utolsó utasok is, és páran már be is szálltak a visszafelé útra. Néhányan kíváncsi pillantást vetettek az első kocsira. A New Yorkiak mindent, amit nem értenek, valamiféle mutatványnak tekintik.

Cullen megint elővette a gael kifejezéseket, és a peronon elindult a vonatvezető fülkéje felé. Erkölcsi támaszra volt szüksége. A vonatvezetőnek már ki kellett volna szállnia a fülkéjéből, hogy megtegye az előkészületeket a visszaútra, de nem tett ilyesmit. Cullen jól látta őt az ajtó üvegén át, amint a műszerfal fölé hajolva kifejezéstelen tekintettel bámulja az ütközőket,

- Gus! - kiáltotta Cullen. - Gyere ki! Pokoli egy... Ebben a pillanatban a torkára fagyott a szó. Nem Gus volt az. Egy kis öregember mosolygott rá udvariasan, és üdvözlésképpen az ujjait lengette feléje.

Patrick Cullen ír lelke fellázadt. Harsány kiáltással megragadta az ajtó peremét, és megpróbálta kifeszíteni. Tudnia kellett, hogy nem fog menni. Mély lélegzetet vett, elmondta az írek istenéhez intézett fohászát, és az első kocsi nyitott ajtaján át berontott a zsúfolt kocsiba. Mögötte feltápászkodtak utastársaik öléből, akiket fellökött, és igazi New York-i udvariassággal (ami morgásból, nyögéshól és grimaszból áll) bocsánatot kértek egymástól, majd visszabújtak az újságaikba.

Akkor meghallotta a forgalomirányító csengőjét. Elérkezett az ideje, hogy a vonat elinduljon. Szólítja a kötelesség! Emberfeletti igyekezettel araszolni kezdett a kijárat felé, de az ajtó becsukódott, mielőtt le tudott volna szállni, s a vonat elindult.

Cullennek eszébe villant, hogy most első esetben elmulasztott jelentést tenni, mire azt mondta:

- Az isten verje meg! - Úgy ötven lábnyi út után megállapította, hogy rossz irányba mennek, de ezúttal nem szólt semmit.

Végül is, amit mondani akart, arra még a gael nyelvben sincs kifejezés.

A Flatbush Avenue-ról a szerelvény nem tud rossz irányba menni. Nincs tovább sín, nincs tovább alagút. A sínpár végén ott az ütköző, hogy megakadályozza az izgága vonatvezetőket abban, hogy fúrjanak egyet. Ez abszurdum. Erre még az Új Gazdagságpolitika sem képes.

De mégis arra mentek!

Az új alagútban is voltak állomások - helyes kis megállók, éppen egy kocsi számára valók. Ez helyénvaló is volt, mert csak egy kocsi haladt arra. A többi valahogy lemaradt, s most biztosan rutinútját járja vissza a Bronx Parkba.

Talán egy tucat állomás volt, s mindegyik különös nevű. Cullen csak néhányat jegyezett meg, mert nem mindegyiket látta tisztán. Az egyik az Arkangyal sugárút, a másik a Szeráf utca, megint másik a Kerub sétány nevet viselte.

Akkor a szerelvény befutott egy hatalmas állomásra, ami inkább egy rendkívüli barlangnak tűnt, és ott megállt. Az állomás úgy háromszáz láb magas lehetett, és félgömb alakú volt. A sínek pontosan a középpontja felé tartottak, ahol a peron látszólag a levegőben lebegett.

Már csak a kalauz állt a kocsiban, a többiek kiszálltak a Hozsánna téren. Cullen ernyedten lógott az egyik porcelán kapaszkodón, és egy ajakrúzs hirdetést bámult. A vezetőfülke ajtaja kinyílt, és a kis ember kilépett rajta. Cullenre pillantott, megfordult, majd visszanézett.

- Hé - kurjantott -, maga kicsoda?

Cullen lassan feléje fordult, de még mindig a kapaszkodót szorongatta.

- Csak a kalauz. Velem ne törődjön. Úgyis kiléptem volna. Nem szeretem ezt a munkát.

- Ó, kedves uram, erre nem számítottam. - A kis ember megcsóválta a fejét. - Én Mr. Crumley vagyok - magyarázta. - Azzal foglalkozom, hogy mindenfélét lopok. Jobbára embereket. Olykor metrókocsikat - de azok túl nagyok és esetlenek, nem gondolja?

- Mister - mordult fel Cullen. - Két órája, hogy abbahagytam a gondolkodást. Az nem vezet sehová. Ki maga egyáltalán?

- Mondtam már. Mr. Crumley vagyok. Az Istenség természetét gyakorlom.

- A pissentést?

- Dehogyis, nem - vonta össze a szemöldökét Crumley. - "Istenséget" mondtam, mint Jehova. Nézze! - Kimutatott az ablakon. Odakint az egyik szikla megingott, majd felemelkedett. Crumley megmozdította az ujját, mire az egyik szirt kis "h" betű alakját vette fel.

- Ez a jelképem - közölte Crumley szerényen. Különleges, nem? De ez még mind semmi. Várja meg, amíg mindent összerendezek. Kedvesem, kedvesem, én csodákat művelek!

Cullen hol a lebegő sziklára, hol a vigyorgó Crumleyra pillantott, mígnem elszédült, s akkor abbahagyta.

- Figyeljen - krákogta rekedten. - Hogyan tudta azt a kocsit továbbhozni a Flatbush Avenue-ról? Honnan indul az az alagút. Csak nem idegenek...

- Ó, dehogy! - válaszolta Mr. Crumley. - Én magam csináltam, de így akartam, hogy senki ne vegye észre. Elég nehéz volt. Kiszívta belőlem az ektoplazmát. Ha embereket is belevonok a csodatételbe, akkor sokkal nehezebb, mert akkor meg kell küzdenem az akaratukkal is. Ha nincs megfelelő számú hívőd, nem tudod megtenni. Én most, hogy több mint ezer hívem van, meg tudtam tenni, de volt idő - elgondolkozva rázta meg a fejét -, amikor még egy bébit sem tudtam levitálni, vagy egy leprást sem tudtam meggyógyítani. De ne vesztegessük az időt. Már a legközelebbi gyárban volna a helyünk.

Cullen felderült. A "gyár" szó olyan prózai volt.

- Volt egy bátyám - kezdte -, aki egy kizsákmányoló gyárban dolgozott, de...

- Ó, Istenem, Mr. Cullen. Én a Hívő Gyárra gondoltam. Tanítanom kell az embereket, hogy higgyenek bennem, ugye? És ezért sokat kell prédikálni. Én pedig hiszek a tömegtermelésben. Azt szeretném, ha egy napon Utópia Henry Fordjának tartanának. Éppen ezért csak Brooklynban tizenkét gyáram van, de ha elegendő hívőt termelek ki, benépesítem velük az egész világot,

Felsóhajtott. - Te jó isten, bárcsak volna elegendő hívem! Millió hívőre van szükségem, mielőtt szabadjára engedem a fejlődést, és belemerülhetek a részletekbe. Ez olyan unalmas! Ma még folyton figyelmeztetnem kell őket arra, hogy ki vagyok - még a Tanítványokat is. Mellékesen Cullen - olvasok a gondolataiban, innen tudom a nevét -, természetesen maga is hívő akar lenni.

- Nos hát... - kezdte Cullen idegesen.

- Ó, menjen már. Némelyik isten feldühödne a maga betolakodása miatt, és egy szempillantás alatt - pattintott az ujjával - elbánna magával. Ezt én nem teszem, mert úgy vélem, az emberölés tapintatlan, elhamarkodott cselekedet. Magának pedig hősnek kell lennie.

Patrick Cullen intelligens férfi volt. Hitt a szellemek, a koboldok és a Kis Manók létezésében, és a lelke nyitva állt a kopogó szellemek, a vérfarkasok, a vámpírok és az ilyesfajta idegen aljanép előtt. Túl művelt volt ahhoz, hogy nevessen a természetfeletti dolgokon. Mindazonáltal nem érezte úgy, hogy ez kompromittálná a vallását. Teológiai ismeretei felszínesek voltak, de úgy vélte, ha egy halandó istennek adja ki magát, abban van egy adag eretnekség, istenkáromlás és szentségtörés.

- Maga egy csaló - kiáltotta merészen -, és azon az úton, amelyre rálépett, éppen a Pokol felé tart.

Mr. Crumley csettintett a nyelvével.

- Milyen borzalmas dolgokat mond. És milyen feleslegesen! Maga természetesen hisz bennem.

- Ó, valóban?

- Nos, hát ha ön ilyen önfejű, mutatok magának egy kis csodát. Lehet, hogy nem éppen helyénvaló - bal kezével tétova mozdulatot tett -, de hinni fog bennem.

- Hát persze - mondta Cullen sértődötten. - Mint mindig. És hogyan imádhatnám önt? Szeretném tökéletesen csinálni.

- Csak higgyen bennem, ennyi az egész. Most menjen a gyárba, azután majd az otthonába bocsátjuk - ahol észre sem fogják venni a távollétét-, és mint hívő élheti le hátralévő életét.

A kalauz elragadtatottan mosolygott.

- Ó, boldogság! A gyárba akarok menni.

- Természetesen mehet - válaszolta Mr. Crumley. - Jó crumleita válik magából, ugye? Jöjjön! - A kocsi ajtajára mutatott, mire az kinyílt. Kiszálltak, s Crumley mutogatni kezdett. Előttük szétvált a szikla, mögöttük pedig újból egybeolvadt. Cullen követte a kis alakot, aki most már az ő istene is volt.

Mert az, gondolta Cullen. Amelyik isten ilyesmit tud, az átkozottul jó isten, és abban érdemes hinni. Megérkeztek a gyárba - egy másik barlangba, csak ez kisebb volt. Mr. Crumley, úgy tűnik, kedveli a barlangokat.

Cullen nem sokat törődött a környezetével. Mindazonáltal nem is sokat érzékelt belőle a halványlila ködtói, ami akadályozta a látásban. Az volt az érzése, hogy valamilyen futószalagon áll, ami mellett itt-ott emberek álldogáltak. A Tanítványok, gondolta. A futószalagot pedig biztosan nem-hívók, vagy egyéb alantas teremtmények mozgatják.

Egy férfi mosolyogva figyelte őket. Egy Tanítvány, gondolta Cullen, és természetes mozdulattal mutatta feléje a jelet. Eddig még sosem tett ilyet, de könnyedén ment. A Tanítvány hasonló módon válaszolt.

- Az Úr már szólt, hogy ön jönni fog - búgta a Tanítvány. - Különleges csodát készített elő az ön számára, azt is mondta. Ez valóságos kivételezés. Kívánja, hogy körbevezessem?

- Eltalálta.

- Nos, ez itt az Egyes Gyár. Itt van az összes többi gyár idegközpontja. A többi csak előkészítő tanfolyamokat tart, és csak Hívőket nevel. Mi Tanítványokat.

- Ó, Tanítványokat! És én is Tanítvány leszek? kérdezte Cullen mohón.

- A mirakuláció után természetesen. Tudja, maga különleges valaki. Csak öt olyan ember van, akivel Mr. Crumley személyesen lépett kapcsolatba.

Csodálatosan mennek a dolgok. Minden, amit Mr. Crumley tesz, az maga a csoda. Micsoda egy isten! Micsoda egy isten!

- Maga is így kezdte?

- Persze - válaszolta a Tanítvány higgadtan.

- Én is fontos ember vagyok, De azt szeretném, ha még fontosabb lehetnék.

- Ugyan már, minek? - kérdezte Cullen, hangjában némi megdöbbenéssel. - Csak nem Mr. Crumley (éljen soká) diktátumai ellen morgolódsz? Hisz ez szentségtörés!

A Tanítvány kényelmetlenül mocorgott.

- Nos, vannak elképzeléseim, és szeretném kipróbálni őket.

- Vannak ötletei, mi? - károgta Cullen baljóslatúan. - Mr. Crumley (örökéletű lehet) tud róla?

- Hát, őszintén szólva nem! De csak az számít... a Tanítvány óvatosan körbepillantott, majd közelebb húzódott. - Nem én vagyok az egyetlen. Sokan gondoljuk azt, hogy Mr. Crumley (akit áldunk) egy kissé régimódi. Például behozta ide a fényt.

Cullen felnézett. Ugyanolyan világítótesteket látott, mint amilyenek az alagútban voltak. Valamelyik IRT metróvonalról lophatta őket. Tökéletesen ugyanolyan stoplámpák és kijárat-jelzők.

- Mi a baj vele? - kérdezte. A Tanítvány elmosolyodott.

- Hiányzik belőle az eredetiség. Az ember arra számít, hogy egy A osztályú isten valami újat talál ki. Amikor embereket szerez, a metróalagutat használja, és betartja a metró közlekedési szabályait. Megvárja a forgalomirányító indító jelzését, megáll minden állomáson, durva elektromosságot használ, meg ilyesmi. Amire nekünk szükségünk van - a Tanítvány szélesre tárt karokkal kiáltotta -, az még több vállalkozó szellem, még több újonc. Fel kell gyorsítanunk a dolgokat, hatékonyságra, tetterőre van szükségünk.

Cullen indulatosan meredt rá.

- Maga egy eretnek - vádolta. - Magát ki fogják átkozni. - Dühösen pillantott körbe valamilyen harang, síp, gong vagy dob után, amivel megidézhetné a nagy Crumleyt, de nem talált semmit.

A másik sűrűn pislogott.

- Lássuk - mondta kényszeredetten -, mennyi az idő... Kifutok az időből. Jobb lesz, ha fellép a konvejor szalagjára, hogy megkaphassa az első leckét.

Cullent idegesítette lompos kísérője. Mr. Crumley azért különb volt ennél a Tanítványnál, de hát a lecke az lecke, ájtatosan fogadta a dolgot, és követte a férfit. Döcögős mozgása ellenére a mozgójárda kényelmesnek bizonyult. A Tanítvány Cullent az első tanítóhoz kísérte - egy másik Tanítványhoz -, aki egy táblaféle előtt állt. Amíg Mr. Crumley-vel beszélgetett, Cullen megfigyelte a kérdés-felelet játék módszerét, és jól megjegyezte.

Ennek következtében meglepődött, amikor a második Tanítvány ahelyett, hogy súlyos mutatópálcájával a táblán indukálta volna a kérdéseket, a fejére tette azt.

A fények kialudtak.

Amikor magához tért, lent volt az üreg legalján. Ki volt kötözve, mint egy Lator, s hárman is beszéltek hozzá.

- Nem lehet meggyőzni - mondta éppen a Tanítvány -, pedig Crumley dupla kezelést írt elő neki.

- Ez az első dupla kezelés, amit Crumley valaha előírt - mondta a kis kövér.

- Reméljük, az utolsó is. Hogy kezdődött?

- Hát igen. Nos hát igen. Úgy két órája a Négyes Szektorba teleportáltuk magunkat. Tökéletes kis csoda volt.

- Nagyszerű! - lelkesedett a Tanítvány. - És hogy vannak a Négyesben?

A kis kövér az ajkát biggyesztette.

- Hát nem sok gondjuk van. Valami oknál fogva régimódi effektusokat használnak. A csodák csak úgy megesnek. Még a közönséges crumleiták is képesek rá. Néha meg csak úgy maguktól megtörténnek. Eléggé zavaró.

- Hm. Ez nem jó. Ha túl sok a sikeres csoda, Crumley gyanút fog. Ha csak egyet is kinyomoz, rögtön rájön a többire is, és akkor a támogatásuk nélkül gyengék leszünk ahhoz, hogy kiálljunk vele szemben.

- Most még - szólt a kövér nyugtalanul - nem vagyunk elég erősek. Nem szabad hebehurgyán cselekednünk. Elég régóta gyengítjük őket ahhoz, hogy új istent állítsunk, és akkor...

- Egy új istent, mi? - mondta a másik, és megfontoltan bólintott.

- Persze - válaszolta a Tanítvány. - Egy új isten, akit mi kreálunk, s akit csak mi semmisíthetünk meg, Teljesen a mi uralmunk alatt lenne, és akkor az egyszemélyes zsarnokság helyett tanácsunk lehetne.

E szavakat általános vigyorgás követte, s mindenki elégedettnek tűnt.

- De a továbbiakról majd máskor tárgyalunk - folytatta a Tanítvány. - Addig is higgyünk, de csak egy kicsit. Crumley nem ostoba, ezt tudjátok, s nem akarjuk, hogy lazaságon kapjon bennünket. Most menjünk. Mindannyian.

Behunyták a szemüket, koncentráltak egy keveset, majd sóhajtva kinyitották.

- Nos - mondta a kis kövér -, ezzel készen volnánk. Jobb lesz, ha visszamegyek.

Odalentről Cullen figyelte őt. Pontosan úgy nézett ki, mint a fa ágán gubbasztó csirke, amint a lábát kimerevítve felfelé bámul. Azután még jobban hasonlított hozzá, mert karját széttárva felugrott, és elrepült.

Cullen csak a másik három szemének mozgását figyelve tudta nyomon követni. Mindhárman felfelé néztek, majd még feljebb, mintha a barlang legmagasabb pontja felé repült volna. Azokból a szemekből önelégültséget olvasott ki. Nagyon tetszett nekik a csoda.

Azután mind elmentek, s Cullen ottmaradt szent megbotránkozásával együtt. Lényének legmélyét fenekestől felkavarta ez a bűnös lázadás, ez a hitehagyás, ez a, ez a... nem talált rá szavakat, pedig a gael nyelvet is segítségül hívta,

Elképzelte azt az istent, aki a teremtőinek uralma alatt áll. Ez antropomorf eretnekség (hol is hallotta már ezt a kifejezést?), amely valamennyi vallást alapjában rendíti meg. Ő meg csak fekszik ott, és figyeli, amint alapjában rengetnek meg minden vallást. Tanúja lesz annak, hogy megbuktatják Crumleyt?

Soha! Csakhogy a kötelek erősen tartották, úgyhogy ottmaradt a helyén.

És akkor megszakadtak a gondolatai. Mély, búgó hangot hallott, ami akár emberi is lehetett volna, ha nem olyan mérhetetlenül mély. Azonnal felfigyelt a belőle áradó fenyegetésre. Cullen reszketni kezdett a kötelékei alatt, de a többiek, akik nem voltak lekötözve, még jobban reszkettek.

A Lator Tanítvány térdre roskadt, és mindenkinél jobban remegett.

A hang újból felharsant, ezúttal érteni is lehetett: HOL VAN AZ A CSAVARGÓ CRUMLEY? - dübörögte. Nem várt választ. Árnyfelhő gyülekezett az üreg közepén, és fekete villám csapott ki belőle. Tűzcsóva villant a nyomában, s fröccsent szerteszét. Amint elcsitult, hatalmas lyuk tátongott a helyén. Mindez Cullentől messze történt, s jó nagy zűrzavar keletkezett a nyomában.

Cullen nagyon szeretett volna csatlakozni a küzdelemhez, de sajnos a Tanítvány, aki kikötözte őt, valószínűleg volt cserkész. Mert hiába izgett-mozgott, a csomó nem engedett. Ezért azután megint gael szókészletét hívta segítségül, és azt kívánta, bárcsak szabad lehetne. Hogy ne legyen lekötözve. Hogy minél távolabb legyen a tűztót. Sok mindent kívánt, de ezek egy része nem tűri a nyomdafestéket.

És akkor valami simogatást érzett, megszűnt a szorítás, és a kötél többé nem volt több, mint a lába körül felhalmozott növényi rost. Nyilván a lázadók által felszabadított erők itt is elszabadultak, mint a Négyes Szekcióban. Mit is mondott a kis kövér ember? "A csodák csak úgy megesnek. Minden közönséges crumleita képes rá, néha meg csak úgy magától megesik."

Minek vesztegetni az időt? A kőfalhoz rohant, és azt kívánta, hogy váljon szét. Többször is elismételte, gael jelzőkkel is kiegészítve, de a fal még csak meg sem lágyult. Vadul a falra meredt, s akkor észrevette a lyukat. A barlang oldalában volt, vele ellentétes oldalon, mintegy három emeletnyivel feljebb. De a spirális konvejor csak lefelé volt ép.

Valahogy sikerült elugrania, és megkapaszkodott a spirális szállítószalag alsó peremében. Felmászott, és futni kezdett. Az emésztő tűz messze mögötte maradt. Három szintet futott felfelé, s közben arra sem maradt ideje, hogy elszédüljön a körkörös futástól. De amikor a lyukhoz ért, kiderült, hogy hiába látta hívogatóan nagynak, közelről nézve sem volt sokkal nagyobb, mint lentről.

Lihegve dőlt a falnak. A tűz most kettévált, mindkét irányban húsz lábnyira elégette a szalagot. A barlangban szanaszét mintegy kétszáz ember rohangált, kiabált.

A látvány fura módon megnyugtatta. Lecsillapodott, és újabb kísérletet tett, hogy bejusson a lyukba. Megpróbált felkapaszkodni a meredek falon, de nem sikerült.

Akkor Mr. Crumley dugta ki a fejét a lyukból, és azt mondta:

- Ó, irgalmas én! Micsoda borzalmas fejetlenség! Uramisten! Jöjjön fel, Cullen! Minek maradna odalent? Mélységes béke szállta meg Cullent.

- Üdv, Mr. Crumley - kiáltotta. - Örökké érezze a rózsa illatát!

A másik elégedett pillantást vetett rá.

- Köszönöm, Cullen. - Intett a kezével, mire a kalauz ott termett mellette. Egyszerű levitáció. Cullen lelkének legmélyén megerősödött a gondolat, hogy ő egy isten.

- És most - sürgette Mr. Crumley - sietnünk kell, sietnünk, sietnünk. Erőm jobbára elhagyott, amikor fellázadtak a Tanítványok, és a metrókocsim elakadt félúton. Szükségem van a segítségére. Siessen!

Cullennek nem maradt ideje arra, hogy megcsodálja a folyosó végén az aprócska földalattit. Crumley nyomában leugrott a peronról, és mintegy százlábnyit rohant a veszteglő kocsi felé. Egy kórista lelkesültségével rontott be az első ajtón. Mr. Crumley vigyázta a lépteit.

- Cullen - utasította -, indítsa ezt el, és vigye vissza az igazi vonalra. És legyen óvatos, ő már vár rám. - Kicsoda?

- Az új isten. Képzelje, azok a bolondok - nem, idióták - azt hiszik, hogy ellenőrizhető istent tudnak faragni, amikor maga az istenség lényege nem kontrollálható. Persze amikor istent alkotnak, hogy az megsemmisítsen engem, akkor a Pusztítót alkotják meg, aki mindent megsemmisít, amit én alkottam, a Tanítványokat is beleértve.

Cullen gyorsan dolgozott. Tudta, hogyan kell elindítani a 30990-es kocsit; ezt minden kalauz tudja. A kocsi másik végébe szaladt, és a kontroller karját a legnagyobb sebességre állította. Csak ennyit kellett tennie. A sínek áram alatt voltak, s a fények is kigyúltak. Közöttük és Isten Országa között nem égtek a jelzőfények.

Mr. Crumley leheveredett az ülésekre.

- Maradjon nagyon csendben. Lehet, hogy elhúz mellettünk. Én is meghúzom magam, hátha nem vesz észre. Magát mindenesetre nem fogja bántani - remélem. Édes Istenem, amióta a Négyes Szektorban elkezdődött, nagyon rosszul mennek a dolgok.

Nyolc állomáson haladtak át úgy, hogy semmi nem történt, s akkor az Utópia körtérre értek, és... valójában ott sem történt semmi. Csak az a benyomásuk támadt, hogy a peronon álló emberek heves rosszindulattal bámulnak rájuk. Nem is emberek voltak, hanem egyetlen személy. Nem is egy személy, csupán egy hatalmas szem, ami csak figyelt, figyelt, figyelt.

De továbbmentek, és Cullen szinte azonnal megpillantotta az alagút falán a fehér alapon fekete feliratot: "Flatbush Avenue".

Gyorsan befékezett, mert az állomáson vonat várakozott. A fék azonban nem működött, s a kocsi addig gurult, amíg össze nem ért a szerelvénnyel. A 30990-es halk koppanással a vonat egyik kocsijává vált.

Persze ez Mr. Crumley műve volt. Ott állt mögötte, és figyelt.

- Nem vette észre magát, ugye? Nem... láttam, hogy nem. Elmúlt a veszély? - kérdezte Cullen nyugtalanul. - Nem hiszem - válaszolta Mr. Crumley szomorúan. - Miután elpusztítja minden teremtményemet, funkciója értelmét veszti, így egyszerűen megszűnik létezni. Ez a hanyag, trehány munka eredménye. Undorodom a humán lényektől.

- Ne mondjon ilyet.

- De mondok - vágott vissza Crumley vadul. - Az emberek nem alkalmasak arra, hogy istenek lehessenek. Túl sok bajt kevernek. Minden valamirevaló istennek ősz haja van, és azt hiszem, maga is úgy gondolja, hogy az ősz haj tiszteletre méltó. A fene egye meg az embereket! Nélkülem semmire sem mennek. Most Afrikába megyek, és a csimpánzokkal próbálkozom. Fogadok, sokkal jobb alanyok lesznek!

- De várjon - jajdult fel Cullen. - Velem mi lesz? Én hiszek magában.

- Ó, kedvesem, ez nem fog menni. Térjen vissza a normális életbe.

Mr. Crumley után nyújtott keze a levegőbe markolt, s az istenfélő ír egy újabb gael szóvirágot engedett útjára. - Várj, te istenverte gazfickó...

De Mr. Crumley már nem volt ott. Csak a forgalomirányító, aki igen udvariasan - és angolul - tudakozódott, hogy mi az isten van vele, hogy még nem indul?

Törvényes rituálék

I.

A csillagok már kihunytak, a nap éppen most merült a horizont alá, és a Sierra Nevada felett vöröses aranyra színezte a nyugati égboltot.

- Hé! - rikácsolta Russell Harley. - Gyere vissza! - De a régi Ford motorja túl nagy zajt csapott, és a vezetője nem hallotta a kiáltást. Harley káromkodva figyelte, amint az öreg batár félig lapos kerekein végigszáguld a homokba vájt kerékcsapáson. Kígyózó mozgása nyomán egy hatalmas nem harsant a fejében. Nem, ma nem mehetsz el; nem, neked itt kell maradnod, itt kell megküzdened.

Harley felmordult, és felkaptatott a régi faház verandájának lépcsőjén. Mindenesetre jól volt megépítve. A lépcső, bár ötven éve készült, meg sem reccsent a lába alatt.

Harley felszedte a csomagokat, amiket eldobált, amint rájött, hogy társa meggondolta magát, és az avítt, műbőrből készült málhazsákokat behordta a házba. Ott a poros huzatú pamlagra dobta, és körülnézett.

Fullasztó hőség volt, a kinti sivatag illata bekúszott a szobába. Tüsszentett.

- Víz - mondta fennhangon -, az kell nekem. - Végigjárta az összes szobát a földszinten, akkor hirtelen megállt, és a fejére csapott. - Vízvezeték! - természetes, hogy nyolc mérföldnyire a várostól, a sivatagban nincs vízvezeték! Egy kút lehet már csak a reménye... Ha van.

Besötétedett. Persze villany sem volt. Idegesen botorkált a poros szobákon keresztül a ház hátsó fertályába. A zsalus ajtó fémesen felsikoltott, amint kinyitotta. Az ajtó mellett egy vödör hevert. Felvette, megfordította, és kirázta belőle a homokot. Végignézett a "kiskert"-en. Úgy tizenötezer hektár homokos dombvidék, mindenütt zsálya és tűzvirágú ocotillo kaktusz.

Kút sehol.

A vén bolond csak szerzett valahol vizet, gondolta mérgesen.

Lement a hátsó lépcsőn, és kisétált a sivatagba. A feje felett pislákoltak a csillagok, de a nap már lement, úgyhogy csak homályosan látott. Gyilkos csend honolt. Csak a homok felett suhanó könnyű szellő hallatszott, no meg cipőjének csosszanása.

Az egyik közeli zsályabokor irányából megcsillant a csillagfény. Elindult feléje. Egy kis tavacskát talált ott, ami beszorult két hatalmas kőtömb közé. Kétkedőn meredt rá, majd megvonta a vállát. Víz volt. Ez is jobb a semminél. Belemerítette a vödröt. Mivel nem volt gyakorlata az ilyesmiben, a vödör negyedrészt homokkal telt meg, mert végighúzta a medence fenekén. Amikor felemelte a színültig telt vödröt, és beleivott, vadul káromkodva köpte ki az első kortyot.

Azután már okosabban cselekedett. Letette a vödröt, és megvárta, amíg leülepedik a homok, azután a markával merített belőle, és a szájához emelte.

Patt. HSSSZP. Patt. HSSSZP. Patt. HSSSZP...

- Mi a franc?! - Harley felállt, és kíváncsian körbepillantott. Mintha valahonnan víz csepegne egy forró kályhára, amin sisteregve gőzzé alakul. Nem látott mást, csak homokot, zsályát, meg a langyos vízzel teli medencét.

Patt. HSSSZP...

Akkor meglátta, és kidülledt a szeme. Valahonnan a semmiből ragadós, a víznél sűrűbb, fekete csepp hullott alá, mégpedig lassabban, mint ahogy a gravitáció miatt kellett volna. Amint elérte a víz felszínét, sisteregve szétfutott, és eltűnt. Úgy nyolc lábnyira tőle hullott le, és csak a csillagfényben volt látható.

S ekkor:

- "Tűnj el a földemről" - szólt egy hang a semmiből.

Harley szót fogadott. De mire három órával később Rebel Butte közelébe ért, már alig tudott járni, és azt kívánta, hogy a pokol minden szörnyűsége ellenére bárcsak ivott volna legalább még egy kortyot. Ezzel szemben öt mérföldet futott. Bátrabb is lehetett volna. Borzongva emlékezett vissza, hogy a meleg párától hogyan változott a sivatag tejtengerré, és fenyegette elnyeléssel.

Amikor megérkezett Rebel Butte első, kerozinlámpával megvilágított kocsmájához, és bebotorkált az ajtón, viharvert öltözékéről a csapos azonnal látta, hogy valami tébolyodottal van dolga, vagy legalábbis olyasvalakivel, akit megrészegített a sivatag dús levegője. A ruhája tetőtől talpig ragacsos volt, s minél jobban dörzsölte, annál jobban tapadt rá. Vér!

- Whiskyt! - kiáltotta rekedt hangon, és a pulthoz tántorgott. Elővett egy gyűrött bankót, és a csapos elé hajította.

A helyiség hátsó felében abbamaradt a blackjack játék. Harley magán érezte a játékosok, a csapos és a pultnál támaszkodó magas, karcsú alak tekintetét. Mindenki őt nézte.

A csapos mozdult meg elsőnek. Anélkül, hogy odanézett volna, a háta mögé nyúlt, és az üveget Harley elé tette a pultra. Egy kancsóból vizet töltött, és egy nagyítóval együtt az üveg mellé tette.

- Meg t'om ám mondani, mi van veled - jegyezte meg mintegy mellékesen -, de úgyse hiszed el. - Így néz ki mindenki, aki talákszik Hankkel, de nem tudja, hogy ott van.

Harleynek eszébe jutott, mennyire szomjas, és kiitta a pohár vizet, majd töltött magának whiskyt, és azt is lenyelte, nem várta meg, míg a csapos tölt neki. Érezte, amint az ital, végigcsorogva a torkán, elűzi belső reszketését.

- Miről beszélsz? - kérdezte végül. Megfordult, és félig ráfeküdt a pultra, hogy elrejtse szennyes öltözékét. A csapos felnevetett.

- Az öreg Hankről - mondta. - Mingyá tudtam, ki vagy, má azelőtt, hogy Tom megmonta, hol hagyott. Te vagy Zeb Harley hitvány unokaöccse, és azér vagy itt, hogy eladd Harley Hallt, pedig az öreg még ki sem hűlt.

Russell Harley látta, hogy a blackjack játékosok még mindig őt figyelik. Csak a pultnál támaszkodó sovány férfi tett úgy, mint aki nem vesz tudomást róla. Éppen töltött magának, és ez a tevékenység minden figyelmét lekötötte.

Harley elvörösödött.

- Figyelj - keményedett meg a hangja -, nem tanácsért jöttem ide. Inni akarok. Én fizetek érte, te meg fogd be a szádat.

A csapos vállat vont. Hátat fordított, és a blackjack asztalhoz ment. Egy másodperc múlva az egyik játékos is megfordult, és az asztalra dobott egy lapot. A többiek követték a példáját.

Harley megpróbálta legyűrni a büszkeségét, hogy újból megszólítsa a csapost, aki, úgy tűnt, tud egyet s mást arról, ami őt érdekli. Ekkor a magas férfi megveregette a vállát. Harley megfordult, és majdnem elejtette a poharát. Mivel elmerült a gondolataiban, összerezzent: nem vette észre, hogy odajött hozzá.

- Fiatalember - mondta a sovány -, az én nevem Nicholls. Jöjjön velem uram, beszélgessünk erről a dologról. Azt hiszem, segíthetnénk egymásnak.

Még a tizenkét hengeres autó is úgy billegett a homokos kerékvágásban, mint egy szénásszekér, amint az öreg Zeb "Harley Hall"-ja felé tartottak.

Russell Harley hátranyújtotta a nyakát, és megszemlélte a pótülésre szórt holmikat.

- Nem tetszik ez nekem - panaszkodott. - Még sosem volt dolgom szellemekkel. Honnan tudjam, mi sül ki ebből?

Nicholls elmosolyodott.

- Hallgasson rám. Nekem már volt dolgom szellemekkel. Mondhatjuk úgy is, hogy szellemirtó vagyok, exterminátor, ha úgy tetszik.

- Akkor sem tetszik - morgolódott Harley. Nicholls éles pillantást vetett rá.

- Azt azért szeretné, ha Harley Hall a magáé lenne, ugye? Meg az a sok pénz, amit a néhai valószínűleg elrejtett valamerre? - Harley vállat vont. - Biztosan szeretné - erősködött Nicholls, és szemét újra az útra szegezte. - Mégpedig jó okkal. Az újságok írtak egy fiatal, magas fickóról.

- Gondolom, maga is amiatt van itt - válaszolta Harley mogorván. - Én megtalálom a pénzt, ami egyébként is az enyém, és valamennyit adok belőle magának. Mennyit kér?

- Erről majd később beszélgetünk - mondta Nicholls. Szórakozottan elmosolyodott, miközben az útra meredt.

- Most beszéljük meg!

A mosoly lehervadt Nicholls arcáról.

- Nem - csattant fel. - Nem beszéljük meg. Én szívességet teszek magának, ifjú Harley. Erre emlékezzen. Viszonzásképpen... azt teszi, amit mondok!

Harley ezen elrágódott, de nem volt túlságosan ínyére a dolog. Várt néhány percet, azután témát váltott.

- Egyszer jártam odakint, amíg az öreg még élt - kezdte. - De nem szólt semmiféle szellemről.

- Talán mert érezte, hogy maga mire gondolt... nos, különös - gondolkodott el Nicholls. - És talán igaza is volt. Mikor járt ott?

- Ó, már nagyon régen - válaszolta Harley kitérően. - De egy egész napot töltöttem itt, meg egy fél éjszakát. Az öreg vén hülye volt, de nem tartott szellemeket a padláson.

- Ez a szellem a barátja volt - hangsúlyozta Nicholls -, a bár tulajdonosa biztosan elmondta magának. A néhai amolyan remete volt errefelé. Több tucat mérföldnyire élt a várostól, kint a semmiben, sehová nem járt, és senkivel nem barátkozott. De mégsem volt egészen remete. Ott volt neki társaságnak Hank.

- Szép kis társaság lehetett.

Nicholls komoly tekintettel fordult feléje.

- Ó, azt nem tudom - mondta. - De jól megvoltak egymással. Együtt kártyáztak meg sakkoztak. Hanket nagy zsugásnak tartották, Az itteniek szerint emiatt ölték meg. Rajtakapták, hogy a pakli aljáról oszt, és lelőtték. A golyó átfúrta a torkát, úgyhogy vértócsában halt meg. - Teljes súlyával belekapaszkodott a kormánykerékbe, hogy a kocsit ki tudja ugrasztani a mély keréknyomból. Az érintetlen homokon folytatta útját az öreg ház felé.

- Az a sok vér az - fejezte be, amikor megálltak a veranda előtt -, ami a jelenéssel jár.

Harley lassan kinyitotta az ajtót, de kint maradt, és nyugtalanul nézett végig a viharvert épületen. Nicholls leállította a motort, kiszállt, és rögtön a kocsi farához ment.

- Jöjjön ide - hívta, miközben mindenfélét vett elő a csomagtartóból. - Segítsen. Nem bírom el egyedül.

Harley vonakodva odament, s csodálkozva pillantott a száraz rőzsekötegekre, a színes kötéltekercsre, a krétákra, az undorító, száraz gazokra, az apró állatok lerágott csontjaira és a többi, még kevésbé szívderítő vicik-vacakra.

Patt. HSSSZP. Patt. HSSSZP...

- Itt van! - vakkantott Harley. - Figyeljen! Itt van a közelben, és minket figyel.

- Ha! Ha! Ha!

A nevetés öblös volt, kellemetlen... és testetlen. Harley kétségbeesetten kezdte keresgélni az árulkodó vérnyomot. És megtalálta: a levegőből hullott, pontosan a kocsi mellé, méltóságteljesen érintette a talajt, majd sisteregve szétterült és eltűnt.

- Úgy van, figyellek téged - zengte egy bősz hang. - Russell, te egy semmirekellő, züllött alak vagy. Semmi hasznomat nem fogod látni, ahogyan te sem voltál az én hasznomra. Akár élek, akár nem, ez a föld az enyém! A nagybátyáddal megosztottam, te himpellér, de veled nem fogom. Tűnj el innen!

Harley reszkető térdekkel az elülső lökhárítóhoz tántorgott, és leült rá.

- Nicholls... - hebegte zavarodottan.

- Ó, gyürkőzzön már neki - szólt rá Nicholls idegesen, és egy nagy tekercs tarka zsineget dobott Harley felé, amin furcsa csomók éktelenkedtek. Azután a vér felé fordította a figyelmét, s néhányszor belekaszált a levegőbe, mielőtt egy csepp lehullott volna. A szája mindvégig mozgott, de hang nem jött ki rajta, ezt Harley megfigyelte. Zihálás és fojtott vijjogás hallatszott a vércseppek forrásának irányából. Nicholls hangosan tapsolt egyet, majd az ifjú Harley-hoz fordult.

- Fogja azt a zsineget, és feszítse ki a házban - utasította. - De ügyeljen arra, hogy minden ajtónak és ablaknak pontosan a közepén haladjon át. Ez nem sok ugyan, de addig megteszi, amíg komolyabb csapdákat tudunk állítani.

Harley bólintott, és reszkető ujjával a csepegő vérre mutatott, ami most sokkal hevesebben sistergett és füstölt, mint korábban.

- Ezzel mi lesz? - kérdezte nagy nehezen. Nicholls önelégülten mosolygott.

- Itt tartom, amíg a tehenek haza nem jönnek - mondta. - Gyerünk!

Harley figyelmetlenségében belélegzett egy adagot a bűzös fehér füstből és addig köhögött tőle, amíg a könny csorogni nem kezdett a szeméből. Amikor magához tért, látta Nichollst, amint egy zöld kötésű, szamárfüles könyvből olvas valamit. Odaszólt neki:

- Abbahagyhatom már a kevergetést?

Nicholls egy grimaszt vágott, és dühösen megrázta a fejét, de nem nézett rá. Tovább olvasott, ajkai eltorzultak a soha nem hallott nyelv szavaitól.

Azután abbahagyta, becsukta a könyvet, és megtörölte a szemöldökét.

- Nagyszerű - biztatta. - Minél tovább keveri, annál jobb. - Szél felőli oldalról megközelítette a tűzhelyen nyugvó hatalmas edényt, aminek Harley a tartalmát kevergette, és óvatosan belelesett.

- Ezzel készen volnánk - közölte. - Vegye le a tűzről, és hagyja egy kissé kihűlni.

Harley leemelte, majd bal kezével megtapogatta sajgó bicepszét. Az edényben zöld, sűrű halmazállapotú főzet fortyogott.

- És most? - kérdezte.

Nicholls nem válaszolt. Enyhe meglepetéssel pillantott fel, amikor odakintről váratlanul felhangzott egy győzelemkiáltás, amit a szél üvöltése követett.

- Hank biztosan kiszabadult - vetette oda mintegy mellékesen. - Azt hiszem, nem okozhat nekünk kellemetlenséget, de azért jobb, ha folytatjuk. - Belekotort a felhalmozott kacatba, amit a csomagtartóból hordott ide, és kiemelt belőle egy festőecsetet. - Kenje szét ezt az ajtókon és az ablakokon. A bejárati ajtót hagyja csak ki. Arra másvalamit találtam ki. - Ujjával rámutatott valamire, ami leginkább egy öreg T Ford első tengelyére emlékeztetett. - Hideg acél. Tegye csak a küszöbre. Maga átléphet rajta, de Hank nem lesz rá képes. A legjobb ráolvasásammal edzettem meg.

- Lépjem át - ismételte Harley. - Minek lépném át, amikor ő odakint van.

- Nem fogja bántani - nyugtatta Nicholls -, mert lesz magánál egy amulett - az ott, ni -, az majd távol tartja. Valószínűleg nem is tudná komolyabban bántalmazni, mert ez egy alacsonyabb rendű szellem, aki nem képes számottevő sűrűségben materializálódni. De nem kockáztatunk, ezért vigye magával az amulettet, és ne maradjon sokáig odakint, legfeljebb fél órát. Ha mindenáron ki kell mennie hosszabb időre, akkor kösse ezt a herbacsokrot a nyaka köré. - Nicholls elmosolyodott. - Ez csak vészhelyzetre van, tudja. Úgy működik, mint az ördöggyökér. A szellemek nem képesek a közelébe menni, de magának sem nagyon fog tetszeni. Meglehetősen... penetráns szaga van.

Fellelkesülten szippantott bele újból az edénybe. Tüsszentett.

- Ez már elég hideg. Igyekezzen, mert megköt. Az emeleten kezdje, és vigyázzon, nehogy egy ablakot is kihagyjon.

- Mit akar csinálni?

- Én - mondta Nicholls élesen - itt maradok. Lásson hozzá.

De mégsem maradt ott. Amikor Harley végzett a kellemetlen feladattal, lejött az emeletről, és Nicholls nevét kiáltotta, de a férfi nem volt sehol. Harley az ajtóhoz ment, kinézett rajta: az autó is eltűnt.

Vállat vont.

Hát jó - motyogta, és kezdte leszedegetni a bútorokról a porvédőt.

II.

Turnbull ügyvéd rideg, törvénytisztelő lelke mélyén a rémálom és az őrület közötti viszonylagos hasonlóságot mérlegelte.

A vele szemben álló karosszékre meredt, amikor enyhe nyugtalansággal észrevette a különös, súlytalan és ismeretlen eredetű vörösséget, amint az a padlót elérve eltűnik, de a szék kárpitján hosszú, sárbarna csíkokat hagy. A hang is kellemetlen volt: Patt. HSSSZP. Patt. HSSSZP.

A türelmetlen hang folytatta:

- A francba az emberi hülyeséggel! Lehet, hogy szellem vagyok, de nem akarom magát rémítgetni. Barátom, maga nem fontos nekem. Vegye úgy, hogy... üzleti ügyben vagyok itt.

Turnbull már megtanulta, hogy kiszáradt nyelvvel nem tudja megnedvesíteni az ajkát.

- Törvényes üzletről van szó?

- Hát persze. Az, hogy erőszakos halállal múltam ki, és most az asztrális szinten folytatom az életemet, még nem jelenti azt, hogy megszűntek a törvényes jogaim, igaz?

Az ügyvéd zavartan rázta meg a fejét. Azt mondta:

- Könnyebben menne, ha nem volna láthatatlan. Nem tud ellene tenni semmit?

Rövid szünet következett.

- Hát, egy percre tudnék materializálódni - mondta a hang -, de az nekem nehéz dolog, átkozottul nehéz. Vannak asztrálszintek, ahol olyan egyszerű megtenni, mintha csak felállnék egy székből, de... Nos, ha muszáj, megpróbálkozhatom vele.

A karosszék körül meglibbent a levegő, tejfehér, ritka füst támadt, ami lassan ingadozó, bizonytalan alakká sűrűsödött. Turnbull nem éppen örömmel konstatálta, hogy az alakon átsejlik a karosszék kárpitja. A jelenség egyre anyagibb lett. De alig alakultak ki Turnbull kidülledt szemei előtt a figura körvonalai, s formálódott ki horgas orra meg bozontos szakálla, a látomás egyet pukkant és eltűnt. A hang halkan annyit mondott:

- Nem gondoltam, hogy ilyen rossz lesz. Már kijöttem a gyakorlatból. Azt hiszem, hetvenöt éve ez volt az első napvilágnál tett materializálódás, amit csináltam.

Az ügyvéd feltette keret nélküli szemüvegét, és köhintett. Ez pokoli, gondolta. Rosszabb, mint amilyennek hittem!

- No igen - kezdte. Azután folytatta, nehogy a látogatója megsértődjön. - Akkor hát mit óhajt? Tudja, én egy kisvárosi ügyvéd vagyok. Jobbára rutinmunkát végeztem...

- Mindent tudok magáról - szólt a hang. - El tudja intézni az ügyemet. A birtokról van szó. Be akarom perelni Russell Harleyt.

- Harley? - vakarta meg az állát Turnbull. - Netán rokona Zeb Harleynek?

- Az unokaöccse... és az örököse is.

Turnbull bólintott.

- Igen, már emlékszem. A feleségem rokonai Rebel Butte-ban éltek, és én is jártam ott. Micsoda véletlen, hogy pont hozzám jött...

A hang felnevetett.

- Nem véletlen az - súgta halkan.

- Ó. - Turnbull egy percig hallgatott. Azután: - Értem - szögezte le, és lapos pillantást vetett a fotelre. - A pereskedés pénzbe kerül, Mr.... úgy emlékszem, nem említette a nevét.

- Hank Jenkins - válaszolta a hang azonnal. - Tudom, hogy pénzbe kerül. Nos, nézzük. Hatezer-ötszáz dollár elég lesz?

Turnbull nyelt egyet.

- Azt hiszem, igen - mondta viszonylag közömbös hangon, de a gondolatai egészen másutt jártak.

- Akkor mondjuk úgy, hogy ennyi a tiszteletdíja. Történetesen nagyobb összeget halmoztam fel aranyban, mielőtt... mondhatjuk úgy, hogy asztrális létemet megkezdtem. Biztos vagyok benne, hogy még nem bukkantak a nyomára. Nevezheti majd talált kincsnek. A felét az államnak kell adnia, de összesen tizenháromezer dollárról van szó.

Turnbull megértőn bólintott.

- Feltéve, ha megtaláljuk a rejtekhelyet - kacsintott. - Igen, elegendő lesz.

Hátradőlt a székében, és nagyon hivatalosan nézett. Biztos fellépése visszatért.

Fél órával később azt mondta:

- Elvállalom az ügyet.

Lawrence Gimbel bíró azelőtt nagyon szerette a munkáját. De harminc, pulpitus mögött eltöltött év alatt ez a rajongás megkopott, s ma már kelletlenül nyúlt a kalapács után. Ez az ügy túlságosan is zavaros az ő ízlésének.

A törvényszolga befejezte a felolvasást, és a tisztelt bíróság en masse helyet foglalt. Gimbel megvakarta a halántékát, és megkérdezte:

- A felperes képviselője készen áll?

- Igen, uram. - Turnbull, aki egymaga ült az asztal mellett, felállt és meghajolt.

- Az alperes képviselője?

- Készen állok, uram - válaszolt Fred Wilson. Kíváncsian átnézett Turnbull sivár asztalára, majd Russell Harley füléhez hajolva súgott neki valamit. Az ifjú mogorván bólintott, majd vállat vont.

- Tudomásul veszem, hogy a Henry Jenkins kontra Russell Joseph Harley ügyben nem kívánják igénybe venni az esküdtbíróságot.

Mindkét ügyvéd bólintott, Gimbel pedig folytatta:

- Tekintettel az eset szokatlan jellegére, úgy vélem, tanácsos volna mellőzni bizonyos formaságokat. A bíróság célja a tények feltárása, s azok ismeretében a megfelelő ítélet kimondása. Nem ragaszkodom az előírásokhoz. Mindenesetre semmiféle zavargást és szükségtelen szabálytalanságot nem tűrök el. A hallgatóság tekintse megtiszteltetésnek, hogy részt vehet a tárgyaláson. Bármiféle tetszésnyilvánítás esetén kiüríttetem a termet.

Vadul végignézett a reá meredő fehér, butaságot tükröző arcokon. Nagyot sóhajtott, majd azt mondta:

- A vád képviselője elkezdheti.

Turnbull gyorsan felállt, és a bíró felé fordult.

- Bíró úr - hadarta -, be kívánom bizonyítani, hogy az alperes ügyfelemet, Henry Jenkinst megfosztotta törvényes jogaitól. Mr. Jenkins a 22-es út mentén, Rebel Butte városától nyolcmérföldnyire északi irányban található házában törvényes tulajdonosként eltöltött több mint húsz éve jogán rendelkezik bizonyos jogokkal. Jogi terminológiával ezt az elbirtoklás jogának nevezzük. A laikusok "letelepedési jog"-ként emlegetik.

Gimbel karba tette a kezét, és lazítani próbált. Letelepedési jog - egy szellemnek! Sóhajtott, de figyelmesen hallgatta Turnbull szavait.

- Zebuion Harley halála után a ház - nevezzük ismertebb nevén; "Harley Hall" - tulajdonjoga az alperesre szállt. Ezt a jogát nem vonjuk kétségbe, de kliensemnek is joga van Harley Hallhoz, mégpedig szabad és teljes léte jogán. Vádlott erőszakkal kilakoltatta kliensemet, oly eszközökkel, melyek számára nagy mentális szenvedést okoztak, és a létét is veszélyeztették.

Gimbel bólintott. Ha volna valahol precedens erre az esetre... De hát nincs. Még emlékezett azokra az órákra, amikor bőszen forgatott mindenféle furcsa jogi könyveket, és kutatott bármi után, amit fel tudott használni az ügyeinél. A legjobb döntése az volt, amikor az esetet kivonta a bíróság jogköréből - egy bíró nem engedheti meg, hogy nevetség tárgyává váljon, még ha ambiciózus is. Márpedig ellenkező esetben a nyilvánosság gúnykacaja lett volna az egyetlen, amit ki tudott volna vívni. De Wilson képes olyan vitát szítani, amitől egy bíró elveszíti a béketűrését. Ő sosem viselkedett úgy, mint Wilson.

- Folytassa a tanúk kihallgatásával - intett. Turnbull bólintott, és azt mondta a törvényszolgának:

- Szólítsa Henry Jenkinst a tanúk padjára.

Wilson már állt, mielőtt a törvényszolga kinyithatta volna a száját.

- Tiltakozom! - bömbölte. - Az úgynevezett Henry Jenkins nem minősíthető tanúnak!

- Miért nem? - érdeklődött Turnbull.

- Mert halott!

A bíró egyik kezével magmarkolta a kalapács nyelét, a másikat meg a homlokára tette. Az asztalra csapott, hogy lecsendesítse a termet.

Turnbull csendben, mosolyogva állt.

- Önnek - szólt a bíró - természetesen bizonyítania kell ezt az állítását.

Wilson felmordult.

- Természetesen. - A jegyzeteibe pillantott, úgy folytatta: - Az úgynevezett Henry Jenkins a szelleme, a kísértete, a hazajáró lelke annak a Henry Jenkinsnek, aki egy évszázada arany után kutatott ezen a környéken. Egy, néhai Long Tom Cooper pisztolyából származó golyó ölte meg, amely áthatolt a torkán. 1850. szeptember 14-én törvényesen is halottnak nyilvánították. Coopert gyilkosságért felakasztották. Nem számít, miféle hókuszpókusszal próbálja meg a vád ennek az ellenkezőjét bizonyítani, a halál törvényes megállapítása érvényben marad.

- Milyen bizonyítéka van arra vonatkozóan, hogy a kliensem ezzel a Henry Jenkinsszel azonos? - kérdezte Trunbull bőszen.

- Talán tagadja?

- Én nem tagadok semmit - vont vállat Turnbull. - Nem nekem kell a keresztkérdéseket feltennie. Mindazonáltal a tanúskodás egyetlen előfeltétele az, hogy eskü alatt történjen. Henry Jenkinst John Quincy Fitzjames professzor, a Dél-Kaliforniai Egyetem pszichológia professzora tesztelte le. A birtokomban van Dr. Fitzjames esküvel megerősített nyilatkozata - amit be fogok mutatni a bíróságnak -, amelyben kijelenti, hogy kliensem intelligenciahányadosa jóval az átlagos felett van, és a pszichiátriai vizsgálat kizár minden olyan lényeges aberrációt, ami miatt kliensem nem volna alkalmas tanúnak. Javaslom, hallgassuk meg tanúvallomását.

- De hát halott! - rikácsolta Wilson. - Jelenleg is láthatatlan!

- A kliensem - sziszegte Turnbull mereven - pillanatnyilag nincs jelen. Kétségtelen, tudnunk kell, ön szerint mi számít láthatatlannak. - Megvárta, míg a helyeslő mormogás abbamarad. A dolgok a legjobb úton haladnak, gondolta mosolyogva. - A birtokomban van még egy eskü alatt tett írásbeli nyilatkozat - folytatta. - Elihu James és Terence MacRae írta alá. Az urak ugyanazon egyetem fizikai és biológiai tanszékének vezetői. Ebben tanúsítják, hogy kliensem rendelkezik mindennemű életjellel. Felkészültem rá, hogy ha szükséges, mindhármójukat tanúként beidézzem.

Wilson felmordult, de nem szólt semmit. Gimbel bíró előrehajolt.

- Nem látok okot arra, hogy visszautasítsam a felperes bizonyítékait - zárta le a vitát. - Amennyiben három szakértője készen áll arra, hogy a nyilatkozatukban tett állításaikat a tanúk padján is megismételjék, úgy Henry Jenkins is a tanúk padjára léphet.

Wilson dühösen leült. A három szakértő rövid volt... és unalmas. Wilson a legközönségesebb keresztkérdéseket tette. fel nekik.

A bíró rövid szünetet rendelt el. Odakint a folyosón Wilson és kliense cigarettára gyújtottak, és ellenséges pillantásokkal méregették egymást.

- Nagyon hülyén érzem magam - kelletlenkedett Russell Harley. - Pert indítani egy kísértet ellen!

- A pert a kísértet indította - emlékeztette Wilson. - Ha csak néhány hét haladékot kaphatnánk, addigra másik bíró kerülne a pulpitusra, ki tudnám söpörni ezt az ügyet a bíróságról.

- És miért ne várhatnánk?

- Mert magának olyan rohadtul sietős! - csattant fel Wilson. - Maga, meg az az idióta Nicholls olyan biztosak voltak benne, hogy az ügy nem kerül a bíróság elé.

Harley vállat vont, és keserűen gondolt arra, miért is nem végeztek teljesen Hank Jenkins szellemével. Minden összezavarodott. Jenkins kiszabadult a bűvös körből, amit abban a reményben vontak köréje, hogy azon belül marad, amíg a távolléte miatt elveszíti a pert.

- Van még egy dolog - mondta Wilson tompán. - Hol van Nicholls?

Harley megint vállat vont.

- Nem 'tom. Utoljára a maga irodájában láttam. Közvetlenül azután akart velem találkozni, hogy a háznál megleptek a házkutatási paranccsal. Magához kísért... azt mondta, maga bízta meg, hogy vigyázzon rám. Azután hármasban egy ideig az ügyről beszélgettünk. Miután kölcsönzött némi pénzt, hogy ki tudjam fizetni a maga tiszteletdíját, kiment. Azóta nem Láttam.

- Szeretném tudni, hogy engem ki ajánlott neki - morogta Wilson bőszen. - Nem hiszem, hogy valaha is fog még valakit ajánlani. Nem tetszik nekem ez az eset - és maga sem...

Harley felmordult, de nem szólt semmit. Elpöckölte a cigarettáját. Olyan íze volt, mint a szemétnek, amit a nyaka körül hordott. Mindennek olyan íze-szaga volt. Nicholls igazat mondott, amikor közölte vele, hogy neki sem fog jobban tetszeni a herbafű, mint Jenkins szellemének, akit távol kellett tartania. Bűzlött.

A törvényszolga kijött a folyosóra, bömbölt valamit, mire az emberek kezdtek visszaszállingózni a tárgyalóterembe. Harley és a képviselője is velük tartott.

Amikor a bíróság összeült, a hivatalnok azt mondta:

- Henry Jenkins!

Wilson azonnal talpra ugrott. A szolga kinyitott egy oldalajtót, és halkan mondott valamit. Azután hátralépett, mintha valakinek utat adna.

Patt. HSSSZP. Patt. HSSSZP.

A hallgatóság visszafogott lélegzettel figyelte, amint a csepegő vér lassan a tanúk padjához vonul. A szellem volt az, a jogtudomány történetének kétségtelenül legkülönösebb felperese.

- Jól van, Hank - suttogta Turnbull. - Jó sokáig kell majd materializálódnia, hogy a törvényszolga hajlandó legyen felesketni.

A szolga hátratántorodott, amikor megpillantotta az előtte anyagiasuló tejfehér füstoszlopot, ami enyhén humanoid alakot vett fel. Egy félig átlátszó fantomkéz nyúlt ki belőle, és megérintette a Bibliát. A szolga hangja reszketett, amint levezette az eskütételt, s hallgatta a füstoszlop belsejéből hallatszó válaszokat.

A füst úgy deréktájban furcsán meggörbült, és a tanúk székébe dőlt, majd egy pukkanással szétfoszlott.

A bíró vadul kalapált, mire a hallgatóság soraiban támadt riadt zsivajgás elült.

- Ismét figyelmeztetek mindenkit - jelentette ki a bíró -, hogy a rendbontást nem tűröm. A felperes kihallgatása folyik.

Turnbull a tanúk padjához sétált, és megszólította a semmit.

- Neve?

- A nevem Henry Jenkins.

- Foglalkozása?

Rövid szünet után:

- Nincs. Azt hiszem, mondhatjuk úgy is, hogy visszavonultam.

- Mr. Jenkins, mi köze van önnek a Harley Hall néven ismert épülethez?

- Kilencven évig laktam benne.

- Ez idő alatt ismerte meg néhai Zebulon Harleyt, Harley Hill tulajdonosát?

- Nagyon jól ismertem Zebet.

Turnbull bólintott.

- Mikor kezdődött az ismeretségük? - kérdezte.

- 1907 tavaszán. Zeb akkor veszítette el a feleségét. Attól fogva egész éven át Harley Hall lett az otthona. Többé-kevésbé amolyan remete vált belőle. Azelőtt sosem találkoztunk, mert ő ritkán járt Hallban. De azután barátok lettünk.

- Mennyi ideig tartott ez a barátság?

- Amíg tavaly ősszel meg nem halt. Ott voltam, amikor meghalt. Még mindig őrzöm azokat a tárgyakat, amiket tőle kaptam. - Halk, nosztalgikus sóhaj szállt fel a tanú székéből, s megzavarta a csepegő vért. A hulló csepp mintha tétovázott volna egy pillanatra, majd a sóhajjal együtt sisteregve szétfoszlott.

Turnbull folytatta:

- A vele való kapcsolata tehát jónak mondható.

- Én kiválónak mondanám - válaszolta a semmi határozott hangon. - Minden éjszaka együtt üldögéltünk. Kártyáztunk, sakkoztunk, vagy csak üldögéltünk, és a napi eseményekről beszélgettünk. Még most is megvan a füzet, amibe a játék eredményeit jegyeztük fel. Zeb a saját kezével írta fel az eredményeket.

Turnbull egy percre elfordult a tanútól. A bíróra pillantott, és elmosolyodott.

- Bizonyítékként felajánlom az említett füzetet - mondta. - Úgyszintén a gyűrűt, amit a néhai adományozott Mr. Harley-nak, továbbá a Gilbert és Sullivan színdarabjait tartalmazó kötetet. Ebbe bele van írva, hogy "A jó öreg Hanknek", mégpedig Harley kezeírásával.

Megint az üres, vérfoltos szék felé fordult.

- Harley Hallban való tartózkodása alatt mondta-e Zebuion Harley, hogy költözzön el onnan, vagy hogy fizessen lakbért?

- Természetesen nem. Zeb soha!

Turnbull bólintott.

- Nagyon jó - helyeselt. - Már csak néhány kérdés van hátra. Elmondaná saját szavaival, hogy mi történt Zebuion Harley halála után, ami arra késztette, hogy pert indítson?

- Nos, ez év januárjában az ifjú Harley...

- Úgy érti, Russell Joseph Harley, az alperes?

- Igen. Január elsején érkezett Harley Hallba. Én kértem, hogy menjen el, amit meg is tett. Másnap visszatért egy másik férfival. Egy talizmánt helyeztek a bejárati küszöbre, és nem sokkal azután a Hall valamennyi ablakát és ajtaját leszigetelték egy olyan szubsztanciával, ami rám nézve mérgező. Mindeközben folyamatosan idéztek halálos ráolvasásokat az Ars Magicorumból. Végül egy mérföld sugarú Kirekesztő Kört rajzoltak az egész épület köré.

- Értem - dörmögte az ügyvéd. - Elmagyarázná a bíróságnak ezen tevékenységek hatásait?

- Hát - mondta a hang elgondolkozva -, nehéz azt szavakba foglalni. A Kört jelentős energia-felhasználás nélkül nem tudom átlépni. De ha meg is tenném, a házba nem tudnék bemenni a talizmán meg a pecsétek miatt.

- A levegőből sem tudja megközelíteni? Például a kéményen át?

- Nem. A Kirekesztő Kör valójában egy búra. A próbálkozásba biztosan belepusztulnék.

- Gyakorlatilag tehát a Russell Joseph Harley alperes és meg nem nevezett segítőtársa által tudatosan végrehajtott akciók eredményeként maga teljesen elszigetelődött attól a háztól, amelyben kilencven évig lakott?

- Pontosan.

- Köszönöm. Ez minden - fejezte be Turnbull, és meghajolt.

Wilsonhoz fordult, aki savanyú ábrázattal figyelte a kihallgatást.

- A tanú az öné - biccentett felé.

Wilson talpra ugrott, és a tanúk padjához lépett.

- Ugye azt mondta, hogy Henry Jenkinsnek hívják? - kezdte ellenséges modorban.

- Igen.

- Úgy érti, most ez a neve. Azelőtt hogy hívták?

- Azelőtt? - Meglepetés érződött a csepegő vér felől érkező hangból. - Mi előtt?

Wilson átkozódott magában.

- Ne játssza az ártatlant - csattant fel élesen. - Természetesen, mielőtt meghalt.

- Tiltakozom! - pattant fel Turnbull szemét Wilsonra szegezve. - Az alperes képviselőjének nincs joga kliensemet feltételezett haláláról faggatni!

Gimbel fáradtan felemelte a kezét, és beléfojtotta a szót Wilsonba.

- A tiltakozást elfogadom. Nem terjesztettek elő bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy a felperes azonos az 1850-ben meggyilkolt aranyásóval vagy bárki mással.

Wilson szája savanyú vigyorba torzult. Kissé halkabban folytatta.

- Ön azt állította, hogy Harley Hallban lakott kilencven éven át.

- Jövő hónapban lesz kilencvenkét éve, hogy beköltöztem. A Hall - legalábbis jelenlegi formájában 1876-ban készült el, de én már a korábbi épületben is laktam.

- Azt megelőzően mivel foglalkozott?

- Azelőtt? - A hang elbizonytalanodott. - Nem emlékszem.

- Eskü alatt vall! - tüzelt Wilson. A hang határozottá vált.

- Kilencven év hosszú idő. Nem emlékszem.

- Nézzük, hátha fel tudom frissíteni az emlékezetét. Igaz az, hogy kilencvenegy évvel ezelőtt, abban az évben, amikor ön állítólag elfoglalta helyét Harley Hallban, Hank Jenkinst pisztolypárbajban megölték?

- Igaz lehet, ha maga mondja. Én nem emlékszem.

- Emlékszik rá, hogy a párbaj nevezett Harley Halltól alig ötven lábnyira zajlott le?

- Lehetséges.

- Nos hát - viharzott Wilson -, akkor nem nyilvánvaló, hogy amikor Jenkins meghalt, a szelleme akkor kelt életre? Hogy neki az a végzete, hogy meggyilkolásának helyén kísértsen az idők végezetéig?

A hang nyugodtan válaszolt.

- Erről nem tudok.

- Tagadja, amit mindenki tud a környéken, hogy Harley Hallban Hank Jenkins szelleme kísért?

- Tiltakozom! - kiáltotta Turnbull. - A közvélemény nem bizonyíték!

- Helyt adok. Töröljék a kérdést a jegyzőkönyvből.

Wilson elveszítette nyugalmát. Rikácsoló hangon azt mondta:

- A hamis eskü törvénysértésnek minősül. Mr. Jenkins, tagadja, hogy ön Hank Jenkins szelleme?

- Hogy micsoda?

- Maga szellem, ugye?

- Asztrálszinten létező személy vagyok.

- Ha jól tudom, ezt nevezik szellemnek.

- Nem tehetek róla, ha úgy hívják. Magáról is sok mindent mondanak. Az bizonyít valamit?

Nevetés hallatszott a hallgatóság soraiból. Gimbel kalapácsa az asztalra csapott.

- A tanú - mondta - hagyatkozzon a kérdések megválaszolására.

Wilson nyelt egyet.

- Mindazok ellenére, amit mondott, ugye igaz; hogy ön csupán egy erőszakos halált halt emberi lény kísértete?

- Megismétlem, hogy én egy asztrálszinten létező személy vagyok - vágott vissza a csepegő vér felől a hang. - Nem tudok róla, hogy valaha is ember voltam.

Az ügyvéd felbőszülten fordult a pulpitus felé.

- Bíró úr, kérem utasítsa rendre a tanút, hogy hagyja abba a csűrést-csavarást! Teljesen nyilvánvaló, hogy a tanú szellem, ilyenformán ipso facto egy emberi lény maradványa. A másodlagos bizonyítékok alapján egyértelműen Hank Jenkins szelleme, akit 1850-ben gyilkoltak meg. De nem ez a legfontosabb. A lényeg, hogy olyasvalakinek a szelleme, aki már meghalt, s ezért nem tanúskodhat. Követelem, hogy a vallomását töröljék a jegyzőkönyvből.

Turnbull azonnal reagált.

- A védelem képviselőjének nincs joga szellemnek minősíteni a tanút - azzal szemben, hogy a kliensem ismételten kijelentette, hogy ő egy asztrálszinten létező személy. Mi a "szellem" hivatalos meghatározása?

Gimbel bíró elmosolyodott.

- A védelem képviselője folytassa a kihallgatást.

Wilson képe bíborvörös lett. Egy tarka selyemkendővel megtörölgette a homlokát, és a csepegő, sistergő vérre meredt.

- Akármi is maga - dörögte -, válaszoljon a kérdésemre. Át tud menni a falon?

- Ó igen, hát persze. - A semmiből jövő hangból határozott meglepetés érződött. - De az nem olyan könnyű, mint azt néhány ember elképzeli. Igen nagy erőfeszítést igényel.

- Az most nem érdekes. Meg tudja csinálni?

- Igen.

- Fizikai értelemben lehet magát korlátozni? Egy bilincs akadályozná? Vagy kötél, lánc, börtönfal, hermetikus tartály?

Jenkinsnek nem volt módja válaszolni, mert Turnbull dühösen félbeszakította.

- Tiltakozom! Nem a tárgyhoz tartozik.

- Ellenkezőleg! - kiáltotta Wilson hangosan. Szorosan hozzátartozik Henry Jenkins tanúként történő elfogadásához! Követelem a választ a kérdésemre.

Gimbel bíró azt mondta:

- Tiltakozás elutasítva. A tanú válaszoljon a kérdésre.

A székből a hang dölyfösen azt mondta:

- Nem bánom, ha válaszolni kell. A fizikai akadályok nem jelentenek semmit a számomra, bármekkorák is.

A védelem képviselője győzedelmesen húzta ki magát.

- Nagyon jó - mondta elégedetten. - Nagyon jó. - Majd a bíró felé fordulva határozottan és gyorsan így folytatta: - Követelem, bíró úr, hogy az úgynevezett Henry Jenkins ne szerepelhessen tanúként a bíróság előtt. Nincs értelme az eskünek, ha az eskü megsértése nem nyer azonnali büntetést. Egy olyan embernek, aki hamisan tanúskodik, a kijelentései nem érnek semmit. Követelem, hogy töröljék a jegyzőkönyvből.

Turnbull két lépéssel a pulpitusnál termett.

- Erre számítottam, bíró úr - mondta gyorsan. - Pontosan az eset természetéből fakadóan nyilvánvaló, hogy kliensemet határozottan korlátozták a mozgásában: ráolvasással, pentagrammal, talizmánnal, amulettel, Kirekesztő Körrel, meg minden egyébbel. Elkészítettem, és átadtam a törvényszolgának egy listát, amiben felsorolom azokat a módszereket, amikkel egy asztrállényt pár perc időtartamtól egészen a végtelenségig terjedően távol lehet tartani egy adott területtől. Továbbá a tárgyalás megkezdése előtt letettem ötezer dollár óvadékot arra az esetre, ha kliensemet mint tanút bármilyen törvénysértésben bűnösnek találnák, és ő szökést kísérelne meg.

Gimbel arckifejezése egy pillanatig meglepetésről árulkodott, de lassan megenyhült. Bólintott.

- A bíróság elfogadja felperes képviselőjének bejelentését. Nincs kétségünk afelől, hogy a tanú büntethető. A védelem követelését elutasítom.

Wilson kirobbanni látszott, de csak vállat vont.

- Rendben van. Ez minden.

- Ön távozhat, Mr. Jenkins - rendelkezett Gimbel, és elbűvölten figyelte a csepegő vért, meg a padló felett lebegő vértócsát, amint a tanúk padjától az ajtóig vonul.

Turnbull megint a pulpitushoz ment, és azt mondta:

- Bizonyítékként átadom e jegyzeteket, néhai Zebulon Harley naplóját. Múlt ősszel maga Harley ajándékozta kliensemnek. Felhívom a figyelmét az 1917. április hatodikai bejegyzésre, amelyben megemlíti, hogy az Egyesült Államok belépett az Első Világháborúba, és feljegyzi az aznapi, egy "Öreg Hank" néven említett emberrel folytatott kártyajáték eredményeit. A bíróság engedélyével felolvasom ezt a bejegyzést meg továbbiakat az utána következő négy év feljegyzéseiből. Kérem, figyeljék meg a partnerre vonatkozó utalásokat, amik "Jenkins", "Hank Jenkins", és egy igen fontos bejegyzésben "Vén Láthatatlan" néven említik az illetőt.

Wilson magában füstölgött, mialatt Harley naplóját felolvasták. Dühös volt, de figyelmesen hallgatta, és amikor befejezték, azonnal talpra ugrott.

- Szeretném tudni - kérdezte -, hogy a felperes képviselőjének van-e a birtokában az ezerkilencszázhúsz utáni évekre vonatkozó bármilyen naplófeljegyzése?

Turnbull a fejét rázta.

- Harley nyilván nem vezetett naplót, leszámítva az ebben dokumentált négy évet.

- Akkor követelem, hogy a bíróság ne fogadja el ezt a naplót bizonyítékként, mégpedig két okból - harsogta Wilson, és a két szempontot kipipálandó, feltartotta két ujját. - Először is, mert a bizonyíték komolytalan. Az a néhány, Jenkinsre vonatkozó homályos utalás nem bizonyítja, hogy az illető micsoda: szellem, asztrálszemély vagy bármi más. Másodszor, ha az első szempontom nem elfogadható, a bizonyíték az ezerkilencszázhuszonegy utáni évekre nem vonatkozik. A mi esetünkben csak az utóbbi húsz év érdekes, amikor az úgynevezett Jenkins a feltételezések szerint Harley Hallban lakott. Az pedig ezerkilencszázhuszonegytől kezdődik. A bizonyíték ilyenformán nem helyénvaló.

Gimbel Turnbullra pillantott, aki hűvösen elmosolyodott.

- A "Vén Láthatatlan"-ra vonatkozó utalás korántsem homályos - vitatkozott. - Határozott kijelentése annak, hogy ügyfelem asztrálszemély. Továbbá a kliensem és néhai Mr. Zebulon Harley közötti, huszonegy előtt fennálló barátság igenis lényeges, mivel a létrejött baráti kapcsolatok feltételezhetően meghatározatlan ideig tartanak. Hacsak a védelem képviselője nem tudja ennek az ellenkezőjét bizonyítani természetesen.

Gimbel bíró azt mondta:

- A naplót elfogadom bizonyítéknak.

- Befejeztem, bíró úr - mondta Turnbull. A hallgatóság soraiban halk nyüzsgés támadt, mialatt a bíró átlapozta a naplót, majd átadta a hivatalnoknak, hogy vegye nyilvántartásba.

- A védelemé a szó - nézett fel Gimbel. Wilson felállt, és azt mondta a törvényszolgának:

- Russell Joseph Harley - kezdte, ám felállva a tanú székére mutatott. - Az ott csurom vér! Csak nem képzelik, hogy a tanú beleül egy vértócsába?

Gimbel bíró előrehajolt, és megszemlélte a széket. A tanúskodó jelenségből csöpögő vér rajtahagyta a nyomát. A szék ülőkéjét barnás, ragadós foltok borították. Gimbel azon kezdett gondolkodni, hogy egy szellemben hogy férhet el ennyi vér.

- Megértem a kifogását - értett egyet. - Nos, később majd folytatjuk. A törvényszolga ki fogja cserélni a tanú székét. Addig is bejelentem, hogy a tárgyalást holnap reggel tíz óráig elnapolom.

III.

Russell Harley észrevette, hogy a liftesfiú iszonyodva, rosszallón, mogorva tekintettel néz rá. Azt nagyon jól tudta, hogy nem számít népszerű vendégnek a szállodában. Valószínűleg akkor követett el hibát, gondolta, amikor a nyaka köré kötözte a bűzlő herbafüvet. A szálloda személyzete meg a többi vendég nem túlságosan örül egy bűzlő alaknak.

A bár felé indult, és mit sem törődött a penetráns csóvája nyomán utáni forduló csodálkozó arcokkal. Belépett a vörös kárpit és króm bárba, és tekintetével Wilsont kereste.

Meglepetten hunyorgott, amikor megpillantotta. Wilson nem volt egyedül. A boxban az asztalnál, háttal neki egy magas alak ült. Ennyi elég volt ahhoz, hogy felismerje. Nicholls!

Wilson észrevette.

- Helló, Harley! - kiáltotta, de a mosolya és a kedvesség annak az embernek szólt, akitől majd a pénzt kapja. - Jöjjön, foglaljon helyet. Mr. Nicholls az imént ugrott be hozzám, ezért őt is magammal hoztam.

- Helló - mondta Harley mogorván, mire Nicholls bólintott. A nyakán lüktetett az ér, nyilvánvalóan kényelmetlenül érezte magát Harley jelenlétében. Mégis volt valami vidámság a pillantásában, amikor a fiatalemberre nézett, a hangja pedig, habár gőgös, mégis barátságos volt, amikor azt mondta:

- Helló, Harley. Hogy folyik a per?

- Őt kérdezze - válaszolta Harley, és hüvelykujjával Wilsonra bökött, miközben térdét az asztal alá csúsztatva beült a bokszba. - Ő a jogász. Neki kell értenie ezekhez a dolgokhoz.

- És ért hozzá?

Harley vállat vont, és nyakát a pincér után nyújtogatta.

- Hát, azt hiszem... Vodkát vízzel! - Figyelte a pincérlányt, amint bólint, és odasétál a pulthoz, majd visszafordult Nichollshoz. - Az a baj - folytatta -, hogy ezt ő hiszi. Én meg azt, hogy elment az esze.

Wilson felvonta a szemöldökét.

- Úgy érti... - kezdte, de Nicholls feltartotta a kezét.

- Ne veszekedjünk - csitította társait. - Remélem, válaszol a kérdésemre. Én is érdekelt vagyok benne, tehát szeretném tudni. Hogy folyik a per?

Wilson felöltötte legőszintébb arckifejezését.

- Az igazat megvallva, nem túl jól. Attól tarok, a bíró a másik oldalon áll. Ha rám hallgatnak, kivárjuk, amíg másik bírót kapunk...

- Nincs időm várni - türelmetlenkedett Nicholls. - Pár nap múlva másutt van dolgom. Már most úton kellene lennem. Gondolja, hogy elveszítjük a pert?

Harley élesen felnevetett. Wilson figyelte, amint elveszi a pincérlány tálcájáról az italt, és belekortyol. A mosoly az arcán maradt, mialatt Wilsont hallgatta.

- Nagyon is fennáll a veszélye, igen.

- Hm. - Nicholls a körmeit kezdte vizsgálgatni. - Lehet, hogy rossz ügyvédet választottam.

- Úgy bizony. - Harley intett a pincérnek, és rendelt még egy italt. - És tudják, mit gondolok még? Azt, hogy maga rosszul választotta meg a kliensét. Unom már az egészet. Ez a franc itt a nyakam körül meg bűzlik. Honnan tudjam, hogy ér-e egyáltalán valamit? Amennyire én látom, csak bűzlik, és ez minden.

- Kell az - vetette oda Nicholls tömören. - Nem ajánlom, hogy nélküle járkáljon. A néhai Hank Jenkins nem a legerősebb szellem - egy erős szellem már széttépte volna magát, a herbát meg elrágcsálta volna desszert gyanánt -, de ha leveszi a nyakáról, és azt Jenkins megtudja, sok kellemetlensége támadhat.

Letette vörösboros poharát, amit eddig is csak szagolgatott, majd Wilsonra pillantott.

- Ebbe én pénzt fektettem bele. Remélem, el tudja érni, hogy törvényesen befejeződjék az ügy. Már látom, hogy nekem kell lépnem. Most jól figyeljen, mert nem fogom még egyszer elismételni. Van ennek az ügynek egy olyan aspektusa, ami megfelelne a maga megátalkodottan törvényes gondolkodásmódjának. Jenkins azt állítja, hogy ő asztrállény, ami kétségtelenül igaz is. Na már most ahelyett, hogy azt bizonygatnánk, hogy szellem, és már régóta halott, ahogy eddig tettük, sokkal inkább azzal kellene foglalkoznunk...

Gyorsan beszélt, és hamar a mondókája végére ért. Amikor nem sokkal később magukra hagyta a többieket, Wilson feltámogatta Harleyt a szobájába, és ágyba dugta. Az ügyvéd napok óta első ízben boldognak érezte magát.

Russell Joseph Harley enyhén ideges volt, amikor a tanúk padjára szólították.

- Neve? - kérdezte Wilson. - Russell Joseph Harley.

- Ön unokaöccse néhai Zebuion Harleynek, aki önre hagyományozta a Harley Hall néven ismert ingatlant?

- Igen.

Wilson a pulpitus felé fordult.

- Mint bizonyítékot, átadom néhai Mr. Zebuion Harley végakaratát. Minden vagyonát egyetlen élő rokonára, az unokaöccsére, azaz a vádlottra hagyta.

Turnbull az asztalától szólt közbe.

- Felperes nem vonja kétségbe alperesnek Harley Hallhoz való jogát.

Wilson folytatta:

- Ön gyermekkorának egy részét Harley Hallban töltötte, és felnőttként is visszatért oda néhányszor, ugye?

- Igen.

- Tapasztalta valaha is egy szellem, kísértet vagy asztrállény jelenlétét a házban?

- Nem. Emlékeznék rá.

- Néhai nagybátyja tett-e valaha említést önnek ilyen jelenségről?

- Nem.

- Ez minden.

Turnbull lépett elő, hogy feltegye keresztkérdéseit.

- Mr. Harley, mikor látta ön utoljára a nagybátyját a halála előtt?

- Ezerkilencszázharmincnyolcban. Valamikor szeptemberben, úgy tizedike, tizenegyedike táján.

- És mennyi időt töltött el vele?

Harley felelőtlenül rávágta:

- Ó, csak egy napot.

- Azelőtt mikor látta utoljára?

- Hát, azt hiszem csak egészen kis gyermekkoromban. A szüleim ezerkilencszázhúszban Pennsylvaniába költöztek.

- S azóta - leszámítva azt az egy napot harmincegyben - volt valami kapcsolat ön és a nagybátyja között?

- Nem, azt hiszem, nem. Fura egy figura volt... olyan magának való. Egy kicsit hóbortos volt, azt hiszem.

- Tehát ön a szeretett unokaöcs. Átgondolva mindazt, amit mondott, kissé furcsának tűnik, hogy a nagybátyja nem beszélt önnek Mr. Jenkinsről. Nem is volt rá alkalma, ugye?

- Harmincegyben lett volna, de nem tette - válaszolta Harley kihívóan.

Gimbel unatkozni látszott. Ennél nagyobb tűzijátékot várt. Azt mondta:

- Van a védelemnek más tanúja is?

Wilson elvigyorodott.

- Igen, bíró úr - zengte. Ez volt a nagy pillanat, és ő mosolyogva, de udvariasan bejelentette: - Szeretném tanúként szólítani Mr. Henry Jenkinst.

A bejelentést követő döbbent csendben Gimbel bíró előrehajolt.

- Úgy értsem, a felperest szólítja az alperes tanújaként?

- Igen, bíró úr - hangzott a higgadt válasz. Gimbel grimaszt vágott.

- Szólítsa Henry Jenkinst - utasította a törvényszolgát fáradtan, és visszasüppedt a székébe.

Turnbull riadtan nézett. Beharapta az ajkát, megpróbálta kitalálni, hogy mire megy ki a játék, de végül vállat vont, amikor a szolga elkiáltotta a szellem nevét.

A név végigzúgott a folyosón, még az előtérben is meg lehetett hallani. Nyomában felhangzott az ismerős Patt. HSSSZP. Patt. HSSSZP...

- Egy pillanat - mondta Gimbel, amint magához tért. - Nincs kifogásom a tanú ellen, Mr. Jenkins, de az Államok költségvetése nem engedi meg, hogy minden alkalommal kicseréltessem a tárgyalóterem kárpitját. Törvényszolga, keressen valamit, amivel leteríthetjük azt a széket, mielőtt Mr. Jenkis helyet foglal.

Hirtelenében kerítettek egy ponyvát, amit az ülőkére terítettek. Jenkins annyi időre materializálódott, amíg felesküdött, majd helyet foglalt.

- Árulja el, Mr. Jenkins - kérdezte az ügyvéd -, hány ilyen "asztrállény" - azt hiszem, így nevezte magát - létezik.

- Nem tudom. Több milliárd.

- Más szóval annyi, ahányan erőszakos halált haltak?

Turnbull azonnal felállt, de a szellem könnyedén kivédte a csapdát.

- Nem tudom. Csak azt, hogy több milliárd van belőlünk.

A jogász továbbra is olyan ártatlanul nézett, mint a macska, amelyik megette a kanárit.

- És ez a több milliárd asztrállény állandóan itt van közöttünk, csak láthatatlan marad? Így van?

- Ó nem, bár nagyon sokan a Földön maradnak. Természetesen nagyon kevésnek van kapcsolata az emberekkel. A legtöbb ember igen unalmas a számunkra.

- Nos, ön szerint hányan vannak lent a Földön? Százezren?

Turnbull hirtelen közbevágott:

- Szeretném tudni, mennyire fontosak ezek a kérdések. Tiltakozom a kérdéssorozat ellen, nem találom őket helyénvalónak.

Wilson maga volt a megtestesült törvényesség. Azonnal visszavágott:

- Megkísérlek néhány fontos adat birtokába jutni, bíró úr. Ez megváltoztathatja az egész per jellegét. Egy-két perc türelmet kérek csak.

- A védelem képviselője folytathatja - vetette oda Gimbel kurtán.

Wilson akkorát vigyorgott, hogy kivillant a szemfoga. Újból a csepegő vér felé fordult.

- Nos tehát, az ön képviselőjének állítása szerint néhai Mr. Harley egy "asztrállény"-nek adott engedélyt, hogy több mint húsz éven át a házában lakjon. Ez meglep engem, lévén teljes lehetetlenség, de pillanatnyilag elfogadhatjuk ezt igaznak?

- Természetesen! Ez az igazság.

- Akkor mondja meg nekem Mr. Jenkins, vannak önnek ujjai?

- Hogy... micsodáim?

- Hallhatta! - csattant fel Wilson. - Vannak ujjai, hús-vér ujjai, amiről ujjlenyomatot lehet venni?

- Miért? Nincsenek. Én...

Wilson tovább folytatta.

- Vagy van egy fényképe önmagáról, vagy valami írás, amit a saját kezével írt, vagy bármilyen fizikai bizonyíték? Van valami ilyesmije?

- Hogy érti ezt? - hangzott a panaszos kérdés. Wilson hangja fenyegetően élessé vált.

- Úgy értem, tudja bármivel bizonyítani, hogy ön az az asztrállény, aki Zebuion Harley házában lakott? Hogy ön egyike annak a több százezer alaktalan, arc nélküli, megfoghatatlan teremtménynek, aki az ön állítása szerint a Földön ragadt, s ott kedve szerint bolyong, és semmilyen zár vagy rács nem állja útját? Tudja bizonyítani, hogy ön valaki egyáltalán?

- Bíró úr! - Turnbull hangja szinte visított, amikor talpra ugrott. - A kliensem kiléte sosem volt kérdéses!

- Most pedig az! - dörögte Wilson. - Az ellenfél képviselője prezentált egy személyt, akit "Henry Jenkins" néven nevezett. Ki ez a Jenkins? Mi ez a Jenkins? Egyetlen személy ő, vagy kollektív halmaza azoknak a titokzatos "asztrállények"-nek, akikről azt hisszük, hogy mindenütt ott vannak, de látni még senki nem látta őket? S honnan tudjuk, még ha ő mondja is, hogy valóban ő az? Kérjünk tőle bizonyítékot: egy fényképet, születési okmányokat, ujjlenyomatot. Hozzon ide tanúkat, akik ismerik a szellemeket, és készek megesküdni arra, hogy ez a szellem ugyanaz a szellem. Ennek hiányában nem beszélhetünk esetről! Bíró úr, követelem, hogy a bíróság azonnal hozzon ítéletet az alperes javára!

Gimbel bíró Turnbullra pillantott.

- Van mondanivalója? A védelem érvelése helyénvalónak tűnik. Ha nem tud valamilyen bizonyítékkal szolgálni a felperes személyére vonatkozóan, nincs más választásom, mint a védelem javára dönteni.

Egy percig csend volt. Wilson győzelmesen, Turnbull idegesen fészkelődött.

Hogyan lehet azonosítani egy szellemet?

És akkor meghallották a tanúk padja felől a jókedvű hangot.

- Egy kicsit messzire mentek, azt hiszem - dörögte, elnyomva a csepegő vér sistergését. - Úgy gondolom, tudok kielégítő bizonyítékkal szolgálni a bíróságnak.

Wilson arcáról egy szempillantás alatt hervadt le a vigyor. Turnbull visszafogta a lélegzetét, reménykedni sem mert.

- Ön eskü alatt vall. Folytassa - nógatta a bíró. Egyetlen hang sem hallatszott a teremben, amikor a szellem megszólalt.

- Mr. Harley azt állította, hogy harmincegyben meglátogatta a nagybátyját. Ezt tanúsíthatom. Egy napot és éjszakát töltöttek együtt. De nem voltak egyedül. Én is ott voltam.

Senki nem nézett Russell Harleyre, máskülönben észrevették volna, hogy elsápad. A hang folytatta:

- Talán nem lett volna szabad hallgatóznom, de hát az öreg Zebnek sosem voltak titkai előttem. Hallottam, hogy miről beszélgetnek. Az ifjú Harley akkoriban Philadelphiában dolgozott egy banknak. Ez volt az első komoly munkája. Pénzre volt szüksége, mégpedig veszettül. Ugyanis hiány mutatkozott a pénztárban. Egy Sally nevű nő...

- Elég! - kiabálta Wilson. - Ennek semmi köze az ön személyazonosságához. Maradjon a tárgynál!

De Turnbull már kezdte érteni. Ő is kiabálni kezdett, de izgalmában nem tudott összefüggően beszélni.

- Bíró úr, engedje a kliensemet beszélni. Ha tudomása van a néhai Mr. Harley és az alperes közt folyt intim párbeszédről, az azt bizonyítja, hogy élvezte Mr. Harley bizalmát, ilyenformán quod erat demonstrandum, hogy ő nem más, mint az az asztrállény, aki hosszú ideig Harley Hallban lakott!

Gimbel gyorsan bólintott.

- Hadd emlékeztessem a vád képviselőjét, hogy az ő tanúja beszél. Folytassa, Mr. Jenkins.

A hang újrakezdte:

- Mint mondtam, a hölgy neve...

- Kuss legyen, az isten verjen meg! - üvöltötte Harley. Felpattant, és szinte könyörögve fordult a bíró felé. - Elferdíti a tényeket. Hallgattassák el! Igen, tudtam, hogy a nagybátyám házában van egy szellem. Az ő dolga, rendben van, a francba a vén bolonddal. Tartsa meg a házat, ha akarja. Én eltűnök. Ha kell, az egész nyavalyás államból eltűnök!

Hirtelen dadogni kezdett, és vadul megindult kifelé. Csak az egyik rendőr közbelépése akadályozta meg, hogy elhagyja a tárgyalótermet.

A kalapács kopogása és a törvényszolgák megfeszített munkája eredményeként lassan helyreállt a rend. Gimbel bíró verejtékezve és bosszankodva azt mondta:

- Ami engem illet, a tanú azonosítását tökéletesen elfogadom. A védelemnek van még más tanúja is?

Wilson morózusan vállat vont.

- Nincs, bíró úr.

- Felperes képviselőjének?

- Nincs, bíró úr. Befejeztem.

Gimbel a kezével beletúrt a hajába, és hunyorított.

- Ebben az esetben a felperes javára döntök. Továbbá elrendelem, hogy az alperes, Russell Joseph Harley távolítson el Harley Hallból minden pentagrammot, talizmánt és egyéb ördögűző eszközt; továbbá a jövőben álljon el mindenfajta követelésétől és abbéli szándékától, hogy a ház bármely lakóját kilakoltassa; valamint kijelentem, hogy a felperesnek engedélyezem, hogy Harley Hallt a hozzá tartozó ingatlanokkal teljes joggal használja.

A kalapács lecsapott.

- Az ügyet lezárom.

- Ne vegye olyan komolyan - szólalt meg egy szelíd hang Russell Harley mögött. Mogorván fordult meg. Nicholls közeledett a járdán a bíróság felől, Wilson a nyomában. Nicholls szólalt meg. - A pert elveszítette, de megtarthatta az életét. Hadd hívjam meg egy italra. Például ide.

Beterelte egy koktélbárba, és leültette őket, mielőtt még tiltakozhattak volna. Drága karórájára pillantott.

- Csak néhány percem van. Azután tényleg mennem kell. Sürgős.

Odakiáltott a mixernek, mindegyiküknek rendelt. Azután az ifjú Harley-ra pillantott, és széles mosollyal egy bankjegyet dobott a tálcára.

- Harley - tagolta. - Van egy mottóm, amit jó, ha megjegyez az ilyen esetekre. Ha úgy tetszik, fogadja ajándékként.

- Mi az?

- "A legrosszabb még csak ezután jön."

Harley mordult egyet, és belekortyolt az italába, de nem válaszolt. Wilson azt mondta:

- Egy dolog azért érdekelne. Miért nem kerestek fel bennünket a tárgyalás előtt ezzel a bájosan törvényellenes tanúval, amit rám szabadítottak? Elintézhettük volna a dolgot bíróság nélkül is.

Nicholls vállat vont.

- Megvolt rá az okunk - mondta. - Végül is eggyel több ördögűzés, mit sem számít. De ez a per precedenst teremtett. Maga jogászféle, Wilson. Tudja, mire gondolok?

- Precedenst? - Wilson leesett állal meredt rá, azután elkerekedett a szeme.

- Látom, érti már - bólintott Nicholls. - Mostantól fogva ebben az államban - és az ország valamennyi, Alkotmányhoz hű államában - a szellemeknek joguk van a házfoglaláshoz!

- Te jó isten! - tátogott Wilson, és nevetni kezdett. Nem hangosan, de az egész teste rengett belé.

Harley Nichollsra meredt.

- Egyszer s mindenkorra - kérdezte suttogva -, mi érdeke fűződik magának mindehhez?

Nicholls megint elmosolyodott.

- Gondolkodjon egy keveset - válaszolta könnyed hangon. - Meg fogja érteni.

Még egyszer beleszagolt a borospoharába, azután óvatosan letette az asztalra...

És eltűnt.

Időcica

Ezt az öreg Mac mesélte el nekem, aki egy rozzant viskóban lakott a házam feletti domboldalon. A '37-es Aranyláz idején bányakutató volt odakint az aszteroidákon, de most ideje java részét azzal töltötte, hogy hét macskáját etetgette.

- Miért szereti annyira a macskákat, Mr. Mac? - kérdeztem tőle.

Az öreg bányász rám pillantott, és megvakarta az állát.

- A Pallason tartott kis állataimra hasonlítanak - mesélte. - Azok is ilyen kis macskafélék voltak... a fejük is így nézett ki, és nagyon kedves kis jóságok voltak. De mind elpusztultak!

Még én is megsajnáltam őket. Mac nagyot sóhajtott.

- Kedves kis jószágok - ismételte. - Négydimenziós macskák voltak.

- Négydimenziósak, Mr. Mac? De hát a negyedik dimenzió az idő.

Ezt idén tanultam, a harmadik osztályban.

- Látom, már jársz iskolába, he? - Kivette a szájából a pipát, és lassan azt mondta. - Hát persze hogy a negyedik dimenzió az idő. Azok a cicák egy láb hosszúak voltak, hat hüvelyk magasak és négy láb szélesek, és a jövő hét közepéig értek. Ez négy dimenzió, nem? Amikor megsimogattam a fejüket, úgy két nap múlva kezdtek el dorombolni. A nagyobbak meg csak másnap. Ez így igaz!

Kétkedő pillantást vetettem rá, de nem szóltam semmit.

Mac folytatta:

- A legjobb kis házőrzők voltak, minden tekintetben azok. Arra jók is voltak. Amikor észrevettek egy házalót, vagy valamilyen más gyanús személyt, úgy visítoztak, mint egy halálmadár. És ha valamelyik ma vett észre egy házalót, tegnap visítozott, úgyhogy huszonnégy óránk maradt, hogy észrevegyük.

- Ez komoly? - tátottam el a számat.

- Az hát! Akarod tudni, hogyan etettük őket? Megvártuk, míg elalszanak, akkor tudtuk, mikor emésztenek. Mert ezek a kicsi időcicák pontosan három órával azelőtt emésztették meg az ételt, hogy megették azt, mert a gyomruk annyira nyúlt vissza az időben. Szóval, amikor elaludtak, meg szoktuk nézni az órát, és pontosan három órával később tálaltuk nekik az ennivalót.

Újból meggyújtotta a pipáját, és kifújta a füstöt. Szomorúan megrázta a fejét.

- Egyszer azt hiszem, hibát követtem el. Szegény kis időcica. Csó volt a neve, és ő volt a kedvencsem. Reggel kilenckor ment aludni, és én valamiért azt hittem, hogy nyolc óra van. Persze tizenegykor adtam neki enni. Mindenfelé kerestem, de nem került elő.

- Mi történt vele, Mr. Mac?

Kivette a pipát a szájából, úgy válaszolt.

- Hát, nincs olyan időcica, amelyiknek a szervezete két órával azután befogadná az ételt, hogy megemésztette azt. A kamrában találtam rá, a szerszámosszekrény alatt. Ott pusztult el gyomorrontásban egy órával azelőtt. Szegény kis jószág! Attól fogva vekkert használtam, nehogy még egyszer eltévesszem.

Gyászos csend következett, és én is csak annyit tudtam suttogni:

- Az előbb azt mondta, mindegyik elpusztult. Mindegyik így halt meg?

Mac komolyan megrázta a fejét.

- Nem! Megfáztak, és egy héttől tíz napig terjedően azelőtt haltak meg, hogy megbetegedtek. Nem volt mit tenni. Egy évvel azután, hogy a bányászok a Pallasra költöztek, csak tíz maradt belőlük, azok is mind betegek voltak. A baj az volt, kis barátom, hogy amikor meghaltak, szétestek, olyan gyorsan rothadtak el. Különösen az agyukban élősködő négydimenziós bolhák segítettek ebben. Több millió dollárunkba kerültek.

- Az hogy lehet, Mr. Mac?

- Tudod, idelent a Földön néhány tudós tudomást szerzett a mi időcicáinkról, és tudták, hogy azok el fognak pusztulni még a következő együttállás előtt. Így aztán egymillió dollárt ajánlottak fel minden egyes megóvott példányért.

- És sikerült?

- Hát megpróbáltuk, de nem bírták. Holtukban meg nem sokat értek, ezért eltemettük őket. Megpróbáltuk jég közé rakni őket, de az is csak a külsejüket óvta meg. A belsejük teljesen szétrohadt, a tudósoknak meg pont az kellett volna. Mivel minden halott időcica egymillió dollárunkba került, nem akartuk, hogy ez megtörténjen. Egyikünk kitalálta, hogy ha az időcicát forró vízbe áztatjuk, amikor haldoklik, a víz teljesen átitatja. Azután, hogy meghalt, lefagyasztjuk benne a vizet, hogy egy tömör jégtömböt kapjunk, és azután már megmaradnak.

Leesett az állam.

- És ez működött?

- Próbáltuk fiam, próbáltuk, de nem tudtuk elég gyorsan lefagyasztani a vizet. Mire megfagytak, az agyukban a kis négydimenziós bolhák elvégezték a dolgukat. Egyre gyorsabban és gyorsabban fagyasztottuk a vizet, de nem sikerült. Végül már csak egy időcicánk maradt, és az is már a végét járta. Egészen kétségbeestünk, amikor az egyik társam kitalált valamit. Fabrikált egy különös szerkentyűt, ami az egész vizet a másodperc törtrésze alatt megfagyasztotta. Fogtuk az utolsó jószágot, megáztattuk a forró vízbe, azután beletettük a szerkezetbe. A cica egy utolsó pillantást vetett ránk, egyet nyikkant, azután kimúlt. Mi megnyomtuk a gombot, és az egészet egy negyed másodperc alatt egyetlen szilárd tömbbé fagyasztottuk. - Mac ekkor olyan súlyos pillantást vetett rám, hogy az majd egy tonnát nyomott. - De nem ért semmit. Az időcica belseje még tizenöt perc múlva is fortyogott, és mi elveszítettük az utolsó egymillió dollárunkat is.

Visszafogtam a lélegzetemet.

- De Mr. Mac, azt mondta, hogy egy negyed másodperc alatt fagyott meg a cica.

- Úgy is van, kis barátom - mondta lassan -, csakhogy átkozottul gyorsan csináltuk. És az időcica nem bírta ki, mert olyan gyorsan fagyasztottuk le a forró vizet, hogy meleg jég lett belőle!

Szuperneutron

A Tiszteletreméltó Társaság tizenhetedik ülésén esett meg, hogy kollektívánk legnagyobb riadalmára Gilbert Hayes-t választották meg az Örökös Elnök posztjára.

Ez nem nagy Társaság volt. Hayes megválasztása előtt csak négyen voltunk elnökök: John Sebastian, Simon Murfree, Morris Levin és jómagam. Minden hónap első vasárnapján összejöttünk egy vacsorára, és ilyen alkalmakkor mindig igazoltuk Társaságunk nevét, mert úgy csaltunk a számlával, ahogy csak tudtunk.

Összejöveteleink szigorú parlamentáris keretek közt folytak le. Minden tagnak, amikor rákerült a sor, el kellett mondania egy történetet, csakhogy szabtunk két feltételt. A történetnek borzalmasnak, bonyolultnak és valótlannak kell lennie, ám igaznak kell hangzania. A többieknek lehetőségük volt - és ezzel éltek is -, hogy bármikor belekössenek az elbeszélésbe, kérdéseket tegyenek fel, vagy magyarázatot követeljenek. Jaj annak a mesélőnek, aki nem tud azonnal válaszolni a kérdésekre, vagy ellentmondásokba keveredik! Akkor az övé a vacsoraszámla! Az anyagi veszteség nem igazán nagy, de az erkölcsi annál inkább.

És akkor eljött a tizenhetedik gyűlés ideje - és ott volt Gilbert Hayes is. Hayes egyike volt azok népes táborának, akik nem voltak ugyan tagok, de időnként megjelentek, hogy belehallgassanak a vacsora utáni társalgásba; maguk fizették a számlájukat, de természetesen anélkül, hogy aktívan részt vehettek volna az ügymenetben. Ez alkalommal azonban a rendes tagokon kívül egyedül ő volt jelen.

A vacsora végeztével elnökké választottak (a szokásos menetrend szerint én következtem), sor került a jegyzőkönyv felolvasására, majd Hayes hirtelen előrehajolt és csöndesen így szólt:

- Ha lehetne, uraim, ma élnék a lehetőséggel... Összevontam a szemöldököm és így feleltem:

- Mr. Hayes, a Társaság szemében ön nem létezik. Lehetetlen, hogy részt vegyen.

- Akkor csak azt engedjék meg, hogy egy kijelentést tegyek. A Naprendszer ma délután pontosan kettő után tizenhét perccel elpusztul.

Mindenki egyszeriben fészkelődni kezdett, én pedig az elektromos órára pillantottam, ami a televízió-vevő felett állt. Délután 1:14 volt. Tétován azt mondtam:

- Ha tudja bármivel is igazolni ezt a hihetetlen állítást, az valóban nagyon érdekes lehet. Ma Mr. Levinen van a sor, de ha ő hajlandó lemondani róla, és ha a Társaság többi tagja is beleegyezik...

Levin mosolyogva bólintott, és a többiek is csatlakoztak hozzá.

Kimondtam hát a szentenciát:

- Mr. Hayes-é a terep.

Hayes cigarettára gyújtott, és elgondolkodva nézte a füstöt.

- Alig egy órám van, uraim, de az elején kezdem. Úgy tizenöt évvel ezelőtt történt. Ma már visszavonultam ugyan, de akkoriban a Yerkes Obszervatórium ifjú és ígéretes asztrofizikusa voltam. Az asztrofizika egyik legnagyobb rejtélyének, a kozmikus sugárzás eredetének a megfejtésével foglalkoztam, és tele voltam ambícióval.

Elhallgatott, majd más hangnemben folytatta:

- Tudják, nagyon különös, hogy az utóbbi két évszázad tudományos fejlődése ellenére még mindig nem találtuk meg ezt a rejtélyes forrást, akárcsak a csillagrobbanás hasonlóképpen titokzatos okát. Mindkettő végtelenül titokzatos, és ma is ugyanolyan keveset tudunk róluk, mint Einstein, Eddington és Millikan korában tudtunk.

Mégis úgy véltem, hogy a kozmikus sugárzás nyomára bukkantam, s felkészültem, hogy kijussak a világűrbe, és megfigyelésekkel ellenőrizzem az elméletemet. Ez egyáltalán nem volt könnyű dolog. Az eset 2129-ben történt, az utolsó háború után, amikor az Obszervatórium is, minden máshoz hasonlóan, romokban hevert.

Mindent elkövettem, hogy üzembe helyezhessem. Béreltem egy használt '07-es hajót, kihordtam a készülékeimet, és egyedül felállítottam a megfigyelőt. Mi több, okmányok nélkül vittem ki mindent a kikötőből, mert nem akartam áthaladni a megszálló erők ellenőrzési pontján. Mindez persze illegális tevékenységnek számított, de nekem szükségem volt az adatokra, ezért aztán a megfelelő ekliptikus szögben elindultam az Éggömb Sarki Pólusának irányába, és egy billió mérföldnyire eltávolodtam a Naptól.

Az út, amit megtettem, és az adathalmaz, amit összegyűjtöttem, nem nagy jelentőségű. Sem az egyikről, sem a másikról nem tettem jelentést. A történet arról a bolygóról szól, amit találtam.

Murfree ekkor felvonta bozontos szemöldökét, és felmordult:

- Elnök úr, szeretném figyelmeztetni az urat, hogy egy nem létező szigetről még nem menekült meg senki. Hayes morcosan elmosolyodott:

- Én igen. Hogy folytassam: a tizennyolcadik napon észleltem először a bolygót, mint egy apró, borsó nagyságú korongot. Természetesen tudtam, hogy az űrnek abban a szegletében egy bolygó, az maga a szenzáció. Feléje igyekeztem, és azonnal rájöttem, hogy bizony még a felszínét sem érinthetem. Már a puszta létezése is különlegességnek számított, de ehhez még az is hozzájárult, hogy egyáltalán nem volt gravitációs mezeje.

Levin borospohara a földön koppant.

- Elnök úr - tátogta -, követelem az úr azonnali diszkvalifikálását. Nem létezik olyan tömeg, amely a gravitációs mezejével ne torzítaná el a környező teret. Lehetetlenséget állított, ezért diszkvalifikálni kell. Levin arca vörös volt a dühtót.

De Hayes feltartotta a kezét.

- Időt kérek, elnök úr. A magyarázatot nemsokára megkapják. Ha most adnám meg, az csak komplikálná a dolgokat. Folytathatom, kérem?

- Történetének természetét tekintve úgy érzem, elnéző lehetek - helyeseltem. - A haladékot megkapja, de kérem, emlékezzen rá, a magyarázattal adósunk maradt. Máskülönben veszíteni fog.

- Rendben van - egyezett bele Hayes. - Pillanatnyilag tehát el kell fogadniuk az állításomat, miszerint a bolygónak egyáltalán nem volt gravitációja. Ezt határozottan állíthatom, mivel a hajón igen érzékeny műszereim voltak, és mind teljesen süketek maradtak.

Ez az ellenkező irányban is működött, mert a bolygó nem reagált más tömeg gravitációs mezejére. Megint ki kell hangsúlyoznom, hogy egyáltalán nem reagált. Ezt akkor nem tudtam ugyan meghatározni, de az egy éves folyamatos megfigyelés bebizonyította, hogy a bolygó egyenes vonalú pályán halad, és a sebessége állandó. Csillag közelében a pályájának elliptikus vagy hiperbolikus alakzatot kellett volna felvennie, de erre látszólag semmilyen csillag nem hatott, független volt mindenfajta gravitációtól.

- Várjon egy pillanatig, Mr. Hayes - szólt közbe Sebastian mogorván, s arany szemfoga megvillant. - Mi tartotta össze ezt a csodálatos bolygót? Gravitáció hiányában miért nem hullott részecskéire?

- Mondjuk a puszta tehetetlenség miatt! - hangzott az azonnali válasz. - Mert nem volt semmi, ami szétszórja. Egy másik égitesttel való összeütközés megtehette volna, ha kizárjuk egy a bolygó szempontjából fontos összetartó erő jelenlétét.

Sóhajtott, majd folytatta:

- Ezzel azonban még nem merült ki a bolygó furcsaságainak palettája. Vörös-narancs színe és alacsony fényvisszaverő képessége, vagyis albedója egy másik tényre hívta fel a figyelmemet, és megdöbbenve tapasztaltam, hogy a bolygó a teljes elektromágneses spektrum, a rádió és a kozmikus sugárzások számára átlátszó. Csupán a vörös és a narancs tartományban mutatott némi áttetszőséget. Innen volt a színe.

- És ezt mi okozta? - kérdezte Murfree. Hayes rám pillantott.

- Ez méltánytalan kérdés, elnök úr. Ez annyi, mintha azt kérdeznék, miért átlátszó az üveg ultraibolya tartomány alatt és felett, amikor a röntgensugarakat, a fényt meg a hőt átengedi. Az ilyesmi az anyag tulajdonsága, s mint olyat, magyarázat nélkül kell elfogadni.

Koppantottam a kalapácsommal.

- A kérdést alkalmatlannak minősítem!

- Tudomásul veszem - törődött bele Murfree. De Hayes figyelmen kívül hagy egyvalamit. Semmi sem teljesen átlátszó. Az üveg is, ha elég vastag, megállítja még a kozmikus sugárzást is. Azt akarja mondani, hogy például a kék fény vagy a hő akadálytalanul áthatolt azon a bolygón?

- Miért ne? - replikázott Hayes. - A teljes átlátszóság csupán a tapasztalataink szerint nem létezik, vagyis nem jelent semmit. Valószínűleg nem tudományos törvényekkel magyarázható a jelenség. Ez a bolygó teljesen átlátszó volt, kivéve a spektrum egy kis régióját. Ez a megfigyelésemből adódó határozott tény.

Kalapácsom megint lesújtott.

- A magyarázatot kielégítőnek ítélem. Folytassa, Mr. Hayes.

Kialudt a cigarettája, ezért szünetet tartott, hogy újból meggyújthassa. Aztán folytatta:

- Más tekintetben a bolygó normális volt. Nem egészen akkora méretű, mint a Szaturnusz - talán félúton lehetett a Neptunusz és a Szaturnusz átmérője között. Alapos vizsgálatok kimutatták, hogy van tömege, de hogy mekkora, azt nehéz megállapítani - talán a Föld tömegének kétszerese lehetett. No és a tömeggel arányos inerciával és nyomatékkal rendelkezett, csak éppen gravitációja nem volt.

Az óra ekkor 1:35-öt mutatott.

Hayes követte a pillantásomat, és azt mondta:

- Igen, már csak háromnegyed óránk maradt. Igyekezni fogok! Természetesen ez a különös bolygó gondolkodásra késztetett, s ez a megfigyeléseimből adódó tényekkel együtt egy olyan, a kozmikus sugarakra és a novákra vonatkozó elmélet megalkotására sarkallt, aminek igen érdekes a konklúziója.

Mély lélegzetet vett.

- Képzeljék el, ha tudják, hogy a kozmosz... egy olyan felhő, ami... nos, szuperatomokból áll, amik...

- Bocsánatot kérek - kiáltott fel Sebastian talpra ugorva. - Csak nem arra óhajtja alapozni a magyarázatát, hogy párhuzamot von a csillagok és az atomok, vagy a naprendszer és az elektronpályák között?

- Ezt miért kérdezi? - érdeklődött Hayes csendben. - Mert ha igen, azonnali diszkvalifikációt kérek. Az a hiedelem, hogy az atomok miniatűr naprendszerek, a ptolemaioszi világképpel azonos szinten van. Ezt az ötletet egyetlen valamirevaló tudós sem fogadta el, még az atomelmélet hajnalán sem.

- Az úrnak igaza van - bólintottam. - Ilyen analógiát nem fogadunk el magyarázatként.

- Én tiltakozom! - kontrázott Hayes. - Az iskolai tanulmányaink során, amikor a kémia és a fizika alapjait tanultuk, emlékezzenek vissza, a gázok természetét megértendő gyakorta kérték tanáraink, hogy a gázok molekuláit képzeljük el úgy, mint biliárdgolyókat. Jelenti ez azt, hogy a gáz molekulái valóban biliárdgolyók?

- Nem - ismerte be Sebaltian.

- Ez csak annyit jelent - folytatta Hayes -, hogy a gázmolekulák a biliárdgolyókhoz hasonlóan viselkednek. Vagyis az egyik viselkedésének tanulmányozása segít megérteni a másikét. Nos hát, ehhez hasonlóan én is csak a világegyetem egy jelenségét igyekeztem megértetni önökkel, s a láttatás kedvéért hasonlítottam azt az atomok általunk jobban ismert világához. De ez nem jelenti azt, hogy a bolygók túlméretezett atomok. Engem meggyőzött.

- Elfogadjuk - döntöttem. - Folytathatja a magyarázatot, de meg kívánom jegyezni, hogy ha a hasonlat pontatlannak bizonyulna, diszkvalifikálom.

- Jó - értett egyet Hayes -, de most egy másik szálon folytatjuk. Emlékeznek még a százhetven éve felállított első atomerőműre, s arra, hogyan működött?

- Azt hiszem - morogta Levin -, klasszikus uránium-fúziót használtak fel energiatermelésre. Urániumot bombáztak lassú neutronokkal, és ezzel mazuriummá, báriummá, gamma sugarakká és neutronokká hasították, ami láncreakcióban ment végbe.

- Úgy van! Nos képzeljék el, hogy az univerzum is úgy működik - hangsúlyozom, ez is csak metafora, nehogy szó szerint vegyék -, mint egy uránium atomokból álló test, amit a neutronokhoz hasonló sugárzás bombáz folyamatosan.

Ha egy ilyen szuperneutron elérné a Napot, az sugárzássá és neutronokká robbanna szét. Más szóval nova válna belőle. - Körülnézett, ellenkezést várt.

- Mivel tudja ezt az elméletet bizonyítani? - szólt közbe Levin.

- Két dologgal is, egy logikaival és egy tapasztalatival. Nézzük először a logikát. A csillagok alapjában véve anyag-energia egyensúlyban vannak, mégis olykor teljesen hirtelenül, akár láthatóan, akár nem, felrobbannak. A robbanás instabilitást feltételez, de hol? Nem a csillagban, mert az már évmilliók óta egyensúlyban van. Nem a világegyetem egy pontjában, mert nova mindenütt előfordul, szerte az univerzumban. Kizárásos alapon tehát csak az marad, hogy az univerzumon kívül.

Másodszor nézzük a tapasztalati bizonyítékot. Keresztülhaladtam egy ilyen szuperneutron felhőn!

Murfree méltatlankodva szólt közbe:

- Feltételezem, ezen a gravitáció nélküli bolygón haladt át?

- Úgy van.

- És miből gondolja, hogy az szuperneutron volt? A saját elméletét nem hozhatja fel bizonyítékként, mert éppen a szuperneutronokkal támasztotta alá a saját elméletét. Nem szeretnénk ilyen kis körben megrekedni.

- Ezzel tisztában vagyok - jelentette ki Hayes mereven. - Térjünk hát vissza a logikára. Az atomok világában az elektronok és a protonok között az elektromágneses tartományban létezik kohéziós erő. A csillagok világában ez a kohéziós erő a gravitációs tartományban létezik. A kétfajta erő csak nagy általánosságban hasonlít egymásra. Például kétfajta elektromos töltés létezik, pozitív és negatív, de csak egyfajta gravitáció - és még számtalan apróbb különbség akad. Egy hasonlóságot azonban, úgy tűnik, el kell fogadnunk. A neutron atomi szinten nem más, mint atomi kohéziós erővel, azaz töltéssel nem rendelkező tömeg. A szuperneutronnak a csillagok szintjén létező olyan tömegnek kell lennie, aminek nincs stelláris kohéziós ereje. Ezért azután, amikor gravitáció nélküli testtel találkozom, azt kell teltételeznem, hogy az szuperneutronból áll.

- Ezt szigorúan tudományos bizonyítéknak tekinti? - kérdezte Sebastian szarkasztikusan.

- Nem - ismerte be Hayes -, de logikus, nem ellenkezik egyetlen tudományos ténnyel sem, és elfogadható magyarázatot ad a novák létezésére. És a céljainknak pillanatnyilag ennyi megfelel.

Murfree mereven bámulta az ujján a körmöket.

- És most merrefelé tart ez a maga szuperneutronja? - Látom, érti már - mondta Hayes komoran. - Én is ezt a kérdést tettem fel magamnak. Két óra után kilenc és fél perccel eléri a Napot, és nyolc perccel később a következtében fellépő sugárzás elsöpri a Földet.

- Miért nem jelentette mindezt? - mordult rá Sebastian.

- Mi haszna lett volna? Semmit nem lehet tenni ellene. Kozmikus tömegeket nem tudunk irányítani. A Föld valamennyi energiája kevés ahhoz, hogy eltérítse ezt a hatalmas testet. A Naprendszeren belül sincs mód a menekülésre, mert a Neptunusz és a Plútó a többi bolygóval együtt gázzá változik, a csillagközi utazás pedig még nem lehetséges. Amíg az ember nem képes függetlenül létezni az űrben, addig meg van írva a végzete.

Miért mondom el mindezt? Mi lett volna az eredménye annak, ha elmondom, s az emberiség így halálos figyelmeztetést kapott volna? Öngyilkosságok, bűnözési hullám, orgiák, messiások, evangélisták, meg minden rossz, amit csak el tudnak képzelni. Végül is a nova-halál miért olyan rossz? Gyors és tiszta. 2:17-kor érkezik. 2:18-kor már mindenki gáz halmazállapotú. Ez olyan gyors és könnyű, hogy szinte már nem is halál.

Szavait hosszú csend követte. Én kényelmetlenül éreztem magam. Csupa hazugság, és mégis minden igaznak tűnik. Hayes-nak a szája széle sem rezdült, a szeme sem csillant meg, a győzelemnek semmi jelét nem adta. Halálosan, halálosan komolyan nézett hallgatóira. Láttam a többieken, hogy ugyanezt érzik. Levin belekortyolt a borába, de reszketett a keze.

Végül Sebastian hangosan köhintett.

- Mennyi ideje annak, hogy felfedezte a szuperneutront, és hol?

- Tizenöt éve, mintegy billió mérföldnyire a Naptól. - És az eközben folyamatosan közeledett a Naphoz? - Igen, egyenletes, két mérföld per másodperces sebességgel.

- Nagyszerű, most megfogtam önt! - Sebastian szinte felnevetett a megkönnyebbüléstől. - A csillagászok vajon miért nem fedezték fel mindeddig?

- Ó, istenem - válaszolta Hayes türelmetlenül. Azt már látom, hogy önök nem csillagászok. Nos hát, ki az az ostoba, aki törődik az Éggömb Északi Pólusával, amikor az ekliptika mentén lakik?

- Csakhogy azt a területet is tanulmányozták már. Fényképek is készültek róla.

- Természetesen! Amennyire én tudom, a szuperneutront is már vagy százszor lefényképezték - ezerszer, ha úgy tetszik -, bár az Északi Pólus a legritkábban megfigyelt vidék. De mi különbözteti meg a szuperneutront egy csillagtól? Alacsony albedója miatt sosem haladja meg a tizenegyedik fényrendet. Végül is a bolygókat mindenképpen nehéz felfedezni. Az Uránuszt is számtalanszor megfigyelték már azelőtt, hogy Herschel rájött, hogy bolygó. A Plútót meg sok évvel azután találták meg, hogy elkezdték keresni.

Jusson eszükbe, hogy gravitáció hiányában nem rendelkezik a bolygókra jellemző perturbációval, ami a felfedezéséhez a legbiztosabb nyomravezető lenne.

- De - vetette közbe Sebastian kétségbeesetten megközelítette a Napot, láthatóan megnőtt a mérete. Egy teleszkópban látható korongként kellene megjelennie. Még ha a róla visszavert fény igen gyenge is, a mögötte levő csillagokat takarnia kell.

- Ez igaz - ismerte be Hayes. - Azt nem állítom, hogy az Északi Pólus feltérképezése során nem bukkantak volna rá, de ilyen térkép meglehetősen régen készült, és a jelenlegi novákra és egyéb látható jelenségekre vonatkozó kutatások nem elég alaposak. Amikor pedig a szuperneutron megközelíti a Napot, csak hajnalban vagy szürkületkor válik láthatóvá - vagyis a reggeli és esti csillagképekben -, amikor igen körülményes a megfigyelés. Ezért aztán nem is fedezték fel, pontosan úgy, ahogyan az várható volt.

Megint csend lett, és én észrevettem, hogy a szívem hevesen ver. Pontosan két óra volt, és mi nem tudtunk belekötni Hayes történetébe. Pedig hazugságon kell kapnunk, mert különben belehalok a bizonytalanságba. Mindannyian az órára pillantottunk.

Most Levin lendült támadásba:

- Meglehetősen fura véletlen, hogy a szuperneutron pont a mi Napunk irányába halad. Mi az esélye az ellenkezőjének? Ne feledje, ez a kérdés a történet igazára is vonatkoztatható.

Közbeszóltam. - Ez tisztességtelen ellenvetés, Mr. Levin. Valószínűtlenséget számon kérni, bármennyire is kézenfekvő, nem illik. Csak a lehetetlenség és a következetlenség az, ami okán diszkvalifikálhatok valakit.

De Hayes csak legyintett.

- Rendben van. Hadd válaszoljak. Egy magányos szuperneutront és egy magányos csillagot véve alapul, az összeütközés valószínűsége végtelenül kicsi. Jóllehet statisztikailag, ha elegendő szuperneutront lövünk ki az űrbe, csak idő kérdése, hogy mindegyik csillagot eltalálja egy. Az űrben hemzsegnek a szuperneutronok - mondjuk minden köbparszekre jut egy -, így a csillagok közti irdatlan távolságok és a célpontok viszonylagos parányisága ellenére csak a mi Galaxisunkban évenként mintegy húsz nova fordul elő, ami nem más, mint csillag és szuperneutron összeütközése.

S ez valójában semmiben sem különbözik attól, amikor urániumot bombázunk valódi neutronnal. A több száz millió neutronból csak egy talál célba, de ha időt hagyunk rá, minden neutron felrobban. Ha egy, a világmindenségen kívül élő intelligencia irányítja a bombázást - ez puszta feltételezés, nem része a magyarázatomnak -, akkor számára a mi életünk egy éve csupán a másodperc parányi, talán billiomod része. A művelet során energia szabadul fel, s a világmindenség gázzá hevül. Mint ismeretes, a világmindenség tágul, mint a gázok.

- A rendszerünkbe belépő első szuperneutron akkor is a Napunk felé tart... - hebegte halkan Levin.

- Jó isten - vágta rá Hayes. - Ki mondta magának, hogy ez volt az első? A geológiai korokban százak haladhattak át a rendszerünkön. Az elmúlt évezredben is át kellett haladnia kettőnek vagy háromnak. Honnan tudhatnánk? Még ha közülük egy a Nap felé tartott is, a csillagászok nem akadtak a nyomára. Lehetséges, hogy ez az első, amely a teleszkóp feltalálása óta erre jár, de azelőtt természetesen... És ne feledjék el, hogy mivel nincs gravitációjuk, áthaladhatnak a rendszerünkön anélkül, hogy hatással volnának a bolygókra. De mire megjelenhetne a csillagkatalógusokban, addigra már késő volna.

Az órára pillantott.

- 2:05! Már látnunk kell a Nap hátterében. Felállt és felhúzta az ablak redőnyeit. A Nap sárga fénye beszökkent a helyiségbe, és poros csíkokat rajzolt a levegőbe. A szám olyan száraz volt, mint a sivatagi homok. Murfree a szemöldökét törölgette, de az arcán és a nyakán csurgott a veríték.

Hayes elővett néhány exponált filmnegatívot, és körbeadta.

- Amint látják, felkészültem. - Feltartotta az egyiket a Nap irányába, és belehunyorított. - Ott van jegyezte meg nyugodtan. - A számításaim szerint az összeütközés előtt a Föld mellett halad el. Milyen kényelmes, nem?

Én is a Nap irányába néztem, és azt hittem, megáll a szívem. A fényes korong előtt jól kivehetően ott volt a tökéletesen kerek, sötét folt.

- Miért nem párologtatja el? - csattant fel Murfree. - Már a Nap atmoszférájában kell lennie.

Tudtam, hogy már nem Hayes sztorijába akar belekötni. Azon már túl van. Most csak az információ érdekli. - Mondtam már - magyarázta Hayes -, hogy szinte valamennyi szoláris sugárzás számára átlátszó. Csak az a sugárzás alakul át benne hővé, amit el tud nyelni, az pedig elenyészően kevés. Meg aztán, ez nem közönséges anyag. Valószínűleg sokkal ellenállóbb, mint bármi a Földön, és a Nap felszíne csak 6000 Celsius.

Ujjával a háta mögé bökött.

- Két óra múlt kilenc és fél perccel, uraim. A szuperneutron megtette a halálos érintést. Nyolc percünk van.

Megnémított bennünket az elviselhetetlen félelem. Emlékszem Hayes hangjára, amint teljesen nyilvánvaló tényként közölte:

- A Merkúrnak vége! - Majd néhány perccel később: - A Vénusznak is vége! - Majd végül: - Uraim, harminc másodpercünk van!

A másodpercek csigalassúsággal múltak, de végül elfogytak, majd még egyszer elfogytak, és azóta is folyamatosan fogynak...

Hayes arcára meglepetés ült ki, ami egyre mélyült. Felemelte az órát, alaposan megnézte, majd még egyszer a Napba pillantott a film segítségével.

- Elment! - Megfordult, és ránk emelte tekintetét. - Ez hihetetlen. Gondoltam ugyan rá, de nem mertem túl messzire menni az atom-analógiával. Tudják, nem minden atommag robban fel, ha neutron ütközik neki. Például a kadmium elnyeli magában, mint a szivacs a vizet. Én...

Megint elhallgatott, mély lélegzetet vett, majd elmélázva folytatta:

- Még a legtisztább urániumtömb is tartalmaz szennyező anyagokat. És az univerzum trilliónyi csillaga ugyanúgy viselkedik, mint az uránium. Mit számít benne pár millió nyomorúságos, kadmiumszerű csillag - semmit! A Napunk mégis egy ezek közül! Az emberiség meg sem érdemli!

Tovább beszélt, megkönnyebbülés érződött a hangjából, de mi már nem figyeltünk rá. Szinte hisztérikusan egybehangzó felkiáltással Gilbert Hayes-t választottuk meg az Örökös Elnök posztjára. A történetét pedig a valaha hallott legjobbnak kiáltottuk ki.

Egyvalami azonban nem hagyott nyugodni. Hayes remekül végzi a dolgát: a Társaság eredményesebben működik, mint valaha, de én úgy érzem, mégis diszkvalifikálnunk kellett volna. A története megfelelt a második feltételnek: igaznak hangzott, de azt hiszem, az első feltételt nem elégítette ki.

Mert szerintem ez volt az igazság!

Halálos ítélet - Antológia

A hivatás

George Platen képtelen volt elleplezni a hangjában bujkáló sóvárgást. Hiszen az erősebb volt annál, semhogy rejtegetni lehetett volna. – Holnap május elseje. Az Olimpiai Játékok napja!

Hasra fordult, és a szobatársára pillantott. Vajon ő is érzi? Vajon kelt benne valamilyen benyomást?

George vékony arcú fiú volt, és az utóbbi közel másfél év alatt, amióta a Házban élt, még inkább elvékonyodott. Alakja karcsú, kék szeme pillantása élénk volt, mint rendesen, sőt, még élénkebben kukucskált ki rejtekéből, miközben ujjaival az ágy támlájába kapaszkodott.

Szobatársa egy pillanatra felnézett a könyvéből, de csak a falat bámulta. Őt Hali Omaninak hívták, nigériai születésű volt. Sötétbarna bőréből és erős vonásaiból tökéletes nyugalom áradt, és az Olimpia említésére meg sem rezdült.

– Tudom, George – mondta.

George-ot nehéz pillanataiban nem egyszer segítette ki Hali végtelen türelme és kedvessége, de azért a bamba türelemnek és kedvességnek is van határa. Hogy tud még most is csak ülni némán, mint valami meleg, barna fából faragott szobor?

George azon töprengett, vajon tíz év múlva ő is ilyen lesz-e, de ezt a gondolatot azonnal el is hessegette. Szó sem lehet róla!

– Azon gondolkodom, tényleg elfelejtetted-e, hogy mit jelent a május elseje – kérdezte kihívóan.

– Nagyon jól emlékszem rá, hogy mit jelent – hangsúlyozta Hali. – Semmit! Éppen te vagy az, aki megfeledkezel erről. Számodra semmit sem jelent, George Platen, és – tette hozzá lágyabban – számomra, Hali Omani számára sem jelent semmit.

– Jönnek a hajók az újoncokért – erősködött George. – Júniusban ezer és ezer hajó távozik majd milliónyi férfival és nővel, hogy új világokba vigye őket. Neked ez semmit sem jelent?

– Még a semminél is kevesebbet. Voltaképpen mit akarsz tőlem? – Omani végigfuttatta ujjait könyvének egy különlegesen nehéz bekezdésén, amit épp most olvasott. Ajka hangtalanul mozgott.

George figyelte a szobatársát. A fene esne beléd, gondolta magában. Ez már sok egy kicsit a jóból. Rúgj belém, csak csinálj már valamit.

S mindez csak azért, mert George nem akart egyedül lenni haragjával. Nem akart ő lenni az egyedüli, aki tele van nehezteléssel, nem akart az egyedüli maradni, aki lassú halált hal.

Jobbak voltak azok az első hetek, amikor az Univerzum bizonytalanul fénylő, apró kagylóként magába préselte. Jobb volt, mielőtt Omani megjelent a láthatáron, és visszavonszolta egy olyan életbe, amelyet nem is érdemes élni.

Omani! Milyen öreg! Legalább harmincéves. Én is ilyen leszek harmincéves koromban? Ilyen leszek tizenkét év múlva? – fontolgatta magában George.

S mivel nagyon is félt attól, hogy ilyen lesz, rákiabált Omanira.

– Letennéd már végre azt a hülye könyvet?

Omani lapozott, és elolvasott néhány sort, azután felemelte göndör barna hajjal koronázott fejét.

– Mi?

– Mi jó van abban, ha folyton ilyen könyveket bújsz? – lépett hozzá mogorván George. – Már megint elektronika. – Azzal kikapta a könyvet Omani kezéből.

A másik lassan felállt, és visszavette a könyvét. Minden látható gyűlölködés nélkül kisimította összegyűrt lapjait.

– Vedd úgy, hogy a kíváncsiságom kielégítése végett olvasom – közölte. – Ma csak egy kicsit értek belőle, holnapra már egy kicsivel többet. Ez a győzelem útja.

– Győzelem... Ugyan miféle győzelemről beszélsz? Csak nem azt akarod mondani, hogy ez az életed célja? Hogy mire betöltöd a hatvanötöt, sikerül negyedannyit az agyadba tömnöd, mint amennyi egy bejegyzett villanyszerelőnek álmából felébresztve is eszébe jut?

– Talán hamarabb. Úgy harmincötre gondoltam...

– Na és akkor? Akkor kit fogsz érdekelni? Kinek kellesz majd? És főleg, hova akarsz menni?

– Senkit, senkinek és sehova. Itt maradok és elolvasok még egy pár könyvet.

– Mondd, ez neked elég? Bevonszoltál a tanfolyamra. Rávettél, hogy olvassak és memorizáljak. De minek! Semmi sincs benne, ami engem kielégítene.

– Mi a jó abban, ha az ember megtagadja magától a megelégedést?

– Én abbahagyom az egész komédiát. Megcsinálom azt, amit már a kezdet kezdetén terveztem, mielőtt te idejöttél volna ezzel a printyegő-prüntyögő kedveskedéseddel. Megyek, és kierőszakolom belőlük, hogy... hogy...

Omani letette a könyvét. Várt, amíg a másik kifullad, aztán megkérdezte.

– Mit, George?

– Azt, hogy tegyenek igazságot. Amiért átvertek. Elkapom ezt az Antonellit, és kényszerítem, hogy vallja be...

Omani megcsóválta a fejét.

– Bárki idejött, mindenki azt állította, hogy tévedés volt. Azt hittem, hogy ezen a szakaszon túl vagy.

– Ne nevezd szakasznak – fakadt ki George. – Az én esetemben ez tény. Elmondtam neked, hogy...

– Elmondtad, de a szíved mélyén jól tudod, hogy ami téged illet, semmi tévedés nem történt.

– Azért, mert senki sem vallja be? Gondolod, hogy bármelyikük bevallana egy tévedést, ha nem kényszerítenék ki belőlük? No én majd kikényszerítem!

Május volt, és mindezt a május tette George-dzsal; az Olimpia hónapja. Érezte, hogy visszahozza régi vadságát, és ő nem bírja megállítani. Nem is akarta. Rettentően haragudott a feledésre.

– Számítógép-programozó akartam lenni, és az is leszek – mondta. – Egy szép napon az leszek, és fütyülök rá, mit mutatott ki az analízis. – Levetette magát a matracára. – Tévedtek. Biztos, hogy tévedniük kellett.

– Az analitikusok sohasem tévednek.

– Márpedig tévedniük kellett. Talán bizony kételkedsz az intelligenciámban?

– Az intelligenciának semmi köze sincs ehhez. Nem hallottad még elégszer? Vagy talán nem értetted meg?

George a hátára hengeredett, és borúsan a mennyezetre bámult.

– Mi akarsz lenni, Hali?

– Nincsenek kész terveim. De azt hiszem, nekem megfelelne, ha hidroponikus növénytermesztő lennék.

– Gondolod, hogy meg tudod csinálni?

– Nem vagyok benne biztos.

George eddig még sohasem tett fel személyes jellegű kérdéseket Omaninak. Szinte zavarba jött, annyira természetellenesnek találta, hogy vannak emberek, akiknek az ambíciója itt véget ér. Hidroponista!

– Azt hiszed, ezt meg tudod csinálni? – kérdezte.

– Nem, de épp azért vagyok itt.

– És elégedett vagy. Nagyon-nagyon elégedett vagy. Boldog vagy. Szereted ezt. Sehol másutt nem is akarsz lenni.

Omani lassan felállt. Nekiállt, hogy gondosan megvesse az ágyát.

– Nehéz eset vagy, George. Kiütöd magad, mert képtelen vagy elfogadni a veled kapcsolatos tényeket. Itt vagy abban, amit te a Háznak nevezel, de még sohasem hallottam, hogy kimondtad volna a teljes nevét. Mondd ki, George, mondd ki. Aztán feküdj le, és aludj rá egyet.

George csikorgatni kezdte a fogait, aztán vicsorított.

– Nem! – kiáltotta.

– Akkor majd én – szólt Omani, és ki is mondta. Minden egyes szótagot külön-külön hangsúlyozott.

George iszonyúan elszégyellte magát ettől. Elfordult.

*

George Platen élete tizennyolc évének túlnyomó részében kitartóan egyetlen dologra összpontosított. Arra, hogy bejegyzett számítógép-programozó legyen. Csoportjában többen voltak olyanok, akik bölcs dolgokat beszéltek a térhajózásról, a hűtési technológiáról, a szállítási ellenőrzésről, sőt még a kormányzásról is. George azonban szilárdan kitartott.

Persze ő maga is részt vett a viszonylagos előnyökről és hátrányokról szóló heves vitákban, és miért is ne? A Műveltség Napja, életük elkerülhetetlen fordulópontja, egyformán ott lebegett mindegyikük lelki szemei előtt. Akárcsak a naptár bármely más napja, lassan, de biztosan közeledett, hogy végül a tizennyolcadik születésnapjukat követő november elsején halálos bizonyossággal utolérje őket.

E nap után a társalgásuk majd egyéb témákra is kiterjedhet. Az ember kimerítően beszélgethet másokkal hivatásuk részleteiről, esetleg a feleség és a gyerekek kiválóságáról, avagy az űrpólócsapat pechjéről, netán egyikük-másikuk olimpiai tapasztalatairól. A Műveltség Napja előtt azonban csupán egyetlen kifogyhatatlan és mindig visszatérő téma van: maga a Műveltség Napja.

– Mi leszel? Gondolod, hogy megcsinálod? A fenébe, ez nem lesz jó! Figyeld a bejegyzéseket; most csökkentették a kvótát. Az anyagutánpótlási munkakör most...

Vagy a hipermechanikusi – vagy a kommunikátori – vagy a gravitációs...

Kiváltképp a gravitációs. Az utóbbi néhány évben mindenki a gravitációs munkakörről suttogott, mert a gravitációs mérnöki tevékenység erős fejlődésnek indult.

Minden világ, amely tíz fényévnyire volt valamilyen törpecsillagtól, odaadta volna a fele királyságát bármiféle bejegyzett gravitációs mérnökért.

George-ot azonban ez a gondolat egy fikarcnyit sem izgatta. Biztosan így van, de őt a fele királyság sem csábította. Azt is hallotta, mi történhet az újonnan kifejlesztett technikákkal. Elsodorja őket a racionalizálás és az egyszerűsítés hulláma. Évről évre új modellek, új típusú gravitációs gépezetek, új elvek jelentek meg. Azután ezek a felkapott úriemberek kimennek a divatból, mert a legutóbbi modellek legutóbbi kitalálói feleslegessé teszik őket. Az első csoporttal bedugják őket valami szakképzettséget nem igénylő laborba vagy hajóba valami isten háta mögötti világban, ahonnan többé elő sem kerülnek.

A komputer-programozókat azonban évről évre, évszázadról évszázadra állandóan igénylik. A kereslet sohasem csap fel vad magaslatokra, a programozók utáni hajsza sohasem veri fel az árakat, de minél több új világot fedeznek fel, s minél bonyolultabbá válnak a régiek, annál inkább nő a megbecsülésük.

George folyvást erről vitatkozott Stubby Trevelyannel. Stubby George legjobb barátja volt, és habár természetesen vitriolos és véget nem érő vitákba bonyolódtak, sohasem győzték meg egymást.

Trevelyan papája bejegyzett fémtechnikus volt, aki jelenleg az egyik külső világban szolgált, és a nagypapája ugyancsak. Trevelyan maga is azon igyekezett, hogy bejegyzett fémtechnikussá legyen, szinte a családi jog alapján, és fennen hangoztatta, hogy egyetlen hivatás sem léphet a fémtechnológia nyomába.

– Fém mindig lesz – jelentette ki. – Van abban valami csodálatos, hogy ha valaki a fémöntvényekre specializálódik, és azt figyeli, ahogy kinő valami a keze alól. Na és mit csinál egy programozó? Egész nap ott ücsörög egy szerkentyű előtt, és valami hülye gépet táplál.

George tizenhat éves korára már megtanulta, hogy gyakorlatias legyen.

– Legalább egymillió fémtechnikus fog kihajózni veled – mondta egyszerűen.

– Azért, mert az jó. Jó hivatás. A legjobb.

– De kiszorítanak, Stubby. Hátul kullogsz majd a sorban. Minden világ kitermeli magának a saját fémtechnikusait, és a Föld piacán nincs szükség annyi új modellre. Többnyire az aprócska világok igénylik. Tudod, hány százalék bejegyzett kohász foghat ki A fokozatú világot? Én utánanéztem. Körülbelül 13,3 százalékuk. Ez azt jelenti, hogy alig van valami esélyed arra, hogy kifogj egy olyan világot, ahol legalább vezetékes víz van. Majd szépen itt rostokolhatsz a Földön.

– Semmi szégyenletes sincs abban, ha valaki a Földön rostokol – vágta rá harciasan Trevelyan. – A Földön is szükség van jó technikusokra. – Trevelyan nagypapája Földhöz kötött fémtechnikus volt. Az ifjú Trevelyan felső ajkához emelte az ujját, és úgy tett, mintha megpödörné – egyelőre nem létező – bajuszát.

George tudott Trevelyan nagyapóról, és tekintettel saját Földhöz kötött őseire, nem volt kedve gúnyolódni.

– Nem intellektuális szégyenre gondoltam – helyesbített diplomatikusan. – Persze hogy nem. De azért mégiscsak jó lenne eljutni egy A fokozatú világba, nem? Mert vegyük csak a programozókat. Csak az A fokozatú világoknak van igazán szükségük elsőrangú programozókra, így ők az elsők a piacon. Továbbá a programozás nagyon komplikált, nem való akárkinek, ezért több programozóra van szükségük, mint amennyit a saját népességükből képezni tudnak. Ez csak statisztika kérdése. Azt mondják, egymillió emberre legfeljebb egy elsőosztályú programozó jut. Egy világnak húsz programozóra van szüksége, és mivel tízmillióan vannak, legalább öt-tíz programozónak kell odamennie a Földről.

– Na és azt tudod – folytatta George –, hogy tavaly hány bejegyzett számítógép-programozó ment A fokozatú bolygóra? Majd én megmondom. Mindegyik. Ha ön programozó, akkor nyert ügye van. Igen uram.

– De ha egymillióból csak egynek sikerül, miből gondolod, hogy épp te leszel az? – húzta össze a szemöldökét Trevelyan.

– Megcsinálom – mondta óvatosan George.

Soha senkinek sem merte elmondani, sem Trevelyannak, sem a szüleinek, mi volt az, ami ennyire bizakodóvá tette. Ám ő nem aggódott. Egyszerűen csak magabiztos volt (ez volt a legrosszabb emléke a későbbi, reménytelen napokban). Éppolyan makacs önbizalommal rendelkezett, mint az a nyolcéves átlaggyerek, aki az Olvasási Napra készült – a napra, amely korai ízelítőt adott a Műveltségi Napból.

*

Az Olvasási Nap persze egészen másvalami volt. Egyrészt az ember az Olvasási Nap idején még gyerek. Egy nyolcéves kisfiú rengeteg meglepő dolgot csinál minden különösebb megerőltetés nélkül. Az egyik nap még nem tud olvasni, másnap pedig már tud. Hát ilyenek ezek a dolgok. Ahogyan a Nap süt.

Másrészt viszont az Olvasási Naptól semmi sem függött. Ekkor még nem voltak a láthatáron toborzók, akik ugrásra készen várakoznak, akik névsorért és a következő Olimpia eredményeiért tolakodnak. Az a kislány vagy kisfiú, aki átesett az Olvasási Napon, pontosan ugyanaz, aki a következő tíz évben is változatlanul a Föld nyüzsgő felszínén fog élni; legfeljebb abban lett más, hogy új képességgel tér haza szüleihez.

George tíz évvel később, amikor a Műveltség Napjára várt, az Olvasási Nap egy-egy részletét már nem is igen tudta felidézni.

Egészen tisztán emlékezett arra, milyen lehangoló, esős szeptemberi nap volt. (Szeptember az Olvasási Nap; november a Műveltségi Nap; május az Olimpia napja. Még mondókát is faragtak belőle.) George a világos fal előtt sorakozott a szüleivel, akik még nála is izgatottabbnak tűntek. George papája bejegyzett gáz-és vízvezetékszerelő volt, és a Földön dolgozott. E tény a fiú számára szörnyű megaláztatást jelentett, noha mindenki előtt nyilvánvaló, hogy a legtöbb embernek a Földön kell maradnia.

A Földön mezőgazdászoknak, bányászoknak és technikusoknak is kell lenniük. Csak a legutolsó modell szerinti, különleges hivatások azok, amelyeket a külső világok megköveteltek, és a Föld nyolcmilliárd lakosa közül évente alig néhány milliót importáltak. A többi férfinak és nőnek maradnia kellett.

Ám minden férfi és nő abban reménykedett, hogy legalább valamelyik gyermeke elkerülhet onnan, és ez alól idősebb Platen sem volt kivétel. Mélyen meg volt győződve arról (és persze biztosan mások is), hogy fiacskája, George kivételesen intelligens és gyors felfogású. Feltétlenül a legjobb tudása szerint kellett tanulnia, hiszen egyetlen gyermek volt. Ha pedig George-nak nem sikerül, hogy külső világba kerüljön, akkor a papájának és a mamájának meg kell várnia, hogy talán majd az unokájuk sikeresebb lesz. Ez azonban még túlságosan is a távoli jövő ködében rejtőzött ahhoz, hogy vigaszt nyújtson.

Az Olvasási Nap természetesen még nem bizonyíték, de lehet az igazi nagy nap előtti első jelzés. A Föld minden papája és mamája feszült figyelemmel hallgatta gyermekeik felolvasásának minőségét, amikor hazajöttek. Minden részletet alaposan megfigyeltek, és ezekre bizonyos jóslatokat építgettek. Nagyon kevés olyan család akadt, amelyik legalább egy ilyen reményteljes csemetével ne büszkélkedett volna az Olvasási Nap után. Hiszen milyen szépen szótagolt a drága!

George ködösen tisztában volt szülei feszültségének okával, és ha fiatal szíve azon a borongós reggelen némi szorongást érzett is, az csak azért volt, mert félt, hogy az apja reménykedő arckifejezése elkomorodik, amikor fia felolvasása után hazamegy.

A gyerekek a város Művelődési Csarnokának nagytermében gyülekeztek. Az egész Földön, milliónyi helyi nagyteremben egész hónapon át sorakoztak a hasonló korú gyerekek. George-ot nagyon lehangolta a terem szürkesége és a többi gyerek szokatlan feszültsége.

Önkéntelenül is ugyanazt csinálta, amit a többiek. Megkereste azt a kis csoportot, akikkel egy szinten lakott a lakótömbben, és hozzájuk csatlakozott.

Trevelyan, aki a közvetlen ajtószomszédja volt, még mindig kisgyerekesen hosszú hajat viselt, és még évek választották el a barkótól és a vékony, vöröslő bajuszkától, amelyet – amint testi érettsége megengedte – azonnal megnövesztett.

Trevelyan, aki akkoriban Zsorzsinak nevezte George-ot, így szólt: – Fogadni mernék, hogy begyulladtál.

– Én ugyan nem – válaszolta George. Majd bizalmasan hozzátette. – Az öregeim egész halom nyomtatványt raktak a szobám öltözőasztalára, hogy ha majd hazamegyek, olvassam fel nekik. (George legfőbb kínjait pillanatnyilag az okozta, hogy nem tudta, mihez kezdjen a kezével. Figyelmeztették, nehogy zsebre vágja, vagy a fejét vakargassa, és a fülét se dörzsölgesse, orrát se piszkálgassa. Ezzel persze csaknem minden lehetőséget ki is zártak.)

Trevelyan bezzeg zsebre vágta a kezét.

– Az én papám nem aggódik.

Trevelyan papa közel hét éven át serénykedett a Diporia nevű világban fémtechnikusként, ami felsőbbrendű társadalmi helyzetet biztosított számára, noha már nyugdíjazták, és visszatért a Földre.

A Földön fennálló népességi probléma miatt helytelenítették az efféle visszahonosodást, de azért jó néhányan visszaszivárogtak. Először is a Földön olcsóbban lehetett élni, mert ami a Diporián középszerű jövedelemnek számított, az a Földön kényelmes megélhetést biztosított. S mellesleg mindig akadtak olyan férfiak, akik sokkal szívesebben dicsekedtek sikereikkel gyermekkori barátaik körében, mint bárki más előtt az egész Világegyetemben.

Idősebb Trevelyan továbbá arra is rájött, hogy nem lesz jó, ha gyermekeivel a Diporián marad, mivel az egy űrhajós világ. Ha azonban visszatér a Földre, a kölykök bárhová eljuthatnak, talán még a Noviára is.

Stubby Trevelyan már korán magába szívta mindezt. Jóval az Olvasási Nap előtt minden társalgásába óvatosan beleszőtte, hogy az ő végső hazája minden bizonnyal a Novia lesz.

George-ot szörnyen nyomasztotta társa jövendő nagyságának gondolata, és ezzel ellentétben a saját kisszerűsége, ezért rögtön kész volt a harcias támadásra.

– Az én papám egy cseppet sem idegeskedik. Kizárólag azért akarja meghallgatni a felolvasásomat, mert tudja, milyen jó vagyok. Gondolom, a te papádnak nincs nagy kedve meghallgatni téged, mert előre tudja, mennyire rosszul fogsz olvasni.

– Nem fogok rosszul olvasni. Az olvasás különben is nagy semmi. A Novián majd felbérelek valakit, hogy felolvasson nekem.

– Naná, mert te magad nem fogsz tudni olvasni! És tudod, miért? Mert gügye vagy!

– Akkor hogyan mehetnék el a Noviára?

George-ot elkapta a hév, és kimondta a szigorú ítéletet.

– Ki beszél arról, hogy a Noviára mégy? Fogadjunk, hogy sehová sem mehetsz.

Stubby Trevelyan elvörösödött.

– Én nem leszek gáz-és vízvezetékszerelő, mint a te öreged.

– Vond vissza, te tökfej!

– Te vond vissza!

Egészen közel álltak egymáshoz, az orruk szinte összeért, nem mintha verekedni akartak volna, de jól esett valami ismerősebb dologgal foglalkozni ezen a mogorva helyen. Mi több, mivel George ökölbe szorította a kezét, és az arca elé emelte, az a problémája is megoldódott – legalábbis átmenetileg –, hogy mit csináljon a kezével. Néhány gyerek izgatottan köréjük gyűlt.

Ám mindez egy pillanat alatt véget ért, amikor egy női hang beleszólt a hangosbemondóba. Egy perc, és a gyerekek néma csendben álltak. George leengedte az öklét, és elfeledkezett Trevelyanról.

– Gyerekek! – harsogta a női hang. – Most majd egyenként, név szerint szólítunk benneteket. Amikor valamelyik gyermek meghallja a nevét, odamegy az egyik felnőtthöz, aki a fal mellett áll. Látjátok őket? Vörös egyenruhát viselnek, könnyen rájuk találhattok. A leányok jobbra mennek. A fiúk balra. És most nézzetek körül, melyik vörös egyenruhás felnőtt áll hozzátok a legközelebb?

George egy pillantással megtalálta a maga emberét, és várta, hogy a nevén szólítsák. Eddig még sohasem szólították őket ábécé sorrendben, és iszonyúan soká kellett várakoznia, hogy végre sorra kerüljön.

A gyerektömeg egyre fogyott; kis patakokként csörgedeztek a vörös egyenruhások felé.

Amikor végre felhangzott a "George Platen", George semmi másra nem figyelt, mint arra a tiszta örömre, hogy Stubby Trevelyan még mindig a helyén ácsorog.

– Nini Stubby, talán rád már nem is várnak! – kiabálta vissza George a válla felett.

Ez a pillanatnyi öröm hamar elpárolgott. Idegen gyerekekkel terelték egy sorba a folyosó mentén. Csak bámulták egymást nagy szemekkel és zavartan, de azon kívül, hogy elhangzott néhány "Undok lökdösődő!" és "Hé, vigyázz!", nem beszélgettek egymással.

Kis papírdarabokat adtak a kezükbe, amelyeket maguknál kellett tartaniuk. George kíváncsian nézegette. Apró, fekete, különböző alakú jelek. Tudta, hogy nyomtatás, de vajon hogyan lehet ezeket szavakká formálni? El sem bírta képzelni.

Most le kellett vetkőzniük; már csak négy másik fiú maradt vele együtt. Szép, új ruháikat hamar levetették, és most ott állt öt nyolcéves, pucér és kicsi fiú, aki inkább zavarában reszketett, semmint a hidegtől. Egészségügyi dolgozók léptek hozzájuk, teszteket csináltak, fura műszerekkel piszkálták őket, és vért vettek tőlük. Mindenkitől elvették a kis papírját, és fekete pálcával újabb jeleket róttak rájuk egymás alá sorban, nagy sebességgel. George az új jeleket is megnézte, de ezekből sem értett többet, mint az előzőekből. Ekkor megparancsolták nekik, hogy öltözzenek fel.

Külön-külön álló székekhez vezették őket, azután csak vártak. Újból a nevükön szólították a fiúkat. George Platen ez alkalommal harmadikként került sorra.

Be kellett mennie egy nagy szobába, ami telis-tele volt ijesztő műszerekkel, amiken mindenféle fogantyúk és üvegezett táblák virítottak. A helyiség közepén íróasztal állt, mögötte egy férfi ült, és az előtte halmozódó papírokat nézte.

– George Platen?

– Igen, uram – mondta George remegő suttogással. Mennyire várta, hogy idejöhessen, és most milyen ideges! Bár lenne már vége, kívánta magában!

A doktor nem nézett fel, míg beszélt.

– A nevem, dr. Lloyed, George. Hogy vagy?

– Köszönöm, jól.

– Félsz, George?

– N-nem, uram – válaszolta, ami még a saját fülének is félénknek tűnt.

– Akkor jó. Mert nincs mitől félned. Lássuk csak, George. A kártyádból azt látom, hogy apádat Peternek hívják, és bejegyzett víz-és gázvezeték-szerelő, anyád neve Amy, és bejegyzett háztartási alkalmazott. Jól mondom?

– I-igen, uram.

– Február 13-án van a születésnapod, és a múlt évben középfül-gyulladásod volt. Helyes?

– Igen, uram.

– Tudod, honnan tudom mindezt?

– Azt hiszem, uram, a kártyából.

– Nagyon helyes – bólintott a doktor. Most nézett rá első ízben George-ra, és rámosolygott. Összes fogát kimutatta, így fiatalabbnak tűnt George apjánál. A fiú idegessége valahogy elpárolgott.

A doktor odaadta neki a kártyát.

– Tudod, hogy mit jelentenek ezek, George?

Habár tudta, hogy halvány sejtelme sincs róla, ám azért úgy meredt rá, mint aki hirtelen ijedtében elfelejtette. De a jelek csak jelek maradtak, és George visszaadta a kártyát.

– Nem, uram.

– Miért nem?

George hirtelen gyanakodni kezdett. Vajon magánál van ez a doktor? Nem tudja, hogy miért nem?

– Nem tudom elolvasni, uram – válaszolta.

– Szeretnéd, ha el tudnád olvasni?

– Igen, uram.

– Miért, George?

A fiú döbbenten rámeredt. Ilyesmit még soha senki nem kérdezett tőle. Nem felelt. Aztán akadozva kinyögte.

– Nem tudom, uram.

– A nyomtatott információ egész életedben irányítást ad. Sok minden lesz még, amit majd csak a Műveltség Napja után fogsz megtanulni. Az ilyen kártyák mondják majd meg neked, mint amilyen ez, valamint a könyvek és a televízió képernyője. A nyomtatott szöveg megmutatja majd az olyan hasznos és érdekes dolgokat, amelyeket akkor is érdemes elolvasni, ha rosszul olvasol. Érted?

– Igen, uram.

– Félsz, George?

– Nem félek, uram.

– Jó. Nos, akkor most pontosan megmondom, mit fogunk először csinálni. Ráteszem ezeket a drótokat a homlokodra, pontosan ide, a szemed sarka fölé. Egy kicsit csiklandozni fog, de egyáltalán nem fáj majd. Azután bekapcsolok valamit, ami erre felberreg. Furcsán hangzik majd, egy kicsit bizsereg, de nem fog fájni. De ha mégis fáj, akkor szólj nekem, és azonnal kikapcsolom. Rendben?

George bólintott, és nyelt egyet.

– Felkészültél?

George bólintott. Behunyta a szemét, miközben a doktor a homlokán babrált. A szülei már elmagyarázták neki a dolgot. Ők is azt mondták, hogy nem fog fájni, de aztán jöttek a nagyobb gyerekek, azok a tízévesek és tizenkét évesek, akik az Olvasás Napjával ijesztgették a kis nyolcéveseket. "Majd figyeld a tűt!" Meg azok, akik, hogy minden önbizalmát elvegyék, ilyesmiket mondtak: "Fel fogják nyitni a fejedet. Iszonyú éles kést használnak, ekkora horoggal a végén", és ehhez hasonló rémséges részletekről beszéltek.

George sohasem hitt nekik, de azért időnként rémálmai voltak, és most, amikor lehunyta a szemét, páni félelem fogta el.

Nem érezte a homlokára helyezett drótot. A berregés távolinak tűnt, aztán fülében a saját vére dobolását hallotta, visszhangzott, mintha távoli barlangban lenne. Lassan megemberelte magát, és kinyitotta a szemét.

A doktor háttal állt neki. Az egyik műszerről papírcsík tekeredett le, amelyre vékony, vörös cikkcakkos csíkot rajzolt egy tű. A doktor leszakított néhány darabot a papírcsíkból, és bedugta egy másik gépezetbe. Ezt újra meg újra megismételte. Minden alkalommal egy kis filmdarabka jött elő, amelyet alaposan megnézett. Végül George felé fordult, szemét furcsán összehúzta.

A berregés abbamaradt.

– Vége? – kérdezte lélegzet-visszafojtva George.

– Igen – nyugtatta meg a doktor, de a szemét még mindig összehúzta.

– Tudok már olvasni? – kérdezte George

– Tessék? – csodálkozott a doktor, aztán hirtelen elmosolyodott. – Nagyon jól működik, George. Tizenöt perc múlva olvasni fogsz. No, most egy másik gépet használunk, és ez egy kicsit tovább tart majd. Letakarom az egész fejedet, azután megnyomom ezt a gombot. Akkor egy darabig nem fogsz se látni, se hallani, de ez sem fog fájni. De hogy biztosak legyünk benne, a kezedbe adok egy kis kapcsolót. Ha bármi fájna, nyomd csak meg, és azonnal minden abbamarad. Jó?

George-nak évek múlva megmondták, hogy a kis kapcsoló csupán utánzat volt, amit pusztán az önbizalma miatt adtak a kezébe. Persze sohasem tudta meg, így volt-e, avagy sem, mert nem nyomta meg a kapcsolót.

Nagy, sima, hajlított, gumibéléses sisakot tettek a fejére, és rajta hagyták. Három-négy kicsi kallantyú állt ki belőle és simult koponyájához, de csak egy gyenge nyomást érzett. Nem fájt.

A doktor hangja szólalt meg ködösen.

– Minden rendben, George?

És akkor minden előzetes figyelmeztetés nélkül valami különös érzés fogta el. Mintha nem lenne teste, érzékei, univerzum, csak ő maga és egy távoli mormogás, amely a végtelen semmiből szüntelenül mond neki valamit – azt mondja, hogy – azt mondja, hogy...

George feszülten figyelt, és meg is értette, de ott volt közöttük az a különös, sűrű érzés.

Azután levették fejéről a sisakot, és a fény olyan éles volt, hogy bántotta a szemét, miközben a doktor hangja a fülébe harsogott.

– Itt van a kártyád, George. Mi áll rajta?

George újra a kártyájára nézett, és meglepetten felkiáltott. A jelek már nem pusztán értelmetlen ákombákomok voltak, mint azelőtt. Szavakká álltak össze. Mintha egy láthatatlan valaki alig hallhatóan a fülébe súgná őket. Szinte hallotta a szavakat, ahogy a papírdarabon szemével követte az azelőtt értelmetlennek tűnő jelek sorát.

– Mi áll rajta, George?

– Az, hogy... az, hogy... Platen, George. Született 6492. február 13-án. Apja neve Peter Platen, anyja neve Amy Platen... – elcsuklott a hangja.

– Tudsz olvasni, George – mondta a doktor. – Befejeztük.

– És most már mindig...? Nem fogom elfelejteni, hogyan kell.

– Hát persze hogy nem. – A doktor előrehajolt, és komolyan kezet szorított George-dzsal. – Most már hazavihetnek.

Még beletelt néhány napba, míg George túltette magát új és nagyszerű tehetségén. Olyan könnyedén olvasott fel az apjának, hogy idősebb Platen elsírta magát, és körbetelefonálta a rokonságot a jó hírrel.

George sétált a városban, minden egyes feliratot elolvasott, és azon csodálkozott, hogy ezekből azelőtt hogy is nem értett egy mukkot sem.

Megpróbált visszaemlékezni, milyen is volt az, amikor még képtelen volt elolvasni valamit, de nem sikerült. Minden érzéke azt súgta, hogy mindig is tudott olvasni. Mindig.

*

Tizennyolc éves korára George sötét hajú, középtermetű fiú lett, de annyira karcsú, hogy magasabbnak tűnt. A nála alig egy hüvelyknyivel alacsonyabb Trevelyan zömök alkatú volt, így hát a Stubby – Köpcös – elnevezés jobban illett rá, mint valaha, de ebben az évben alaposan megnőtt az önbizalma. Becenevét nem lehetett többé megtorlás nélkül kimondani. Mivel pedig egyre jobban utálta a keresztnevét, hát mindenki csak Trevelyannak, vagy ennek számos változataként nevezte. Minthogy férfiasságát külsejével is bizonyítani akarta, hát oldalszakállt és tüskés bajuszt növesztett.

Most aztán izzadt és idegeskedett, George pedig, aki ugyancsak kinőtt már a "Zsorzsi"-ból, és kizárólag George-nak hívatta magát, roppantul élvezte a helyzetet.

Ugyanabban a tágas teremben voltak, ahol tíz évvel ezelőtt (és azóta sem). Mintha hirtelen életre kelt volna múltjuk halvány álomképe. George az első percekben szörnyen meglepődött, mert mindent jóval kisebbnek talált, mint ahogyan az emlékeiben élt; aztán rájött, hogy ő maga nőtt meg.

A tömeg kisebb volt, mint hajdanán, és ezúttal kizárólag fiúkból állt. A lányok számára másik napot jelöltek ki.

– Rejtély előttem, miért várakoztatnak – hajolt előre Trevelyan.

– Adminisztráció – felelte George. – Ezt nem kerülheted el.

– Hát te meg miért vagy olyan átkozottul belátó?

– Mert nincs okom idegeskedésre – válaszolt.

– Jaj, testvér, kiborítasz! Remélem bejegyzett ganajhordóként végzed, akkor legalább nem kell tovább bámulnom a pofázmányodat. – Trevelyan sötét szeme idegesen nézegette a körülöttük állókat.

George is körülnézett. Ez nem ugyanaz a rendszer volt, amit a gyerekek esetében alkalmaztak. Minden lassabban ment, az eligazításokat már a kezdet kezdetén írásban a kezükbe nyomták. A Platen és a Trevelyan nevek természetesen még mindig hátul kullogtak az ábécében, de ezúttal ezt már ők is tudták.

Fiatalemberek léptek ki a termekből, összehúzott szemmel, kényelmetlenül, felkapták ruháikat és holmijukat, majd átmentek egy másik helyiségbe, hogy megtudják az eredményt.

Valahányszor egyikük kilépett, a többiek menten körbefogták. "Milyen volt?" "Milyen érzés?" "Mit gondolsz, megcsinálom?" "Érzel valami különbséget?"

A feleltek bizonytalanok és semmitmondóak voltak.

George rákényszerítette magát, hogy ne szaladjon oda a többiekhez. Csak felszökik az ember vérnyomása. Mindenki azt mondja, hogy akkor van a legjobb esélyed, ha nyugodt vagy. A tenyeredet már amúgy is jéghidegnek érzed. Fura, milyen új feszültségeket hoznak az évek.

Példának okáért, a külső világok a legmagasabb képzettségű foglalkozásokat csak házasembereknek ajánlják fel. Érthető, hiszen fontos, hogy minden világban fenntartsák a nemek egyensúlyát. De ha elkerülsz egy 1/A-világba, vajon melyik leányzó az, aki kosarat adna neked? George fejében eddig még nem motoszkált egy bizonyos lány; fütyült rájuk. Hogyisne! Majd ha már programozó lesz. Majd ha már odaírhatja a neve mellé, hogy Bejegyzett Számítógép-Programozó. Majd akkor kiválasztja a magáét, ahogy a szultán a háremében. Ettől a gondolattól egy kicsit izgatott lett, és megpróbált nem gondolni rá. Muszáj nyugodtnak maradnia.

– Mi ez az egész? – motyogta Trevelyan. – Először azt mondogatják, legjobb, ha lazítasz és könnyen veszed. Aztán addig vacakolnak, amíg már képtelen vagy lazítani és könnyedén venni.

– Talán épp ez az elképzelésük. Az elején elkülönítik a fiúkat a férfiaktól. Nyugi, Trev.

– Pofa be!

George megfordult. Nem szólították. Neve fényes betűkkel megjelent a táblán.

– Ne szívd mellre, Trev. Ne hagyd el magad.

George boldogan lépett be a vizsgaterembe. Igazán boldogan.

*

– George Platen? – kérdezte az íróasztal mögött ülő férfi.

Egy röpke pillanatig borotvaéles kép suhant át George fejében. Ez ugyanaz a férfi, tíz évvel korábban van, és ugyanazokat a kérdéseket teszi fel, mint akkor, és ő újból nyolcéves lett abban a pillanatban, ahogy átlépte a küszöböt.

Ám a férfi felpillantott, és természetesen egy cseppet sem hasonlított arra a másikra. Az orra gumós volt, a haja vékony és borzas, és az arca olyan fonnyadt, mintha tulajdonosa valaha sokkal nagyobb súlynak örvendett volna, aztán szinte kifogyott belőle.

– Nos?

– George Platen vagyok, uram – tért vissza merengéséből.

– Na végre. Nevem dr. Zachary Antonelli, és hamarosan egészen közelről fogjuk ismerni egymást.

Antonelli egy filmdarabkára meredt, amelyet fontoskodva a fény felé tartott.

George megrándult. Ködösen emlékezett, hogy egy másik doktor (a neve már nem jut eszébe) is rámeredt egy ilyen filmre. Vajon ez ugyanaz a film? Az a másik doktor összehúzott szemmel vizsgálta, ez meg most úgy néz rá, mintha szörnyen dühös lenne.

Boldogsága szűnőfélben volt.

Dr. Antonelli kiteregette maga elé egy vaskos dosszié lapjait, és a filmdarabkát óvatosan közéjük helyezte.

– Itt az áll, hogy maga számítógép-programozó akar lenni.

– Igen, doktor.

– Még mindig?

– Igen, uram.

– Ez felelősségteljes és fontos pozíció. Úgy érzi, megfelel a kívánalmaknak?

– Igen, uram.

– A legtöbb jelentkező nem képzel el magának speciális hivatást. Azt hiszem, attól félnek, hogy nevetségessé válnak.

– Úgy gondolom, uram, hogy ez így helyes.

– Maga nem tart ettől?

– Igaz, ami igaz, egy kicsit félek uram.

Dr. Antonelli bólintott, de az arca kifejezéstelen maradt.

– Miért akar programozó lenni?

– Mert felelősségteljes és fontos pozíció, uram, ahogyan ön mondta. Fontos és izgalmas munka. Szeretem, és azt hiszem, jól csinálnám.

Dr. Antonelli letette a papírokat és savanyúan George-ra nézett.

– Honnan tudja, hogy szereti? Mert azt képzeli, hogy ezzel majd elcsíphet valami 1/A-bolygót?

Megpróbál zavarba hozni, gondolta nyugtalanul George. Maradj nyugodt és komoly.

– Azt hiszem, uram, hogy a programozás nagyon jó esély, de akkor is szeretni fogom, ha itt maradok a Földön. (Ez igaz is. Nem hazudok, gondolta George.)

– Na és honnan tudja, hogy szereti?

Úgy kérdezte, mint aki nem tudja, hogy ezt nem lehet rendesen megválaszolni, és George majdnem elmosolyodott. Ő megválaszol rá.

– Már olvastam a programozásról, uram.

– Hogy mit csinált? – A doktor most csakugyan meglepődve bámult George-ra, akinek ez nagyon tetszett.

– Olvastam róla, uram. Vásároltam egy ilyen témájú könyvet, és tanulmányoztam.

– A Bejegyzett Programozó könyvét?

– Igen, uram.

– De hiszen nem is érthette!

– Eleinte nem. Matematikai és elektronikai könyveket is szereztem. Átrágtam magam rajtuk. Még mindig nem tudok eleget, de ahhoz már igen, hogy tudjam, mennyire szeretem, és hogy meg tudom csinálni. (Még a szülei sem találták meg a titkos könyvesrekeszét, nem tudták, miért tölt el annyi időt a saját szobájában, vagy hogy miért alszik olyan keveset.)

A doktor megvakarta az álla alatt lötyögő tokát.

– Mondja, fiam, mi volt a célja, amikor ezt tette?

– Meg akartam bizonyosodni arról uram, hogy csakugyan érdekel-e.

– Nagyon jól kell tudnia, hogy az érdeklődés még semmit sem jelent. Átgyötörheti magát egy bizonyos tárgyon, de ha agyának fizikai állapota valami máshoz mutat hajlamot, akkor magából valami más lesz. Ezt tudja, igaz?

– Igen, megmondták – válaszolta óvatosan.

– Nos, higgye is el. Ez az igazság.

George egy szót sem szólt.

– Vagy talán abban hisz – folytatta dr. Antonelli –, hogy ha valamiféle tárgyat tanulmányoz, az majd abba az irányba tereli az agysejtjeit, úgy, mint az egyik elmélet szerint, ha egy terhes nő kizárólag nagy zeneszerzők műveit hallgatja, akkor a gyermeke is zeneszerző lesz? Maga tényleg ezt hiszi?

George elvörösödött. Nyilvánvalóan ez járt a fejében. Amikor intellektusát a vágyott irányba terelte, biztosan érezte, hogy vágya beteljesedik. Önbizalma túlnyomórészt épp ezen az elképzelésen alapult.

– Én soha... – kezdte el, de nem bírta folytatni.

– Nos, ez nem igaz. Jóságos ég, fiatalember, a maga agyveleje a születésekor rögződött. Természetesen megváltozhat egy ütéstől, ami olyan erős, hogy szétroncsolja a sejteket, vagy tumortól, vagy valami fertőzéstől – de a maga speciális gondolatai nem lehetnek rá hatással. – Elgondolkodva ránézett. – Ki mondta magának, hogy ilyesmit csináljon?

George most már komolyan zavarba jött, és nagyot nyelt.

– Senki, doktor. A saját ötletem volt.

– És tudott valaki arról, hogy mibe vágott bele?

– Senki, doktor. Azt hittem, semmi rosszat nem teszek.

– Ki beszél itt rosszról? Én csak azt mondom, hogy felesleges volt. De miért tartotta mindezt magában?

– Én... én arra gondoltam, hogy kinevetnének. (Eszébe jutott egyik legutóbbi beszélgetése Trevelyannel. George nagyon óvatosan hozta szóba elképzelését, mint ami épp csak átsuhant a gondolatain, hogy talán lehetséges lenne valamit saját kezűleg betáplálni a fejébe, ahogy mondják, darabonként és apródonként. Trevelyan lepisszegte. – George, legközelebb majd magad cserzed ki a cipődet, és magad akarod szőni a ruhádat. – George hálás volt Trevelyan titoktartásáért.)

Dr. Antonelli odalökte George elé a filmdarabkát, amit előbb morózusan szemlélt.

– Lássuk az analízist. Ez a beszélgetés sehová sem vezet – szögezte le.

Rákapcsolta a drótokat George halántékára. Berregés. Megint élesen előjött a tíz évvel ezelőtti emlékkép.

George keze nyirkos lett, szíve erősen dobogott. Nem kellett volna titkos olvasmányait elárulnia a doktornak.

Ez az átkozott hiúságom, mondta magának. Meg akarta mutatni, milyen vállalkozó szellemű, mennyire tele van kezdeményezéssel. Ehelyett kiderült róla, mennyire babonás, hogy semmibe veszi a dolgokat, és ellenséges érzést keltett a doktorban. (Pontosan tudta, miért nem tetszik a doktornak: előre látta benne a majdani okoskodót.)

Most aztán jól felidegesítette magát, és az analizálás semmi érzékenységet sem fog kimutatni.

Nem is érzékelte, mikor vették le róla a drótokat. A merengő doktor látványa egészen elvakította a tudatát. George kétségbeesetten próbálta összeszedni magát. Már majdnem feladta azt az ambícióját, hogy programozó legyen.

– Gondolom, nem? – kérdezte komoran.

– Mit nem?

– Nem lehetek programozó.

A doktor megdörzsölte az orrát.

– Fogja a ruháit és a többi holmiját, és menjen át a 15-C szobába. A dossziéja ott várja a jelentésemmel együtt.

– Átmentem a Műveltségin? Azt hiszem, éppen ez volt a... – dadogta megrökönyödve George.

– Ott majd mindent megmagyaráznak magának – motyogta Dr. Antonelli az asztalára meredve. – Tegye, amit mondtam.

George érezte, hogy elfogja a pánik. Mi az amit a doktor nem akar megmondani? Talán azt, hogy nem jó másra, mint hogy bejegyzett kétkezi munkás legyen. Erre fogják felkészíteni.

Hirtelen teljes bizonyossággal érezte, és minden erejére szüksége volt, hogy fel ne ordítson.

Visszabotorkált a helyére, és várt. Trevelyan nem volt ott, és ezért e pillanatban mély hálát érzett, hiszen épp eléggé össze kellett szednie az önuralmát ahhoz, hogy a körülötte állókat elviselje. Lassacskán mindenki elment, és néhányan, akik még maradtak, ránéztek, és kérdezgetni akarták, mert már teljesen kimerültek abban, hogy vártak sorukra az ábécé végén.

Milyen jogon lesznek ezekből technikusok, belőle pedig miért lesz munkás? Munkás! Már-már megdönthetetlenül biztosra vette.

*

Vörös egyenruhás őr vezette végig a folyosók során. Az innen nyíló szobák mindegyikében hol ketten, hol öten várakoztak: motorszerelők, tervezőmérnökök, agronómusok. Több száz különleges hivatásra specializált ember, s legtöbbjük ebben a kisvárosban marad.

George most szívből és igazán gyűlölte őket – a statisztikusokat, a könyvelőket, bárkik is legyenek. Gyűlölte őket, mert már mindegyikük megtudta a saját nyavalyás hivatását, ismerte sorsát, ő, egyedül csak ő az, akire még további adminisztráció vár.

Odaérkeztek a 15-C szobához, bevezették, és otthagyták az üres helyiségben. Egy pillanatra megkönnyebbült a lelke. Hiszen ha ez lenne a munkásosztály helyisége, akkor bizonyára zsúfolásig tele lenne fiatalok tucatjaival.

Most a szoba másik oldalán kinyílt egy ajtó, és idősebb, ősz hajú férfi lépett be. Mosolygott, kimutatta hamis fogsorát, de az arca még pirospozsgás volt, és a hangja energikus.

– Jó estét, George – szólította meg. – Látom, ezúttal egyszemélyes szektorunk van.

– Csak nekem? – kérdezte George elhűlve.

– No persze ezrek akadnak a Földön. Ezrek. Nem maga az egyedüli.

George egyre nyugtalanabb lett.

– Nem értem, uram. Hová soroltak be? Mi történt?

– Nyugalom, fiam. Az ilyesmi bárkivel megtörténhet. – Kezet nyújtott, és George önkéntelenül elfogadta. Meleg volt a tenyere, és erőteljesen megszorította George kezét. – Üljön le, fiam. A nevem Sam Ellenford.

George türelmetlenül biccentett.

– Tudni akarom, uram, mi ez az egész.

– Természetesen. Hogy az elején kezdjem, George, magából nem lesz számítógép-programozó. De azt hiszem, ezt már sejtette.

– Igen – válaszolta George keserűen. – Akkor hát mi leszek?

– Ez az, amit egy kicsit nehezebb megmagyarázni, George. – Ellenford elhallgatott, majd óvatos tapintattal kibökte. – Semmi.

– Micsoda?

– Semmi!

– De hát mit jelentsen ez? Miért nem jelöltek ki valamiféle foglalkozásra?

– Ebben a dologban nem mi döntünk, George. Az agyberendezése döntött így.

George halotthalványra sápadt. Szeme kidülledt.

– Valami baja van az agyvelőmnek?

– Valami lehet vele. Amennyire a hivatások elosztása illetékes ebben, azt hiszem, valami baj lehet.

– De mi?

Ellenford vállat vont.

– Biztosra veszem, George, hogy tudod, hogyan megy végbe a Földön a műveltségszerzési program. Gyakorlatilag minden emberi lény szinte minden tudást magába tud szívni, de minden egyes individuális agyvelőtípushoz jobban illik bizonyos tudásfajta, mint egy másik. Mi megpróbáljuk a lehető legjobban összehozni az agyat az ismeretekkel, természetesen addig a kvótahatárig, amelyet az a bizonyos hivatás megkövetel.

– Igen, ezt tudom – bólintott George.

– Olykor viszont arra az eredményre jutunk, George, hogy egy-egy fiatalember agyvelejéhez semmiféle tudást nem lehet párosítani.

– Ezt úgy érti, hogy nem feleltem meg a Műveltségi Nap követelményeinek?

– Pontosan így értem.

– De hát ez őrület! Intelligens vagyok, én megértem a... – kétségbeesve elhallgatott, mintha azt keresgélné, mivel bizonyíthatná be, hogy az agya működik.

– Legyen szíves, ne magyarázza félre a szavaimat – nyugtatta Ellenford. – Maga intelligens. Ez nem is kérdés. Sőt bizonyos intelligenciaszint felett áll. Sajnos azonban mit sem kezdhetünk azzal, hogy az agyveleje képes-e befogadni bizonyos egymásra halmozott tudásréteget, avagy nem. A tény az, hogy csaknem minden idekerülő intelligens személlyel így szokott történni.

– Úgy érti, hogy még bejegyzett munkásnak sem felelek meg? – hebegte George. Hirtelen még ez is jobbnak tűnt előtte, mint az a szörnyű űr, ami elébe tárult. – Ugyan mit kellene tudnia egy munkásnak?

– Ne becsülje alá a munkáshivatást, fiatalember. Tucatszámra akadnak alosztálybeliek, és minden egyes variánsnak megvan a maga részletes tudástestecskéje. Mit képzel, nincs meg a kellő jártasságunk ahhoz, hogy felmérjük ilyesminek a súlyát? Egyébként a munkásokat nemcsak az agyvelejük, hanem a testi felépítésük szerint is kell válogatnunk. Maga nem ilyen típusú, George, maga nem felel meg munkásnak.

George tudta, milyen vékony testalkatú.

– De még sohasem hallottam senkit, akinek ne lenne valamilyen hivatása.

– Nincsenek is sokan – vallotta be Ellenford. – Rájuk mi vigyázunk.

– Vigyáznak? – George egyre jobban zavarba jött, és mind nagyobb rettenet fogta el.

– Maga felett a bolygó fog gyámkodni, George. Attól a perctől kezdve, hogy átlép ezen a küszöbön, gondját fogjuk viselni. – Ellenford rámosolygott.

Gyengéd mosoly volt. George szemében afféle tulajdonosi mosoly. Így mosolyog a felnőtt a gyámoltalan gyerekre.

– Ezt úgy értsem, hogy börtönbe visznek?

– Ó, dehogy. Egyszerűen csak együvé kerül a maga fajtájúakkal.

A maga fajtájúakkal. Ezek a szavak mennydörgésként érték George fülét.

– Magának speciális bánásmódra van szüksége – közölte Ellenford. – Arra, hogy vigyázzanak magára.

George a legnagyobb rémületére sírva fakadt. Ellenford a szoba másik végébe sétált, és másfelé nézett, mintha elgondolkodna.

George nagy keservesen leküzdötte a sírógörcsöt. Az apjára és az anyjára gondolt, a barátaira, Trevelyanra, a saját szégyenére...

– Megtanultam olvasni – kiáltotta lázadozva.

– Minden épelméjű ember megtanul olvasni – volt a felelet. – Ez alól nincs kivétel. És amikor maga megtanult olvasni, George, akkor figyelembe vettük az agyberendezését. Már akkor érkeztek bizonyos jelentések hozzánk a szolgálattevő doktortól.

– Meg sem próbálják, hogy átmegyek-e a műveltségi fokozaton? Én vállalnám a kockázatot.

– Ezt a törvény megtiltja, George. De ide figyeljen, mindez nem is olyan rossz. A családjának majd úgy fogjuk megmagyarázni a dolgot, hogy ne essenek kétségbe. Ott, ahová elvisszük magát, mindenféle kiváltságokban fog részesülni. Könyveket is kaphat, és azt tanul, amihez kedve lesz.

– Egy csöpp tudást idelöknek – mondta keserűen George. – Töredéket töredék után. És mire meghalok, már kívülről fogom fújni a Bejegyzett Ifjúsági Kifutófiú kötetét.

– Hallottam, hogy már egyebet is tanulmányozott.

George megdermedt. Hirtelen, elsöprő gyorsasággal mindent megértett.

– Az a...

– Micsoda?

– Az az Antonelli nevű fickó. Ő döfött le.

– Ugyan, George. Téved.

– Maga csak ne akarja ezt bemesélni! – kiáltotta magánkívül a dühtől. – Az a tetves rohadék kiadott, mert úgy gondolta, hogy egy kicsit túl okos vagyok neki. Könyveket olvastam, és megpróbáltam programozással foglalkozni. Na, hogy akarja ezt elintézni? Pénzt akar? Nem kapja meg. Itt hagyok csapot-papot, és megyek a rádióhoz, és akkor...

George üvölteni kezdett.

Ellenford megcsóválta a fejét, és csengetett.

Két ember lépett be nesztelenül, és George mellé álltak. Karját az oldalához szorították. Egyikük valamit befecskendezett a jobb könyökébe, ami szinte azonnal hatott.

A fiú üvöltése menten abbamaradt, feje előre bukott. Térde megroggyant, és csak a két ember fogta fel estében.

*

Gondját viselték, ahogyan ezt előre megmondták neki. Jók voltak hozzá, szinte úgy, mint egy rakoncátlan gyermekkel. George úgy érezte, hogy beteg kismacskaként bánnak vele.

Azt mondták neki, hogy üljön csak szép nyugodtan, és próbáljon érdeklődni az élet dolgai iránt.

Azt is megmondták, hogy a legtöbben, akik idekerülnek, eleinte ugyanígy kétségbeesnek, később azonban ez elmúlik.

George mindezt meg sem hallotta.

Dr. Ellenford meglátogatta, és elmesélte, hogy értesítették szüleit erről a speciális bánásmódról.

– Szóval megtudták... – motyogta George.

– Részleteket nem közöltünk – nyugtatta meg Ellenford.

George eleinte nem volt hajlandó enni. Akkor intravénásan táplálták. Eldugták előle az éles tárgyakat, és folytonosan őrizet alatt tartották. Hali Omanit kapta meg szobatársul, akinek a nyugalma jótékonyan hatott rá.

Egy napon, amikor George már majdnem megbolondult az unalomtól, könyvet kért. Omani, aki maga is folyton folyvást olvasott, felnézett rá és elmosolyodott. George ekkor a legszívesebben visszavonta volna a kérését, semhogy bármilyen elégedettséget váltson ki. De aztán azt gondolta: Ugyan, mit törődöm vele?

George nem nevezte meg, miféle könyvet szeretne, és Omani valami tinédzsereknek való kémiakönyvet adott neki. Ezt dühösen a falhoz csapta.

Tehát ezentúl ez lesz. Egész életében tinédzser marad. Képzetlen, tanulatlan, akinek a számára speciális könyveket írnak. Morcosan feküdt az ágyán, a plafont bámulta, s ahogy teltek-múltak az órák, egyszer csak duzzogva feltápászkodott, és elkezdett olvasni.

*

Egy hét alatt kiolvasta a kötetet, és másikat kért.

– Nem szeretnéd újból átnézni? – kérdezte Omani.

George összehúzta a szemöldökét. Ebben a könyvben akadt néhány olyan rész, amit nem egészen értett, de szégyellte bevallani.

– Gondold át – biztatta Omani. – Jobb, ha magadnál tartod. A könyveket ki lehet olvasni, aztán újra elolvasni.

Ez ugyanazon a napon történt, amikor George végül engedett Omani rábeszélésének, aki azt szerette volna, hogy járják körül ezt a helyet. Szorosan a nigériai mellett haladt, és ellenségesen nézett körbe-körbe.

Tényleg nem börtön volt. Nem voltak magas falak, sem zárt ajtók, sem őrök. Ám mégis az volt, hisz a bennlakók nem távozhattak el.

Azt mégis jó volt látnia, hogy tucatszámra vannak itt hozzá hasonlók. Ugyanis könnyű volt elhitetnie önmagával, hogy az egész kerek világon ő az egyedüli ilyen – béna.

– Hányan vannak itt voltaképpen? – morogta.

– Kétszázöten, George, és nem ez az egyedüli hely a világon. Ezren és ezren vannak.

Az emberek őket nézték, amint mendegéltek, bárhová is mentek: a tornateremben, a teniszpályán, a könyvtárban (George soha életében nem tudta elképzelni, hogy ennyi könyv létezik; lecövekeltek, szinte gyökeret eresztettek a könyvespolcok előtt). Kíváncsian nézegették őket, és George dühösen elfordult a pillantások elől. Elvégre ezek semmivel sem jobbak nála; senki sem kérte meg őket arra, hogy valami csudabogárnak nézzék.

A legtöbbje úgy húszéves forma lehetett.

– Mi történik az idősebbekkel? – kérdezte hirtelen George.

– Ezt a helyet a fiatalokra specializálták – válaszolta Omani. Aztán rájött, mi indította George-ot a kérdésre. Komolyan megcsóválta a fejét. – Nem teszik el őket láb alól, ha erre gondolsz. Az idősebbek számára más Házakat tartanak fenn.

– Kit érdekel? – dörmögte George, aki úgy érezte, hogy túlságosan érdeklődőnek mutatkozik.

– Téged. Majd ha idősebb leszel, akkor olyan Házban találod magad, ahol mindkét nem képviselve van.

– Nők is? – lepődött meg George.

– Hát persze. Gondolod, hogy a nők immúnisak az ilyesmivel szemben?

George-ot sokkal jobban érdekelte és izgatta ez a gondolat, mint valaha. Erőltette magát, hogy elterelje róla a figyelmét.

Omani megállt egy szoba ajtaja előtt, ahol apró televízió és számítógép volt. Öt-hat ember ült a tévé körül.

– Ez egy osztályterem – magyarázta – Omani.

– Mire való?

– Ezek a fiatalemberek, akiket itt látsz, tanulnak. Nem a szokásos módon – tette hozzá gyorsan.

– Úgy érted, hogy apródonként átrágják magukat.

– Igen. Úgy, ahogyan a régi időkben csinálták.

Ez volt az a dolog, amit senki egy szóval sem mondott meg neki azóta, hogy idekerült a Házba. De miért nem? Talán azért, mert azt akarják, hogy elégedjen meg a nyers hús evésével egy olyan világban, ahol mások sülve kapják?

– Miért akarják ezek átrágni magukat a tananyagon?

– Hogy teljen az idejük, George, és mert kíváncsiak.

– Mire jó nekik ez?

– Boldoggá teszi őket.

George ezzel a gondolattal tért nyugovóra.

Másnap reggel cseppet sem kedvesen odaszólt Omaninak.

– Bevinnél egy olyan osztályba, ahol programozást lehet tanulni?

– Hát persze – mondta Omani.

*

A dolog lassan ment, és George dühöngött. Miért magyarázza el valaki annyiszor, aztán miért magyarázza el újra meg újra? Miért van az, hogy ha elolvas egy bekezdést, aztán újra elolvassa, aztán rámered a matematikai összefüggésekre, nem érti meg azonnal? Mások biztosan nem így vannak ezzel.

Időnként feladta. Egyszer pedig egy héten át nem volt hajlandó bemenni az osztályba.

De mindig visszatért. Az ügyeletes hivatalnok, aki feladta a tananyagot, a televíziós bemutatót vezette, és olykor megmagyarázott egy-egy nehezebb bekezdést, soha egyetlen megjegyzést sem tett rá.

George végül rendszeres feladatot kapott a kertben, mindenfélét csinált a konyhában és takarított. Mindezt úgy állították be, mintha valami előnyben részesült volna, ám George-ot nem tették bolonddá. Ezt a helyet sokkal jobban is gépesíthették volna annál, amilyen most volt, így azonban szándékosan munkát adhattak egy rakás fiatalembernek, és azt az illúziót kelthették bennük, hogy hasznos munkát végeznek. De George fütyült rájuk.

Még egy kisebb összeget is kifizettek nekik, amelyből bizonyos apróbb luxuscikkeket vásárolhattak, vagy félretehették, ha akarták, öreg napjaikra. George egy nyitott korsóban tartotta a pénzét, amelyet egy polcra tett. Sejtelme sem volt, mennyit gyűjtött össze. Nem érdekelte.

Igazi barátságokat sem kötött, noha elérte azt a kort, amelyben általában fontossá válik az ilyesmi. Még azzal is felhagyott, hogy a szerencsétlenségén töprengjen, azon az igazságtalanságon, hogy idecipelték. Hetek múltak el, és egyszer sem álmodott Antonelliről, nagy ormányáról és lötyögő nyakáról, meg a ravaszságáról, amellyel végérvényesen belökte őt ebbe a süllyesztőbe. Régebben sokszor álmodott róla, és sokszor arra riadt fel, hogy kiabál, és Omani részvéttel hajol fölé.

Egy havas, februári napon társa így szólt.

– Milyen jó, hogy már ennyire beilleszkedtél.

Ám ez februárban volt, pontosan tizenharmadikán, a tizenkilencedik születésnapján. Jött március, majd április, és mire eljött a május, Omani rájött, hogy George beilleszkedése egyáltalán nem sikerült.

Az előző május észrevétlenül múlt el, akkor George az ágyában hevert, mélázva, minden ambíció nélkül. Ez a május azonban más volt.

George tudta, hogy szerte a világon fiatalemberek serege készül arra, hogy teljesen befejezze tanulmányait, és harcba induljon valamelyik új világ legjobb helyeiért. Ünnepi atmoszférája volt ennek a májusnak. Izgalom, új hírek, a világ minden tájáról sereglettek az újonctoborzó ügynökök, dicsőség, győzelem lengte be a levegőt.

Hányszor álmodozott George erről; milyen izgatott volt éveken át kisfiú korában az Olimpia napján; mennyi tervet szőtt...

George Platen képtelen volt elleplezni a hangjában bujkáló sóvárgást. Hiszen erősebb volt annál, semhogy rejtegetni lehetett volna. – Holnap május elseje. Az Olimpia napja.

Ez volt az, ami Omanival való első összeveszéséhez vezetett, és társának keserű követeléséhez, hogy George mondja ki a pontos nevét ennek az intézménynek, ahol él.

Omani rászegezte a szemét George-ra, és hangosan kimondta.

– A Gyengeelméjűek Háza.

*

George Platen elvörösödött. Gyengeelméjű!

Kétségbeesetten tiltakozott ellene.

– Elmegyek – szögezte le tompán.

Ösztönösen mondta. De amint kimondta, már biztos volt benne.

– Mi? – nézett fel a könyvéből Omani.

George most már biztosan tudta, mit beszél.

– Elmegyek – mondta szilárdan.

– Nevetséges. Ülj le, George, és nyugodj meg.

– Ó, nem. Mondtam már, hogy tévedésből kerültem ide. Az a doktor, az az Antonelli ki nem állhatott. Ezeknek a pitiáner bürokratáknak nagy hatalmuk van. Ha az ember keresztezi a szándékaikat, odafirkálnak valamit a kártyádra, és félreállítanak az útból.

– Most visszamégy érte?

– Igen, és ott is maradok, amíg rendbe nem hozzák. Valahogy majd csak eljutok Antonellihez, rátörök, és kiszedem belőle az igazságot. – George nehezen lélegzett, lázasnak érezte magát. Itt az Olimpia hónapja, és nem engedik, hogy részt vegyen benne. Ha nem megy el, akkor végleg megadja magát, és mindörökre itt marad.

Omani keresztbe vetette hosszú lábait az ágyon, és felállt. Csaknem hat láb magas volt, és olyan arcot vágott, mint egy aggódó Szent Bernát. Kezét George vállára tette.

– Ha megbántottalak...

George lerázta magáról Omani kezét.

– Te kimondtad azt, ami szerinted az igazság, én pedig elmegyek, hogy bebizonyítsam, nem az. Ez minden. Miért is ne? Az ajtó nyitva áll. Nincs bezárva. Senki sem tiltotta meg, hogy elmenjek. Most azonnal indulok.

– Jó, jó, de merre mégy?

– A legközelebbi repülőtérre, aztán a legközelebbi olimpiai centrumba. Van pénzem. – George megfogta a korsót, amelyben a megtakarított pénze volt. Néhány érme a földre pottyant.

– Ez legfeljebb egy hétre elegendő. És mi lesz azután?

– Addigra már elintézem az ügyet.

– Addigra már visszacipelnek ide, George – mondta Omani nagyon komolyan. – És majd tesznek róla, nehogy újra nekivágj. Bolond vagy, George.

– Gyengeelméjű, ahogy az előbb magad is mondtad.

– Nos, nagyon sajnálom, hogy kimondtam. Maradj itt, jó?

– Meg akarsz akadályozni?

– Nem, eszemben sincs – szorította össze vaskos ajkát Omani. – A te dolgod. Ha egyedül abból okulsz, hogy odaállsz bokszolni a világgal, és véres arccal hoznak vissza – akkor csak menj. Eredj!

George már ott állt az ajtóban, és a válla felett visszanézett.

– Megyek – mondta, majd visszajött, és lassan felvette kis tisztálkodószeres csomagját. – Remélem, nincs kifogásod ellene, hogy magammal vigyem néhány személyes holmimat?

Omani vállat vont. Újból az ágyán hevert, teljes közönnyel.

George megint elindult, de Omani rá sem nézett. Erre a fogát csikorgatva, megfordult, és gyors léptekkel végigment az üres folyosókon, azután ki, a már alkonyi fénybe boruló sportpályára.

Arra számított, hogy majd megállítják. De senki sem állította meg. Bement egy éjjel-nappali étkezdébe, hogy megérdeklődje a repülőjáratot, és arra számított, hogy értesítik a rendőrséget. Ez sem történt meg. Taxival ment a reptérre, és a sofőr egyetlen kérdést sem tett fel neki.

Mégsem érzett semmi felemelőt ebben. Bánatos szívvel érkezett meg a repülőtérre. Eddig halvány fogalma sem volt, milyen is a kinti világ. Csupa hivatását teljesítő ember vette körül. Az étkezde tulajdonosának neve oda volt írva a pénztárgépre. Ez és ez, bejegyzett szakács. A taxi vezetőjének jogosítványa volt, ez és ez, bejegyzett sofőr. George úgy érezte, mintha a neve miatt mezítelen lenne, sőt még ennél is rosszabb, nyúzott. De a kutya sem figyelt rá. Senki sem nézegette gyanakodva, senki sem követelte tőle, hogy mutassa be foglalkozási igazolványát.

– Hogy lehet enélkül elképzelni egy emberi teremtményt? – gondolta keserűen George.

Jegyet vett a három órakor induló San Franciscó-i járatra. Hajnal előtt más olimpiai centrumba egy gép sem indult, márpedig George a lehető legkevesebb időt akart várakozással tölteni. Addig is összekucorodott a váróteremben, és a rendőröket leste. De egy sem jött oda.

Éjfél előtt San Francisóban volt. A város lármája bunkósbotként csapta fejbe. Még sohasem járt ekkora városban, és az utóbbi másfél évben csendhez és nyugalomhoz szokott.

Mindennek a tetejében az Olimpia hónapja volt. George ebben a lármában, zajban, összevisszaságban csaknem megfeledkezett kínos helyzetéről.

Olimpiai táblákat állítottak fel a repülőtéren, hogy eligazítsák a beérkező utasokat, és mindegyik tábla körül nagy tömeg tolongott. Minden fontos hivatásnak megvolt a maga külön táblája. Mindegyik táblán felsorolták az irányt, amerre az Olimpiai Csarnokba kell menni, és azt, hogy mely napon milyen foglalkozások lesznek. Az egyének a saját szülővárosukbeliekkel versenyeztek; a Külvilág (ha volt ilyen) szponzorálta őket.

Tökéletesen stilizált feliratok voltak. George igen gyakran olvasott feliratokat újságokban és filmen, nézte a televíziót, és még egy kis Olimpiát is végignézett, amelyen a Bejegyzett Mészárosokat osztályozták egy megyei székhelyen. Habár ott nem volt külvilágbeli nézőközönség, mégis nagy izgalommal járt.

Az izgalom oka részben egyszerűen a versengés tényéből, részben a helybeli büszkeség ösztönzéséből fakadt (ó, amikor egy szülővárosbeli fiúnak éljeneztek, aki itt teljesen idegen volt!), részben a fogadások miatt. Ez utóbbinak vége-hossza nem volt.

George alig bírt odavergődni a táblához. Azon kapta magát, hogy egészen más szemmel tekint a fogadásokat kötő rohanó, mohó nézőseregletre.

Kellett hogy legyen olyan idő, amikor ők maguk is olimpiai anyag voltak. Vajon ők mit csinálhattak? Semmit!

Ha nyertek, akkor most már valahol messze-messze, a Galaxisban lehetnek, nem ragadtak itt a Földön. De bármi lett belőlük, a hivatásuk eleinte a Földhöz köti őket; vagy valami más miatt ragadtak itt.

És ezek a bukott emberek most az új fiatalemberek esélyeit latolgatják. Keselyűk!

Jaj, mennyire kívánta, bár rá is fogadnának!

Ott ment a sorban, amely a táblák felé vonult, a körülötte állókhoz tapadva. Még a gépen megreggelizett, így hát nem volt éhes. Hanem azért egy kicsit félt. Itt van most a nagyváros kellős közepén, az Olimpia kezdetének zűrzavarában. Ez persze védelmet is nyújt. A város tele van idegenekkel. Őt senki sem kérdezgeti. Senki sem törődik vele.

Csakugyan, senki sem törődött vele. Még a Ház sem, gondolta keserűen George. Úgy babusgatták, akár egy beteg kismacskát, de a beteg kismacska felkelt és elvándorolt: no hiszen nem nagy ügy, mit tehetünk?

Most, hogy itt van San Franciscóban, mihez kezdjen? Gondolatai folyvást falnak ütköztek. Látogasson meg valakit? Kit? Hol? És ő maga hol szálljon meg? Szánalmasan kevés a pénze.

Először az a szégyenteljes gondolata támadt, hogy visszamegy. Csak a rendőrségre kellene mennie... vadul megrázta a fejét, mintha élő ellenféllel vitatkozna.

Az egyik táblán megakadt a szeme egy szón: Kohászat. Alatta apró betűkkel: nem vastartalmú. Azután hosszú névsor következett, amelynek aljára az volt írva, hogy: Szponzor: Novia.

Fájdalmas emlékek támadtak fel benne: látta magát, amint Trevelyannal vitatkozik, amikor még annyira biztos volt benne, hogy belőle programozó lesz, aki magasan felette áll a kohászoknak, hogy a helyes utat követi, biztos volt abban, hogy milyen okos...

Olyan okos, hogy annak a szűkagyú, bosszúálló Antonellinek dicsekedett. Milyen biztos volt önmagában abban a pillanatban, amikor behívták, és faképnél hagyta az izguló Trevelyant, milyen ostobán magabiztos volt!

George hirtelen, elakadt lélegzettel felkiáltott. Valaki megfordult, rábámult, aztán elsietett. Az emberek türelmetlenül lökdösték. Ő azonban lecövekelt a tábla előtt, és tátott szájjal bámulta.

Mintha a tábla a gondolataira válaszolt volna. Olyan erősen gondolt Trevelyanre, hogy egy pillanatig egészen természetesnek tűnt, hogy a tábla visszafelelt: Trevelyan.

És csakugyan, oda volt írva: Trevelyan. Armand Trevelyan (az a név, amelyet Stubby oly mérhetetlenül utált), és a lakcíme. Mi több, Trev a Noviára akart menni, a Novia volt a célja, ezt szorgalmazta; ezen a táblán meg az áll, hogy a Novia szponzorálja.

Ez nem lehet más, csak Trev. A jó öreg Trev. George szinte gondolkodás nélkül felírta, merre kell menni a verseny színhelyére, és rögtön taxit fogott.

Trevnek sikerült, gondolta magában borongva. Kohász akart lenni, és az is lett!

*

A bejáratnál hosszú sor várakozott. A Fémkohászok Olimpiája mindig nagyon izgalmas és szoros küzdelem volt. Legalábbis az égbolton, a Csarnok felett világító felirat ezt adta tudtul, és a tolongó tömeg is így gondolhatta.

Az ég színéből George úgy gondolta, hogy esős napjuk lesz, de San Francisco fölé az öböltől az óceánig védőponyvát feszítettek. Drága mulatság, de ha a külvilági vendégek kényelméről van szó, akkor semmi sem elég drága. Itt lesznek az Olimpia városában. Súlyos pénzeket fognak költeni, és valahány újoncot elvisznek, abból haszna lesz a Földnek is és annak a bolygóbeli helyi kormánynak, amely pénzzel támogatja az Olimpiát. A Külvilágból érkezett látogatók úgy emlékezzenek erre a városra, mint ami igazán kellemes hely volt az Olimpia idején. San Francisco tudja, mit miért csinál.

George egészen elmerült gondolataiban, amikor hirtelen kis nyomást érzett a vállán, és valaki megszólította.

– Sorban áll, fiatalember?

A sor már előremozdult anélkül, hogy George észrevette volna az előtte lévő űrt. Sietve előrelépett. – Bocsánat, uram – mormogta.

Könyökénél két ujj érintését érezte, és lopva körülnézett.

A mögötte álló férfi kedvesen biccentett. Őszülő haja volt, kabátja alatt régimódi, elölgombos szvettert viselt. – Nehogy azt higgye, hogy gúnyolódni akartam – jegyezte meg a férfi.

– Nem tesz semmit.

– Akkor jó. – Nagyon beszédes kedvűnek látszott. – Nem voltam benne biztos, hogy sorban áll-e, vagy csak véletlenül keveredett ide. Azt hittem, hogy maga is...

– Mit hitt? – kérdezte George élesen.

– Hát azt, hogy maga is versenyző. Hiszen olyan fiatal.

George elfordult. Semmi kedve sem volt a beszélgetéshez, és keserű türelmetlenséget érzett a minden lében kanál emberek iránt.

Hirtelen végigcikázott benne egy gondolat. Talán már fellármázták utána a rendőrséget? Szétküldözgették a fényképét? Talán ez a szürke hajú pasas itt mögötte az arcába akar nézni?

George eddig még nem olvasta el a friss újságokat. Kinyújtotta a nyakát, hogy megnézze a városon átívelő ponyvára vetített sorokat, amelyek a felhős délutáni égen egy kicsit fakón világítottak. Semmi értelme sem volt. Azonnal abba is hagyta a böngészést. Ezek a fényfeliratok a legkevésbé sem foglalkoztak vele. Olimpiai idő volt, és a feliratokon kizárólag az esélyes győztesek nevei álltak, valamint azok a győzelmi trófeák, amelyeket a kontinensek, nemzetek, városok ajánlottak fel.

Ha ez így megy, akkor hetekig is eltarthat, ha az ember úgy számol, hogy egyenként mennyi időt vesz igénybe, amíg minden város kivívja a maga dicsőséges helyét. George saját városa egyszer harmadik helyezést ért el az Olimpián az Elektromossággal; harmadikok lettek az egész államban. A Városházán még mindig ott van az emléktábla.

George a válla közé húzta a fejét, zsebre vágta a kezét, és elhatározta, hogy még észrevétlenebbé teszi magát. Lazítani próbált és nyugodtnak látszani, s ettől mintha nagyobb biztonságban lett volna. Most már az előcsarnokban volt, és senki sem csípte nyakon. Besodródott a Csarnokba, és előrefurakodott, amennyire csak bírt.

Kellemetlenül hatott rá, hogy Szürke Haj újra felbukkant mellette. George gyorsan elkapta a pillantását, és megpróbált lehiggadni. Az az ember ott a jobb oldalán végül is sorban áll.

Szürke Haj rövid és puhatolózó mosoly után többé ügyet sem vetett rá, egyébként is megkezdődött az Olimpia. George egy pillanatra felkelt az üléséről, hogy lássa, vajon innen észreveszi-e majd Trevelyant, és ebben a percben semmi mással nem törődött.

*

Az olimpiai csarnok közepes méretű volt, klasszikus, hosszúkás ovális formájú, ahol a nézők számára két sor erkély futott körbe, a versenyzők meg odalent álltak középen. A gépeket már elhelyezték, a táblák egyelőre kivilágítatlanul álltak a padok felett. Ők már összegyűltek, olvastak, beszélgettek, egyikük épp a körmét piszkálta elmélyülten. (Természetesen rossz fényt vet egy versenyzőre, ha a startjel előtt bármilyen érdeklődést mutat az előtte álló feladat iránt.

George a széke karfájára tett programlapot tanulmányozta, és rábukkant Trevelyan nevére. A tizenkettes szám jutott neki, és George nagy bosszúságára épp a csarnok másik végében volt a helye. Trevelyan a tizenkettes hely előtt álldogált, zsebre vágott kézzel, háttal a padjának, és a nézőközönséget bámulta, mintha azt számolgatná, hányan vannak. George nem tudta kivenni az arcvonásait.

Ám azért mégis Trev volt.

George egészen belesüppedt székébe. Azon töprengett, vajon Trev jól csinálja-e majd. Kötelességszerűen ezt remélte, valami azonban lázadozva ellentmondott. Itt van ő, George, hivatás nélkül, mint néző. Trevelyan pedig Bejegyzett, Nem Vastartalmú Fémmel Dolgozó Kohász, mint versenyző.

George csodálkozott, hogy Trevelyan már egy év alatt végzett. Néha előfordult az ilyesmi, ha valaki különlegesen magabiztos – vagy ha nagyon sietős neki. De ez mindig bizonyos kockázattal járt. Akármilyen hatásos a Műveltségi Eljárás, egy tanulóév a Földön ("megzsírozni a merev tudást", ahogy a szólásmondás tartja) magasabb pontszámot biztosít.

Ha Trevelyan ismétel, akkor talán nem csinálja olyan jól. George elszégyellte magát, amiért ez a gondolat egy kicsit jólesett neki.

Körülnézett. A nézőtér szinte teljesen megtelt. Biztos, hogy nagy látogatottságú Olimpia lesz, ami a versenyzőkben nagyobb feszültséget kelt – vagy még inkább ösztönzi őket.

Voltaképpen miért nevezik Olimpiának? Ezt sohasem tudta. Miért hívják a kenyeret kenyérnek?

Egyszer az apjától is megkérdezte.

– Mondd papa, miért nevezik Olimpiának?

– Az Olimpia versengést jelent – felelte a papája.

– Olyant, amikor majd Stubby meg én fogunk küzdeni egymással?

Idősebb Platen így válaszolt.

– Nem. Az Olimpiák speciális versenyt jelentenek, és ne kérdezz már ennyi szamárságot. Majd te is megtudsz mindent, amikor megfelelsz a Műveltségi Napon.

George visszatért a jelenbe, felsóhajtott, és összehúzódott ültében.

Majd te is megtudsz mindent!

Különös, milyen tisztán él most a memóriájában a múlt. "...amikor megfelelsz a Műveltségi Napon."

Azt bezzeg soha senki sem mondta, hogy "ha megfelelsz".

Úgy tűnt neki, mintha egész életében mindig szamárságokat kérdezett volna. Mintha agyában mindig is ott lett volna valami ösztönös bizonyosságérzet arról, hogy képtelen lesz megfelelni a Műveltségi Napon, és mintha azért tett volna fel annyi kérdést, hogy imitt-amott legalább annyi morzsát csipegessen fel, amennyit csak tud.

Ott, a Házban pedig arra biztatták, hogy csipegessen csak, és egyetértettek azzal, hogy az agya ösztönös. Ahhoz pedig ez az egyedüli módszer.

Hirtelen felegyenesedett ültében. De hát mi az ördögöt csinál? Csak nem esik bele maga is ebbe a hazugságba? Talán azért, mert itt áll előtte Trev, a Művelt, az Olimpiai Versenyző, ő pedig mint néző van jelen?

Nem, ő nem gyengeelméjű! Nem!

Agyának hangos belső tiltakozása mintha hirtelen a közönség viharos tetszésnyilvánításában visszhangzott volna, amikor mindenki felugrálva éljenzett.

Az olimpiai nézőtér oválisának kellős közepén lévő páholy zsúfolva volt diplomatákkal, akik a Novia színeiben pompáztak, és a "NOVIA"-felirat minden elképzelhető helyen felkúszott.

A Novia különlegesen kiemelkedő, I/A minősítésű világ, amely nagy népességével és százszázalékosan fejlett civilizációjával, mondhatni, a legjobb a Galaxisban. Minden földlakónak az volt a leghőbb vágya, hogy egyszer majd ő is ott éljen, de ha neki nem sikerülne, akkor legalább a gyermekeit szerette volna ott tudni. (George nagyon jól emlékezett arra, hogy Trevelyan célja is a Novia volt – és íme, most ezért versenyez.)

A nézőtér feletti világítás elhalványodott. A középső porond, ahol a versenyzők várakoztak, fényárba borult.

George újból megpróbálta kivenni Trevelyan arcvonásait. Túl messze volt.

Most felcsendült a bemondó tiszta, átható hangja.

– Nagyrabecsült noviaia szponzoraink! Hölgyeim és uraim! A Nem Vastartalmú Fémkohászat Olimpiai Versenye kezdetét veszi. A versenyzők a következők...

A bemondó figyelmesen, gondosan felsorolta a neveket, születési helyeket, a Műveltség megszerzésének évét. A közönség minden nevet nagy tapssal fogadott, a San Franciscó-i versenyzők persze a legelsöprőbb tetszésnyilvánítást aratták. Amikor a bemondó Trevelyan nevéhez érkezett, George azon kapta magát, hogy eszeveszetten éljenez és hadonászik. A mellette ülő ősz hajú férfin látszott, hogy roppantul meglepődik.

George kénytelen-kelletlen visszanézett rá. Szomszédja előrehajolt, és a fergeteges ordibálás miatt hangosan megszólította.

– Az én városomból senki sincs itt. Majd annak szurkolok, akinek maga. Ismer valakit.

– Nem – felelt kurtán George.

– Láttam, hogy nagyon abba az irányba nézeget. Ne adjam kölcsön a szemüvegem?

– Köszönöm, nem. (Vajon miért nem a maga dolgával törődik a vén hülye?)

A bemondó eközben egyéb formális részleteket taglalt, a versenyidőt és egyebeket. Végül is elérkezett a lényeghez, amit a közönség néma csendben figyelt.

– Minden versenyzőt ellátunk egy speciális ötvözetű fémrúddal. Pontosan meg kell állapítaniuk az anyag összetételét. Erre a célra mindegyikük egy-egy Beeman-FX-2 mikrospektrográfot kap, amelyek pillanatnyilag nem működőképesek.

Elismerő mormogás hallatszott.

– A versenyzőknek először is a műszerük hibáját kell analizálniuk, majd kijavítaniuk. Szerszámokat és alkatrészeket biztosítunk számukra. A szükséges alkatrészek még nincsenek náluk, csak kérésre kapják meg, és az átadás idejét leszámítjuk a teljes versenyidőből. Minden versenyző elkészült?

Az ötös szám éles vörös fénnyel felvillant. Az ötös számú versenyző kirohant, majd egy perc múlva visszatért. A közönség jóindulatúan nevetgélt.

– Minden versenyző elkészült?

Ezúttal néma csend volt.

– Van valami kérdésük?

Csend.

– Kezdhetik.

*

Hogy a versenyzők hogyan boldogulnak, azt persze jóformán senki sem tudta a nézőközönség körében megállapítani, legfeljebb a versenytáblán lévő kiírásokat figyelhették. A néhány jelenlevő kohász kivételével senki sem konyított ehhez a mesterséghez. A lényeg az volt, hogy ki lesz a győztes, ki a második és a harmadik. Azoknak, akik fogadásokat kötöttek (ami tilos volt, de sohasem lehetett megakadályozni), ez volt a legfontosabb. A többi csak a szükséges körítést jelentette.

George éppoly izgatottan figyelt, mint a többi néző. Egyik versenyzőről a másikra ugrált a tekintete, figyelte, amint az egyik egy apró műszerrel leveszi mikrospektrográfja fedelét; hogy kukkant bele egy másik, hogy a harmadik már a pálcát helyezi a műszer alá, és egy negyedik még mindig a láthatóan bedöglött műszerét piszkálgatja.

Trevelyan éppúgy belemerült a munkájába, akár a többi. George egyáltalán nem tudta volna megmondani, mit művel.

A tizenhetes számú versenyző felett felgyulladt egy jelzőlámpa: "A fókuszlemez rosszul van beállítva!"

A közönség felhördült.

A tizenhetes valamit elronthatott. Persze még mindig kijavíthatja a hibáját, de időt veszít. Vagy sohasem javítja ki, és képtelen lesz az analízist elvégezni, avagy ami még rosszabb, rossz analízissel végez.

Sebaj. A közönségnek ez is tetszett.

Több tábla is kigyulladt. George a tizenkettest figyelte. Afelett ez állt: Mintavevő nincs középen. Új csiptetőre van szükségem.

A kisegítő személyzetből valaki odarohant, és átadott egy új csiptetőt. Ha Trevelyan rosszul csinálta, akkor ez felesleges időpazarlás volt. George azon kapta magát, hogy visszafojtja a lélegzetét.

A tizenhetes felett megjelentek az eredményét jelző feliratok: 41,2649% alumínium, 22,1914% magnézium, 10,1001% réz.

Ekkor már másutt is ki-kigyulladtak az eredményeket jelző feliratok.

A nézőközönség őrjöngött. Kész bolondokháza.

George azon töprengett, vajon hogy képesek a versenyzők ekkora téboly közepette koncentrálni. Aztán arra gondolt, hogy végül is egy kiváló technikusnak a legnagyobb nyomás alatt is tudnia kell dolgozni.

A tizenhetes felkelt a helyéről, és vörös felirat jelent meg felette. A négyes csak két másodperccel maradt mögötte. Aztán még egy, majd egy másik jelezte, hogy elkészült.

Trevelyan még mindig ügyködött, pálcája ötvözetének összetétele még nem volt kiírva. De mire szinte az összes versenyző felállt, addigra Trevelyan is befejezte. Legutoljára az ötös végzett, aki gúnyos éljenzésben részesült.

Ám ezzel még nem volt vége. A hivatalos értékelés természetesen még hátravolt. Az idő is sokat számít, de a pontosság legalább olyan fontos. Továbbá nem minden diagnosztizálás volt egyformán nehéz. Tehát számtalan tényezőt kellett figyelembe venni.

Végül felcsendült a bemondó hangja.

– A győztes négy perc tizenkét másodperces idővel, pontos diagnózissal, pontos analízissel a tizenhetes számú versenyző, Henry Anton Schmidt...

A többi már az általános ordítozásba veszett. A következő a nyolcas, és az utána következő a négyes számú versenyző volt. A tizenkettes szám említést sem érdemelt. Ő volt az egyik "futottak még".

George utat tört magának a tömegben a versenyzők ajtaja felé, ahol hatalmas csoportosulással találta magát szemben. Voltak ott zokogó rokonok (örömükben vagy csalódásukban sírtak), újságírók serege, szülővárosbeli pajtások, autogram vadászok, újdonságok után lihegők, vagy egyszerűen csak kíváncsiskodók. Persze lányok is akadtak, akik azt remélték, hogy majd valamelyik magas pontszámot elért versenyzőnek megakad rajtuk a szeme, és már mehetnek is a Noviára. (Vagy talán nem is a győztesekre vadásztak, inkább az ellenkezőjére, olyanra, akinek vigaszra van szüksége, a költségeket azonban vállalja.)

George hátrahúzódott. Egyetlen ismerőst sem látott. San Francisco annyira messze esik hazulról, hogy szinte biztos, senki sincs jelen Trev rokonai közül, aki részvétét akarná kifejezni.

Most felbukkantak a versenyzők, sután mosolyogtak, és bólintgattak a felharsanó éljenzésekre. A rendőrök visszaszorították a tömeget annyira, hogy a versenyzők háborítatlanul elvonulhattak. A magas pontszámokat elértek körül nagy nyüzsgés kezdődött, úgy vonzották a tömeget, mintha mágnesek lettek volna.

Amikor Trevelyan felbukkant, már csak nagyon kevesen maradtak. (George valahogy érezte, hogy vár, ameddig a többiek elszélednek.) Trevelyan szája sarkában cigaretta lógott, és szemlesütve készült eloldalogni.

George már másfél éve nem volt odahaza, és ez most majdnem másfél évtizednek tűnt. Csodálkozva látta, hogy Trevelyan alig öregedett, ugyanaz a Trev állt előtte, akit utoljára látott.

– Trev! – lépett elő George.

Trevelyan meglepődve hátrafordult. Rámeredt George-ra, majd keze fellendült.

– George Platen, hogy az ördögbe...

Amilyen gyorsan felvillant az öröm az arcán, úgy le is hervadt. Kezét leejtette, mielőtt még George megragadhatta volna.

– Odabent voltál? – intett a fejével Trev a csarnok felé.

– Igen.

– Hogy megnézz?

– Igen.

– Nem csináltam valami jól, mi? – komorult el Trevelyan. Kivette szájából a cigarettát, ledobta és eltaposta. Közben kinézett az utcára, ahol a tömeg már oszolni kezdett, de az új sorban állók már a következő Olimpiai számra gyülekeztek. – Na és? – mentegetőzött Trevelyan. – Ez még csak a második alkalom, amikor hibáztam. A Novia persze ugrott. De azért maradt még elég más bolygó, ahová elmehetek. De figyelj, a Műveltségi Nap óta színedet se láttam. Hová kerültél? Az öregeid azt mondták, hogy valami különleges beosztásod van, de részleteket nem mondtak, te meg nem írtál. Igazán írhattál volna.

– Írhattam volna – felelte könnyedén George. – Egyébként sajnálom, hogy ma nem ment neked olyan jól.

– Ugyan – legyintett Trevelyan. – Mondtam már. Egyébként már hetekkel ezelőtt megmondták, hogy Beeman-masinákat fognak adni a versenyre. Az átkozott Műveltségin viszont Hensler-masinára készítettek fel, és hol használnak ma Henslert? Legfeljebb a legvacakabb világokban. Hát nem kedves, hogy a másikat adták nekem?

– Nem akarod bepanaszolni, hogy...

– Ne hülyéskedj. Megmondták, hogy Henslert építettek be az agyamba. Csak menj és vitatkozz velük. Minden pocsékul ment. Én voltam az egyetlen, akinek új szerszámért kellett küldenem. Észrevetted?

– De ezt leszámították az időből.

– Az igaz, de rengeteg időt veszítettem azzal, hogy amikor már a diagnózison törtem a fejem, észrevettem, hogy valamelyik műszer nem illeszkedik rendesen. Ezt azt időt nem vonják le. Ha Hensler-műszert kapok, akkor biztosan jól megcsinálom. A győztes egy San Franciscó-i fiú volt. És a harmadik meg a negyedik helyezett is. Az ötödik Los Angeles-i. Ők mind nagyvárosi oktatási programot kaptak. A legmodernebbet. Beeman-spektrográfot és mindent. Ugyan, hogy vehettem volna fel velük a versenyt? Azért jöttem ide, hogy talán számomra is van esély egy Novia által szponzorált Olimpián, de ezzel az erővel nyugodtan otthon maradhattam volna. Mindezt tudom, és ez megnyugtat. Nem a Novia az egyetlen szikladarab az űrben. Az összes nyavalyás...

Trevelyan nem George-hoz beszélt. Saját magához intézte szavait. Mintha kihúzták volna a dugót, úgy áradt ki belőle a keserűsége. George is észrevette.

– De ha tudtad, hogy Beeman-szerkezetet kell használnod, akkor miért nem tanulmányoztad előzőleg?

– Mondtam már! Engem nem arra programoztak be.

– Olvashattál volna, szerezhettél volna könyveket róla.

Trevelyan éles pillantást vetett George-ra.

– Ne röhögtesd ki magad! Azt hiszed, ez csak olyan hülyéskedés? Mit képzelsz, miért olvastam volna könyveket, és miért próbáltam volna bebiflázni valamit, olyanokkal szemben, akik tudják.

– Én csak...

– Te mivel foglalkozol? Mi a hivatásod? – szegezte neki a kérdést hirtelen Trevelyan.

– Hát...

– No rajta! Ha olyan bölcs dolgokat mondasz nekem, akkor lássuk, te mit csinálsz! Azt látom, hogy még mindig a Földön vagy, tehát nem lettél számítógép-programozó. De hogy mi a speciális beosztásod, azt még mindig nem tudom.

– Figyelj, Trev, lekések egy megbeszélést – hadarta George. Elhúzódott, és mosolyogni próbált.

– Nem, nem, szó sem lehet róla. – Trevelyan dühösen előrehajolt, és megragadta George kabátját. – Felelned kell a kérdésemre. Miért félsz attól, hogy megmondd? Mi van veled? Ne akarj átverni, George, különben te húzod a rövidebbet. Hallod?

Alaposan megrázta George-ot, majd ott dulakodtak és lökdösődtek a padlón, amikor George egy haragos rendőri kiáltás formájában meghallotta az Úr Hangját.

– Na most már elég! Elég legyen! Hagyják abba!

George érezte, hogy gombóccá rándul a gyomra. Szörnyű helyzetben találta magát. A rendőr megkérdezheti a nevét, igazolvány kérhet, márpedig nála semmiféle igazolvány nincsen. A foglalkozása iránt is érdeklődhet, és menten kiderül a turpisság; és mindezt épp Trevelyan előtt, akinek a veresége miatt fáj a feje, no meg amiatt, hogy otthon is el kell mindezt mesélnie.

George nem bírta tovább. Kitépte magát Trevelyan markából, és már el akart szaladni, amikor a rendőr súlyos mancsa a vállára ereszkedett.

– Nono! Mutassák csak az igazolványukat!

Trevelyan a saját igazolványa után kotorászott, és hangosan mondta.

– Armand Trevelyan vagyok, kohász, az Olimpia egyik versenyzője. Őt fülelje le, ne engem!

George érezte, hogy a szája kiszárad, és a torka elszorul.

– Egy pillanat, tiszt úr – vágott közbe egy kellemesen csengő hang.

– Igen, uram? – lépett vissza a rendőr.

– Ez a fiatalember a vendégem. Mi baj van vele?

George döbbenten felpillantott. Az az idősebb, őszes hajú férfi volt, aki mellette ült a versenyen. Szürke Haj jóságosan George felé hajolt.

A vendége? Ez megőrült?

– Ezek ketten valami rendbontás követtek el, uram – magyarázta a rendőr.

– Bűntettet? Netán szétromboltak valamit?

– Nem, uram.

– Akkor hát a többi az én felelősségem. – Azzal Szürke Haj névjegyet kotort elő a zsebéből, a rendőr orra alá tartotta, aki nyomban visszakozott.

Trevelyan felháborodott.

– Na de ilyet! – ám a rendőr hátrapenderítette.

– Minden rendben. Akar még valamit?

– Én csak...

– Menjen a dolgára. És maguk is... mozgás – figyelmeztette a rendőr az összesereglett nézőközönséget, amely most csalódva eloszlott.

George hagyta, hogy az ősz hajú férfi odavezesse egy kocsihoz, de beszállni már nem akart.

– Köszönöm, hogy segített, de én nem vagyok a vendége. (Nem valami nevetséges tévedés áldozata?)

Szürke Haj azonban mosolygott.

– Eddig csakugyan nem volt, de most már az. Hadd mutatkozzam be. A nevem Ladislas Ingenescu, bejegyzett történész.

– De...

– Jöjjön, nem esik semmi bántódása

– De hát miért?

– Valami okát akarja tudni? Nos, akkor hát azért, mert tiszteletbeli egy városbeli cimborák vagyunk. Mindketten ugyanannak a versenyzőnek drukkoltunk, emlékszik? Nekünk, egy városból valóknak pedig össze kell tartanunk, még ha ez a cím tiszteletbeli is.

George, aki teljesen bizonytalan volt ennek az embernek a kiléte felől, és önmaga felől lassan már úgyszintén, egyszerre a kocsiban találta magát. Még mielőtt meggondolhatta volna, már el is iramodtak a talajtól.

Ennek az embernek valami fontos pozíciója lehet, gondolta magában George. A rendőr tisztelgett előtte.

George már csaknem elfeledkezett arról, hogy San Franciscóba jövetelének valódi célja nem az volt, hogy megkeresse Trevelyant, hanem az, hogy egy olyan befolyásos emberre leljen, akinek a segítségével újból felmérettetheti műveltségi kapacitását.

Lehet, hogy éppen Ingenescu ez az ember. Tessék, ölébe pottyant a lehetőség!

Akkor hát minden remekül megy, remekül. Habár valahogy olyan hamisan hangzik. George szorongott.

*

A rövid kocsikázás alatt Ingenescu egyvégtében locsogott, megmutogatta a város nevezetes pontjait, és visszaidézte az Olimpiát, amelyet együtt láttak. George, aki minderre csak fél füllel figyelt, idegesen nézegette, merre mennek.

Vajon elhagyják a várost?

Nem, George megkönnyebbülten felsóhajtott. Még mindig a városban volt, biztonságban.

A kocsi egy hotel kivilágított tetején landolt.

– Remélem, csatlakozik hozzám vacsorára a szobámban?

– Igen – mondta George, és kényelmetlenül vigyorgott. Csak most kezdte érezni, milyen éhes, hiszen nem is ebédelt.

Ingenescu hagyta, hogy George csendben megvacsorázzon. Leszállt az este, és a falon automatikusan kigyulladtak a lámpák. (Huszonnégy órával ezelőtt még a saját szobámban voltam, gondolta George.)

Amikor már a kávét is megitták, Ingenescu beszélni kezdett.

– Úgy viselkedik, mintha azt hinné, hogy bántani akarom.

George elvörösödött, letette a csészéjét, és tiltakozni próbált, de az öregember csak nevetett, és a fejét csóválta.

– Jól van no. Már azóta figyelem, amióta először megpillantottam, és azt hiszem, sok mindent tudok már magáról.

George rémülten felugrott.

– Üljön hát vissza! Hiszen én csak segíteni szeretnék – nyugtatta Ingenescu.

George visszaült, de a gondolatai csak úgy száguldottak. Ha az öreg tudja, hogy kicsoda, akkor miért nem hagyta, hogy a rendőr elvigye? Miért akar önként segíteni rajta?

– Azt szeretné tudni, hogy miért akarok segíteni magának? – kérdezte Ingenescu. – Ó, ne rémüldözzön. Nem vagyok gondolatolvasó. Csak van egy kis gyakorlatom abban, hogy apró reakciókból egy s más világos legyen előttem. Érti?

George nemet intett.

– Nézzük az első benyomást – kezdte Ingenescu. – Ott várt a sorban, hogy megnézze az Olimpiát, és a mikroreakciói semmit sem árultak el abból, hogy mit csinál. Az arckifejezése rossz volt, a kézmozdulata rossz volt. Ez azt jelenti, hogy általában semmi sem jó maga körül, amiben az az érdekes, hogy bármi legyen is, nem általános, nem szokványos. Talán, gondoltam magamban, van itt valami, amivel a maga saját tudata sincsen tisztában. Nem tudtam, mit csináljak, csak követtem magát, és leültem a közelében. Akkor is követtem, amikor az Olimpia befejeződött, és épp odacsöppentem, amikor maga és a barátja beszélgettek. Ezek után, amikor oly rendkívüli érdeklődést tanúsítottak aziránt, hogy maga mivel foglalkozik – sajnálom, ha ez túl hidegen hangzik, de –, nem hagyhattam, hogy a rendőr elvigye. És most mondja meg, mi baj van magával?

George majd elájult a határozatlanságtól. Ha ez csapda, akkor miért ilyen közvetett módon akarja becsalogatni? De valakihez mégiscsak fordulnia kell! Azért jött ebbe a városba, hogy segítséget keressen, és íme, most itt van a felajánlott segítség. De az is fura, hogy csak így felajánlja. Túl könnyen jött a dolog.

– Természetesen – mondta Ingenescu –, amit nekem mint társadalom-tudósnak elmond, az bizalmas információ. Tudja, hogy ez mit jelent?

– Nem, uram.

– Azt jelenti, hogy becstelenség lenne, ha azt amit elmond, bárki előtt, bármilyen célból elismételném. Továbbá senkinek sincs törvényes joga ahhoz, hogy rákényszerítsen az elismétlésére.

– Azt hittem, hogy maga történész – felelte George hirtelen támadt gyanakvással.

– Az is vagyok.

– De épp most mondta, hogy társadalomtudós!

Ingenescu nevetésben tört ki, azután abbahagyta, és bocsánatot kért.

– Sajnálom, fiatalember, nem akartam kinevetni, és valójában nem is magán nevettem. A Földet nevettem ki, és azt, ahogyan a természet-tudományokhoz, mi több, azok szigorúan gyakorlati alkalmazásához ragaszkodik... Fogadni mernék, hogy maga kapásból fel tudja sorolni a mérnökség összes technikai vagy mechanikai alosztályát, de a társadalomtudományokhoz semmit sem konyít.

– Akkor hát mik azok a társadalomtudományok?

– A társadalomtudomány az emberi csoportokat tanulmányozza, és nagyon sok specializált ága-boga van, például beletartozik az állattan is. Vannak például a kultúrával foglalkozó részei, amely a kultúra mechanizmusát tanulmányozza, nagyságát, fejlődését, hanyatlását. A kultúrák – vágott a kérdés elébe – mind az életmód aspektusai. Például magában foglalja azt a módot, ahogyan élünk, a dolgokat, amelyeket élvezünk, és amelyekben hiszünk, hogy mit tartunk jónak és rossznak, meg ehhez hasonlók. Érti?

– Azt hiszem.

– Egy gazdaságtannal foglalkozó ember – nem közgazdász, hanem gazdaságtannal foglalkozó egyén – arra specializálódik, hogy a kultúrának azt a részét tanulmányozza, hogy melyek a társadalom egyes tagjainak testi szükségletei. A pszichológus arra specializálódik, hogyan hat a társadalom egy bizonyos tagjára. A futurista arra specializálódik, hogy megtervezze a jövő társadalmát, és a történész – nos itt lépek be én.

– Igen, uram.

– A történész arra specializálódik, hogy saját társadalmunk múltjának fejlődését, valamint más kultúrák társadalmait tanulmányozza.

George egyszeriben azon kapta magát, hogy a dolog kezdi érdekelni.

– A múltban másmilyen volt?

– Mondhatom, hogy más volt. Még ezer évvel ezelőtt is más volt. Például nem volt Műveltség, legalábbis nem így nevezték.

– Tudom – mondta George. – Az emberek apró darabonként, könyvből tanultak.

– Nahát, honnan tudja?

– Hallottam róla – motyogta óvatosan George. – És mondja, van annak valami haszna, ha valaki azzal foglalkozik, hogy mi volt régen? Lehet ezzel valamit kezdeni?

– Kezdeni semmit sem lehet vele, fiam. De a múlt megmagyarázza a jelent. Például megmagyarázza, miért olyan a Műveltségi Rendszerünk, amilyen.

George nyugtalanul fészkelődni kezdett. A pasas mindig ehhez a témához kanyarodik vissza.

– Mert ez a legjobb – csattant fel George élesen.

– Na de miért ez a legjobb? Figyeljen csak egy kicsit, és mindjárt megtudja. Akkor majd azt is meg tudja mondani, van-e haszna a történelemnek. Még a csillagközi utazások kifejlődése előtt – hirtelen félbeszakította magát, mert észrevette George arcán a teljes döbbenetet. – Miért, maga azt hitte, hogy mindig is voltak ilyen utazások?

– Ezen soha egy percig sem gondolkodtam, uram.

– Ebben biztos voltam. De volt olyan idő, úgy négy-ötezer évvel ezelőtt, amikor az emberiség a Föld felszínének határai között élt. Ez a kultúra azonban technikailag igen gyorsan fejlődött, ugyanakkor az emberek oly rettentő módon mértékben elszaporodtak, hogy eljutottak arra a pontra, amikor minden technikai hiba óriási tömegéhezéssel és járványokkal járt. Amikor a hatalmas népszaporulattal szembesültek, mind több és több technikust és tudóst képeztek, de mivel a tudomány egyre fejlődött, képzésük egyre több és több időbe került.

Először a bolygóközi és a csillagközi utazások fejlődtek, és a probléma egyre akutabbá vált. A helyzet az volt, hogy egy Naprendszeren kívüli bolygó gyarmatosítása ötszáz éven belül szóba sem jöhetett, mert nem volt kellő számú képzett ember.

A fordulat akkor következett be, amikor az agyban elraktározott tudás mechanizmusát kidolgozták. Amikor ez megtörtént, lehetővé vált olyan Oktatási Programok elkészítése, amelyeknek az agyba való beolvasásával azonnal létrejön a tudás. De ezt maga is tudja.

Amikor ez létrejött, akkor egyszerre ezernyi és milliónyi jól képzett ember állt csatasorba, és megkezdhettük azt, amit "az univerzum megtöltésének" nevezünk. Jelenleg tizenötezer lakott bolygó van a Galaxisban, és se szeri, se száma még a többinek.

Érti már, hogy miről van szó? A Föld Oktatási Programokat exportál az alsóbbrendű foglalkozásokhoz, és ezzel egységessé teszi a galaktikus kultúrát. Az olvasási program például egyetlen nyelvet biztosít mindannyiunknak. Ne csodálkozzon, lehetnek más nyelvek is, és a múltban nagyon sokfélét használtak. Több százat.

A Föld magasan képzett hivatásokat is exportál, és saját népességét elviselhető szinten tartja. Mivel a férfi és női nem kiegyenlített arányban kerül behajózásra, így az önújrateremtés is létrejöhet, ami hallatlan nagy segítség a külső világok népszaporulatában, ahol erre nagyon nagy szükség van. Továbbá a programokért és az emberekért nagy pénzekkel fizetnek, amire viszont azért van szükségünk, mert ettől függ a gazdasági helyzetünk. Most már érti, hogy miért a mi Műveltségi Rendszerünk a legjobb?

– Igen, uram.

– És sikerült megértenie, hogy miért vált szükségesé ezerötszáz évvel ezelőtt a csillagközi gyarmatosítás?

– Igen, uram.

– Akkor most már a történelem hasznát is belátja – mosolygott a történész. – Talán azt is megérti, miért érdeklődöm maga iránt.

George egyszerre visszapottyant a realitásba. Ingenescu nyilván nem céltalanul beszél. Mindez valami új irányból való támadás előkészítése.

– Miért? – kérdezte habozva.

– A társadalomtudósok a társadalommal foglalkoznak, és a társadalom egyedekből áll.

– Igen.

– De az emberek nem gépek. A fizikai tudományok gépekkel dolgoznak. A gépekről behatárolt a tudásunk, és az arra hivatottak mindent tudnak róluk. Mi több, egy adott gépfajta mindig annyira hasonló a másikhoz, hogy egyenként semmi érdekes nincs bennük. De az ember, ah – az ember annyira összetett, és annyira különbözik egyik a másikától, hogy a társadalomtudós soha nem ismerheti meg mindegyiküket, még csak hozzávetőlegesen sem. Ahhoz, hogy saját magát megértse, az kell, hogy másokat tanulmányozzon. Különösen a rendkívül szokatlan előfordulásokat.

– Az olyanokat, mint én – suttogta George tompán.

– Nem nevezném magát rendkívülinek, de az biztos, hogy szokatlan. Megéri, hogy tanulmányozzam, és ha megengedi nekem ezt a kiváltságot, akkor viszonzásul segítek, ha bajba jut, és ha tudok magán segíteni.

George fejében mintha gombostűk forogtak volna. Ezek az emberekről és gyarmatosításról mondottak talán elérhetővé teszik a Műveltséget. Minden összekeveredett benne, már hajlamos volt, hogy megtörjön, és mindent bevalljon.

– Hadd gondolkozzam egy percig – kérte.

Azután egy kicsit elhúzódott és így szólt.

– Megtenne valamit értem, uram?

– Ha tudok – bólintott a történész barátságosan.

– Minden, amit ebben a szobában mondok, bizalmas információ. Maga mondta így!

– Így is értem.

– Akkor juttasson el egy külvilágbeli hivatalos kihallgatásra a... a Noviára.

– Na de... – nézett rá meghökkenve Ingenescu.

– Maga megteheti – erősködött George. – Maga fontos állású hivatalnok. Láttam a rendőrön, amikor megnézte az igazolványát. Ha elutasít, akkor... akkor nem engedem, hogy tanulmányozzon engem.

Ez még George fülében is nagyon ostoba fenyegetésnek tűnt, aminek semmi hatása sem lehet. Ingenescura azonban mégis erős hatást gyakorolhatott.

– Ez most éppenséggel lehetetlen – ellenkezett Ingenescu. – Noviai hivatalnokkal az Olimpia hónapjában...

– Rendben van. Akkor intézze el, hogy magam telefonálhassak egy noviainak, és majd én kérek tőle kihallgatást.

– Meg tudja csinálni?

– Azt hiszem. Várjon, és meglátja.

Ingenescu elgondolkodva nézte George-ot, aztán a videofon után nyúlt.

George várt, szinte megrészegült ettől az új kilátástól. Nem lehet, hogy felsüljek. Nem sülhetek fel. Noviai akarok lenni. Antonelli akarata ellenére diadalmasan akarok elkerülni a Földről és a Ház összes dilisétől, a gyengeelméjűektől.

*

George izgatottan figyelte, ahogy a videofon képernyője kigyulladt. Mintha ablakot nyitott volna a Noviára, mintha a Novia egy kicsiny része megjelent volna a Földön. Huszonnégy óra leforgása alatt mennyi mindent elintézett!

A képernyő elködösült, majd élesre váltott, és nagy kacagás hallatszott. Eleinte senkit sem lehetett látni, azután férfiak és nők árnyai jelentek meg. Majd megszólalt egy hang. – Ingenescu? Tényleg ő akar velem beszélni?

Azután megjelent a beszélő, és rámeredt a képernyőben. Egy noviai. Egy valódi noviai. (George-ban eziránt semmi kétség sem merült fel. Volt a férfi megjelenésében valami külvilági. Semmi olyasmi, amiről pontosan megállapíthatta volna, de biztosra vette.)

Barna bőrű arca volt, sötét haját mereven hátrafésülte homlokából. Keskeny, fekete bajuszt és hegyes szakállt viselt, arca többi részét simára borotválta, sőt olybá tűnt, mintha teljesen szőrtelenítette volna. Mosolygott.

– Ladislas, hát ez hihetetlen! Épp arra készültünk, hogy mialatt a Földön vagyunk, megkeressük, de úgy látszik, maga gondolatolvasó.

– Gondolatolvasó, Méltóságos uram?

– Vallja be! Maga tudta, hogy csak fel akartam hajtani ezt a pohárkát, és utána fel akartam hívni. – Felemelte a kezét, és áthunyorgott a kis pohár halványlila likőrön. – Sajnos azt hiszem, nem tudom megkínálni.

George félrehúzódott, így a noviai nem vehette észre. Ettől megkönnyebbült. Időt akart nyerni, hogy összeszedje magát, amire nagy szüksége volt. Eközben folyvást dobolt, dobolt az ujjaival.

De lám, igaza volt. Nem tévedett. Ingenescu csakugyan fontos személyiség. A noviai a keresztnevén szólítja.

Nagyon jó! A dolog remekül működik. Amit elveszített Antonellinél, azt megnyeri Ingenescunál. És majd egyszer, amikor már végre azt teheti, amit akar, és hatalmas noviaiként viszatér a Földre, mint ez, aki tréfálkozva, könnyedén cseveg Ingenescuval, és viszonzásul Méltóságos uramnak szólítják – amikor tehát visszatér; majd elrendezi a számláját Antonellivel. Másfél évért kell megfizetnie, és...

Majdhogynem elveszítette az egyensúlyát ebben a csábító álmodozásban, azután hirtelen magához tért, és szinte megrémült, mert elveszítette a fonalat.

– ...tarthatatlan – mondta épp a noviai. – A Noviának pontosan olyan komplikált és haladó civilizációja van, akár a Földnek. Elvégre nem a Zeston vagyunk. Nevetséges, minek hozzunk ide egyéni technikusokat?

– Csak néhány új modellt – mentegetőzött nyájasan Ingenescu. – Sohasem biztos, hogy új modellre van szükség. Vadonatúj Műveltség-programokat vásárolni ugyanannyiba kerül önöknek, mint ezer technikus, és honnan tudja, hogy ilyen sokra lesz szüksége?

A noviai lehajtotta maradék italát, és nevetett. (Ez valahogy nem tetszett George-nak, olyan frivolnak tűnt. Az volt az érzése, hogy nem ez volt az első pohár ital, amit a noviai felhajtott, valószínűleg lehetett még előtte is egy-kettő.)

– Ez tipikus kegyes hazugság, Ladislas. Jól tudja, hogy ha akarjuk, minden legújabb modellt megszerzünk. Ma délután öt kohász gyűjtöttem be.

– Tudom – helyeselt Ingenescu. – Ott voltam.

– Szóval figyelt engem! Kémkedett! – kiáltotta a noviai. – Majd én megmondom, mi ez. Az új kohászmodellek, akiket megszereztem, csak abban különböznek az előzőktől, hogy ismerik a Beeman-spektrográf használatát. A programokban ennyi változás sem történt a tavalyi modellekhez képest (a noviai két ujját szorosan összezárva mutatta, milyen csekély volt a változás). Csak azért akarja rám sózni az új modelleket, hogy megvásároljuk, pénzt költsünk, maga meg kalaplevéve idejöjjön.

– Nem akarjuk magára sózni.

– Nem, de maguk a legutolsó modellekből a Landoniumnak is eladtak, és nekünk lépést kell tartanunk. Szép kis körhintába ültet bennünket, maga ájtatos földlakó, de vigyázzon, minden körhintának van valahol kijárata. – Volt valami éle a nevetésének, és hamarabb végződött, mint várni lehetett.

– Teljes tisztelettel remélem is, hogy van – mondta Ingenescu. – Egyébként azért hívtam, mert...

– Hát persze, hiszen maga hívott! Ó, igen, én csak mondom a magamét, és gondolom, jövőre talán csakugyan lesznek új kohászmodellek, amivel majd jó vásárt csinálunk, esetleg valami új nióbium-szerkenytűvel, ami semmiben sem hasonlít az előzőhöz. De rajta, mit is akart mondani?

– Itt van nálam egy fiatalember, aki beszélni szeretne önnel.

– Ó? – A noviai nem volt túlságosan elragadtatva. – És miről?

– Nem tudom. Nekem nem mondta el. Ami azt illeti, még a nevét és a foglalkozását sem árulta el.

– Akkor miért pazaroljam az időmet? – húzta össze a szemét a noviai.

– Biztosra veszi, hogy amit mondani szeretne, az érdekli önt.

– Kötve hiszem.

– Az én kedvemért – tette hozzá Ingenescu.

– Hozza ide – vont vállat a noviai –, és mondja meg neki, hogy fogja rövidre.

Ingenescu oldalra lépett, és odasúgta George-nak. – Szólítsa Méltóságos úrnak!

George nagyot nyelt. Elérkezett az idő.

*

Érezte, hogy elönti a verejték. A gondolat annyira új volt, olyan hirtelen tört rá. Mindez akkor kezdődött, amikor Trevelyannal beszélt, azután Ingenescu locsogása tovább erjesztette és kiteljesítette, majd most a noviai megjegyzése volt, amely a helyére tette.

– Méltóságos uram – kezdte George –, én meg tudnám mutatni a kijáratot a körhintából. – Szándékosan idézte a noviai saját metaforáját.

– Miféle körhintáról beszél? – szegezte rá a szemét komolyan a noviai.

– Ön kegyeskedett az imént említeni. Azt a körhintát, amelybe a Novia beleül, amikor ön a Földre jön, hogy technikusokat szerezzen. (George nem bírta visszatartani a fogvacogását; de csak az izgalomtól, nem a félelemtől remegett.)

– Azt akarja mondani, hogy tud valami módszert, amivel elkerülhetjük a Föld szellemi piacának patronálását? Erről van szó?

– Igen, uram. Amivel ellenőrzése alatt tarthatná a Műveltségi Rendszert.

– Hmmmm. Programok nélkül?

– I-igen, Méltóságos uram.

A noviai nem vette le a szemét George-ról.

– Ingenescu, jöjjön közelebb – parancsolta.

A történész odalépett a képernyőhöz, így George válla felett láthatóvá vált.

– Mi ez? – kérdezte a noviai. – Nem látom keresztülvihetőnek.

– Biztosítom, Méltóságos uram – nyugtatta Ingenescu –, hogy bármit mond is a fiatalember, azt a saját kezdeményezésére mondja. Nem én inspiráltam. Nem is tudom, mit kezdjek vele.

– Akkor hát voltaképpen kije magának ez a fiatalember? Miért hívott fel az érdekében?

– Tanulmányaim tárgya, Méltóságos uram. Van számomra bizonyos értéke, és eltréfálkozom vele.

– Miféle értéke van?

– Ezt nehéz lenne megmagyarázni; a hivatásommal van összefüggésben.

A noviai kurta kacajt hallatott.

– Nos mindent a hivatásért. – Odabólintott egy láthatatlan személynek vagy személyeknek. – Itt van egy fiatalember, Ingenescu pártfogoltja vagy efféle, aki majd megmagyarázza nekünk, hogy lehet Műveltséget szerezni programok nélkül. – Csettintett az ujjával, és újabb halványlila likőrös poharat adtak a kezébe. – Nos, fiatalember?

A képernyőn megsokasodtak az arcok. Férfiak és nők tolongtak George szeme előtt, látszott rajtuk, hogy mulatnak rajta, de csodálkoznak is.

George megpróbált megvetően nézni. Ezek mind, a noviaiak éppúgy, mint a földlakók, úgy bámulják és "tanulmányozzák", mintha valami poloska vagy varangyos béka lenne. Ingenescu most a sarokban ült, és bagolyszemmel meredt rá.

Hülyék, gondolta magában George, egytől egyig hülyék vagytok. De meg kell érteniük. Addig kell mondania, amíg megértik.

– Ott voltam ma délután a Kohászolimpián – kezdte.

– Maga is? – kérdezte unottan a noviai. – Úgy látszik, az egész Föld ott nyüzsgött.

– Nem, Méltóságos uram, de én ott voltam. Az egyik barátom is versenyzett, és rossz helyezést ért el, mert Beeman-műszert kellett használnia. Az ő Műveltsége csak a Hensler-műszerre terjed ki, ami nyilvánvalóan egy régebbi modell. Mint ön is mondta, ilyen csekély módosítás van köztük – George összeérintette a két ujját, amivel a noviai iménti mozdulatát utánozta. – A barátom bizonyára meg tudta volna tanulni a Beemant is a verseny előtt.

– Mit jelentsen ez?

– A barátomnak egész életében az volt a vágya, hogy a Noviára minősítsék. Ehhez a minősítéshez a Beemant kellett volna megtanulnia, és erről tudott is. Ahhoz pedig, hogy megtanulja, csupán néhány apróság hiányzott, kicsivel több adat, esetleg valamennyi gyakorlat. Egy élet ambíciója múlt ezen a...

– És hol szerezhette volna meg ehhez a magnószalaghoz a tényeket és adatokat? A Földön talán házi feladatként lehet megszerezni a Műveltséget?

A háttérben kötelességszerű kacarászás hallatszott.

– Azért nem tudta megtanulni, Méltóságos uram – folytatta George –, mert a barátom azt hitte, hogy ehhez programszalagra van szüksége. Enélkül nem is próbálkozott, holott tudta, hogy ezen múlik a verseny. Megtagadta, hogy programszalag nélkül megkísérelje.

– Megtagadta? Talán bizony a maga barátja afféle fickó, aki röpkocsi nélkül akar röpködni? – A háttérben még jobban nevettek, és a noviai szélesen elmosolyodott. – Szórakoztató a pasas. Folytassa. Adok magának még néhány percet.

– Kérem, ne higgye, hogy viccelek – figyelmeztette George feszülten. – A programszalag voltaképpen rossz dolog. Túl sokat tanít és túlságosan fájdalommentesen. Az az ember, aki ezzel a módszerrel tanul, nem tudja, hogyan is lehet másként tanulni. Szinte belefagy, belemerevedik abba a pozícióba, amelyet beletápláltak. Nos, az emberbe nem kellene programszalagot táplálni, hanem rá kellene bírni, hogy magától tanuljon, már a kezdet kezdetétől, ahogy mondják, akkor szokásává válna a tanulás, és folytatná is. Nem ésszerű? Ha pedig egyszer megszokta, hogy a tudását fejlessze, akkor valóban bele lehetne táplálni valami csekély tudást a programszalaggal is, afféle hézagkitöltésként, vagy a részletek berögzítéseként. Akkor aztán saját magától továbbfejlődhetne. Úgy önök Beeman-kohászokat alakíthatnának a saját Hensler-kohászaikból, és nem kellene új modellekért a Földre jönniük.

A noviai bólintott, és belehörpintett az italába.

– De honnan keletkezne ez a tudás, ha nincsenek programszalagok? A csillagközi vákuumból?

– A könyvekből és a műszerek tanulmányozásából. Gondolkodással.

– Könyvekből? Ugyan hogy érthetné meg bárki Műveltség nélkül a könyveket?

– A könyvek szavakból állnak. A szavak nagy részét meg lehet érteni. A speciális szavakat a technikusok is megmagyarázhatják.

– És mi van az olvasással? Olvasó programszalagokat megengedne?

– Az olvasó szalagokkal azt hiszem, minden rendjén van, de nem látok rá semmi okot, miért ne lehetne a rég bevált módszerrel megtanulni. Legalábbis egy részét.

– Tehát már a kezdetektől fogva szokássá fejlesztené ki? – kérdezte a noviai.

– Igen, igen – helyeselt vidáman George. Úgy látszik, a pasas kezdi felfogni.

– És a matematikával mi lesz?

– Ez, a legkönnyebb mind közül, uram... Méltóságos uram. A matematika minden más technikától különbözik. Bizonyos egyszerű elvekkel kezdődik, és lépésről lépésre lehet kifejleszteni. Ez gyakorlatilag erre épül. Azután ha az ember egyszer már megérti a tiszta matematika típusait, egyéb technikai könyvek is érthetővé válnak. Kivált, ha az ember a könnyebbekkel kezdi.

– Léteznek könnyű könyvek?

– Természetesen. Ha pedig nem lennének, a technikusok könnyűszerrel megírhatnák. Néhányan képesek arra, hogy tudásukat szavakban és szimbólumokban kifejezzék.

– Jóságos ég – szólt hátra a noviai a mögötte tolongóknak –, ennek az ördögadta ifjúnak mindenre megvan a válasza.

– Megvan, megvan – kiáltotta George. – Csak kérdezzen!

– Mondja, próbált maga könyvből tanulni? Vagy ez csupán a maga elméleti elképzelése?

George gyorsan odafordult Ingenescuhoz, de a történész passzívan üldögélt. Valami halvány érdeklődés látszott az arcán, semmi több.

– Igen – felelte George.

– És kivihetőnek találta?

– Igen. Méltóságos uram – vágta rá izgatottan George. – Vigyen el magával a Noviára! Én majd összeállítok egy tanmenet-félét, és...

– Várjon. Van még néhány kérdésem. Maga szerint mennyi időt venne igénybe, hogy olyan kohásszá váljon, aki képes egy Beeman-masina kezelésére, ha feltételezzük, hogy a nulláról indul, és nem használ Műveltség-szalagot?

– Nos – habozott George –, hát éveket.

– Két évet? Ötöt? Tízet?

– Ezt nem tudom, Méltóságos uram.

– Akkor itt egy létfontosságú kérdés, amelyre nem tud megfelelni. Beszélhetünk öt évről? Ez elfogadhatónak tűnik?

– Azt hiszem.

– Rendben van. Adva van egy technikus, aki a maga módszerével öt éven át tanulja a kohászatot. Ezalatt az idő alatt semmi hasznot sem hajt, ezt maga is elismeri, ám mégis etetni, itatni kell, lakást kell neki adnunk, még fizetést is, egész idő alatt.

– De...

– Hadd fejezzem be. Mire ez a technikus végez, és használhatja a Beemant, eltelik öt év. Nem gondolja, hogy ezalatt már olyan módosított Beeman-jeink lesznek, amit ez a technikus nem lesz képes használni?

– De addigra gyakorlatot szerez a tanulásban! A szükséges új részleteket néhány nap alatt megtanulhatja.

– Mondja maga. És tételezzük fel, hogy ez a maga barátja például megtanulja a Beeman kezelését és irányítását; vajon olyan szakértő lesz-e belőle, aki versenyre kelhet egy olyan kohásszal, akit programszalagról tanítottak?

– Talán nem, de – kezdte George.

– Á! – mondta a noviai.

– Várjon, hadd fejezzem be. Még ha nem tud is mindent a legjobban, az a képessége, hogy tovább tanulhat, mindennél fontosabb. Valószínűleg el tud majd gondolkodni a dolgok felett, olyan új dolgokon, amelyeken egy szalagról Műveltséget szerzett ember nem tud. Önnek így egész raktárra való eredeti gondolkodója lesz...

– A saját tanulmányai közepette rájött valaha valami új dologra?

– Nem, de én csak egyetlen ember vagyok, és még nem tanulok olyan régen...

– Igen. Nos, hölgyeim és uraim, jól szórakoztak?

– Várjon! – kiáltotta George teljes pánikban. – Személyes kihallgatást szeretnék kérni öntől! Vannak dolgok, amelyeket nem tudok videofonon elmagyarázni. Vannak részletek...

A noviai keresztülnézett George-on.

– Ingenescu! Azt hiszem, mindent megtettem a maga kedvéért. Holnap nehéz napom lesz. Minden jót.

A képernyő elsötétült.

George a képernyő után kapott, mintha életre akarta volna kelteni.

– Nem hitt nekem! Nem hitt nekem! – kiabálta.

– Nem, George – bólintott Ingenescu. – Hát maga csakugyan azt képzelte, hogy elhiszi?

George alig hallotta Ingenescu szavait.

– De miért nem? Hiszen ez a saját érdekét szolgálná! Kockázat nincs. Én és még néhány ember kidolgozhatnánk. Egy tucat ember betanítása néhány év alatt kevesebbe kerül, mint egy technikus! És részeg is volt! Be volt rúgva! Nem is érthetett meg! Hogy értessem meg vele? – nézett körül vadul George. – Meg kell értetnem. Ez rossz volt. Nem lett volna szabad videofonon beszélnem. Ehhez időre van szükség. Szemtől szemben. Hogyan...

– Nem akar magával találkozni, George – hangsúlyozta Ingenescu. – És akkor sem hinne, magának, ha netán találkozna.

– De fog, én mondom! Amikor nem lesz részeg. De miért hív engem George-nak? – fordult oda vadul Ingenescuhoz.

– Nem így hívják? Nem George Platen?

– Maga ismer engem?

– Mindent tudok magáról.

George mozdulatlanul állt, csak mellkasa emelkedett fel és le.

– Segíteni akartam magán, George. Mondtam. Tanulmányoztam magát, és segíteni akartam.

– Nincs szükségem segítségre! – üvöltötte George. – Én nem vagyok gyengeelméjű! Az egész világ az, de én nem vagyok! – Megfordult, és vadul az ajtó felé rohant.

Feltépte az ajtót. Hirtelen ott termett két rendőr, és megragadták.

George kapálózott, de máris érezte az állkapcsába döfődő injekciót. Utoljára Ingenescu nyugtalan érdeklődéssel figyelő tekintetét látta.

*

George kinyitotta a szemét, és feltekintett a feje felett fehérlő mennyezetre. Mindenre emlékezett. Úgy, mintha valaki mással esett volna meg a dolog. Addig bámulta a plafont, amíg szeme megtelt fehérséggel, és tisztára mosta az agyát, s az – úgy tűnt – elhagyta a szobát, hogy új gondolatokkal és újfajta dolgokkal foglalkozzék.

Nem tudta, mennyi ideig feküdt, miközben a saját gondolatai áradását figyelte.

– Fent vagy? – kérdezte egy hang.

George most hallotta először a saját nyögését. Ő nyögött volna? Megpróbálta megfordítani a fejét.

– Fáj valami, George.

– Furcsa – suttogta. – Úgy szerettem volna elhagyni a Földet. Nem értem.

– Tudod, hol vagy?

– A... a Házban. – George nagy nehezen megfordult. A hang Omanié volt. – Furcsa, de semmit nem értek – suttogta.

– Aludj csak – mosolygott rá Omani.

George elaludt.

*

Azután újból felébredt. Az agya tiszta volt.

Omani az ágya szélén ült, és olvasott, de amikor George kinyitotta a szemét, letette a könyvet.

George megpróbált felülni.

– Helló – mondta.

– Éhes vagy:

– Nagyon. – Kíváncsian Omanira nézett. – Követtek, amikor elmentem, ugye?

– Egész idő alatt figyeltek – bólintott Omani. – Úgy manővereztünk, hogy Antonelli elé kerülj, és hagytuk, hogy levezesd az agressziódat. Éreztük, hogy ez az egyedüli módja annak, hogy előrehaladj. Az érzelmeid akadályozták a fejlődésedet.

– Hibát követtem el vele kapcsolatban – hebegte George zavartan.

– Ez már nem számít. Amikor megálltál a repülőtéren, és a kohászok tábláját nézegetted, egyik ügynökünk visszatelefonált a nevek miatt. Te régebben gyakran beszélgettél velem, így megjegyeztem Trevelyan nevét. Te megkérdezted, merre van az Olimpia; erre a lehetőségre vártunk, mert tudtuk, hogy ez lesz az a bizonyos krízis, amit reméltünk; odaküldtük a Csarnokba Ladislas Ingenescut, hogy találkozzék veled és vigyázzon rád.

– Fontos kormányzati ember, ugye?

– Igen, az.

– És ő vigyázott rám. Ez érdekes.

– Fontos ember vagy, George!

Vastag, gőzölgő, illatos marhahús szeletet hoztak be. George farkaséhesen rávigyorgott, és kiszabadította karját a takaró alól. Omani odagurította a tálalóasztalt. A fiú egy ideig csendben falatozott.

– Röviddel ezelőtt egy kicsit felébredtem – mondta George.

– Tudom. Itt voltam – felelte Omani.

– Igen, emlékszem. Tudod, valahogy minden megváltozott. Gondolkodtam. Olyan volt, mintha kiseperték volna az érzelmeimet.

– Dehogy – vigasztalta Omani. – Csak nyugtatót kaptál. Pihenned kellett.

– Nos, minden teljesen világos, mintha egész idő alatt tudtam volna, csak nem tudtam magamra hallgatni. Azt gondoltam: voltaképpen mit is akartam én a Noviától? Oda akartam menni, átvenni egy rakás műveletlen ifjoncot, és könyvből akartam tanítani őket. Egy házat akartam alapítani a gyengeelméjűeknek – amilyen ez –, mert a Földön már nagyon sok ilyen ház van... nagyon sok...

– Az efféle hely számára – villantotta ki fehér fogait Omani – a Magasabb Tudományok Intézete a helyes elnevezés.

– Most már értem – mondta George. – Azelőtt oly könnyen elvakultam. Elvégre ki találja fel az új modelleket, amelyekkel az új típusú technikusokat ellátják? Ki találta fel a Beeman-spektográfot például? Gondolom, egy Beeman nevezetű ember, az ő Műveltsége viszont nem származhatott programszalagról, különben hogyan tudta volna feltalálni?

– Pontosan.

– Vagy például ki készíti a programszalagokat? Speciális szalagkészítő technikusok? Akkor ki készíti azokat a szalagokat, amelyekkel őket képezik? Még képzettebb technikusok? Akkor ki találja fel a... Érted, hogy gondolom. Valahol a sor végén egy embernek kell állnia. Valahol lennie kell olyan férfiaknak és nőknek, akiknek eredetei gondolataik vannak.

– Igen, George.

A fiú hátradőlt, Omani feje fölé bámult, majd szemébe újból visszatért a nyugtalanság.

– De miért nem mondták meg ezt már a kezdet kezdetén?

– Mert abból nagy baj származhatott volna. Nekünk ki kell analizálnunk egy agyat, George, és meg kell mondanunk, hogy ebből kiváló építész lesz, a másikból pedig jó favágó. Nem ismerünk más utat-módot az eredeti kapacitás, a kreatív gondolkodás felismerésére. Van néhány gyakorlati metódusunk, amellyel felismerjük azokat az individuumokat, akik potenciális tehetségek.

– Az Olvasási Napon mindig jelentik számunkra az ilyen egyéneket. Például téged. Durván számítva az ilyen bejelentettek száma egy a tízezerhez. Mikor a Műveltség Napja eljön, ezeket az egyéneket újból leellenőrzik, és tízből kilenc tévedésnek bizonyul. Akik pedig bennmaradnak, azokat elküldik egy olyan helyre, mint amilyen ez itt.

– No de mi rossz lenne abban – szólt közbe George –, ha azoknak, akik... akik egyként bennmaradnak a tízezerből, megmondanák, hogy ilyen helyen végzik, mint ez? Akkor talán mégsem okozna a dolog akkora megrázkódtatást.

– És akik nem kerülnek be? Azzal a kilencvenkilencezer-kilencszáz-kilencvenkilenccel mi lenne? Nem tehetjük, hogy ezek az emberek egytől egyig bukottnak tekintsék magukat. Ők is célba vettek valamiféle hivatást, és ilyen vagy olyan úton el is érik. Mindenki megtalálja a maga helyét: bejegyzett ez és ez lesz belőle. Így vagy úgy minden egyénnek megvan a társadalomban a maga helye, és ez nagyon fontos.

– És mi? – kérdezte George. – Azok, akik egyek vagyunk a százezerből?

– Nektek sem mondhatjuk meg. Épp ezért. Ez az utolsó próba. Még a Műveltség Napja után is, amikor a lehetőségek már egyre gyérülnek, a tízből kilenc, aki idekerül, nem bizonyul pontosan megfelelően kreatív zseninek, és csak nagyon nehezen tudjuk kiválasztani azt a tizediket, amelyik valóban megfelelő. A tizediknek valahogyan önmagát kell megmutatnia.

– Hogyan?

– Úgy, hogy idehozunk benneteket a Gyengeelméjűek Házába, és az lesz a mi emberünk, aki ezt nem hajlandó elfogadni. Ez a módszer talán kegyetlen, de bevált. Nem mondhatjuk azt valakinek: Te kreatív vagy. Alkotóképes. Rajta, csináld hát! Sokkal biztonságosabb az, ha kivárjuk, hogy ez az ember maga mondja: Én képesnek érzem magam az alkotásra, és alkotni is fogok, akár akarjátok, akár nem! Tízezernyi olyan ember van, George, aki a tizenötezer világban elősegíti a technika fejlődését. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy ebből a kis csoportból akár egyetlen jelöltet is elszalasszunk, vagy hiábavaló erőfeszítéseket tegyünk valakivel, aki nem üti meg a mércét.

George eltolta magától az üres tányér, és ajkához emelte a kávéscsészéjét.

– De mi lesz azokkal, akik... akik nem felelnek meg?

– Őket véglegesen beprogramozzuk, és belőlük lesznek a társadalom-tudósaink. Ingenescu is egyike ezeknek. Én magam bejegyzett pszichológus vagyok. Mi vagyunk, hogy úgy mondjam, a második arcvonal.

George megitta a kávéját.

– Egyetlen egy dolgot még mindig nem értek – mondta.

– Mit?

– Miért nevezik Olimpiának?

Halálos ítélet

– Szerintem egy kissé eltúlzod a dolgokat – mondta Bran Gorla kényelmetlenül mosolyogva.

– Nem, nem, nem – csattant fel a rózsaszín szemű kis albínó –, Dorlis nagy volt, amikor humánok még nem jártak a Vega-rendszerben. A Galaktikus Konföderációnak a miénknél is nagyobb fővárosa volt.

– Jó, mondjuk, hogy ősi fővárosa volt. Ezt elismerem, de a többit az archeológusokra hagyom.

– Az archeológusoknak semmi hasznát nem veszem... Amit én találtam, ahhoz egy specialista kell. És te tagja vagy a Testületnek.

Brand Gorla kétkedő pillantást vetett rá. Visszaemlékezett Theor Realóra, akit utolsó éves korában ismert meg: egy félresikerült kis fehér figura, aki olyannyira a háttérben bújt meg, hogy még az emlékezetéből is kiesett. Nagyon régen volt ugyan, de az az albínó nagyon különös figurának bizonyult. Erre viszont jól emlékezett. És ez most sem változott.

– Megpróbálok segíteni – mondta Brand –, amennyiben elárulod, mit akarsz.

Theor határozott pillantással nézett rá.

– Azt akarom, hogy bizonyos tényeket a Testület elé tárj. Megígéred?

– Ha csak az én segítségemet kéred Theor – kertelt Brand –, akkor tudnod kell, hogy én vagyok a Pszichológusok Testületének legfiatalabb tagja. Nem sok befolyásom van.

– Meg tudod csinálni. A tények pedig magukért fognak beszélni. – Az albínónak reszketett a keze.

– Folytasd – törődött bele Brand. Az öreg elvégre is az iskolatársa volt. És ennyire nem lehet önkényeskedő.

Brand Gorla megnyugodva dőlt hátra. Az Arcturus fénye a mennyezeti ablak polarizált üvegén át megszelídülve, egyenletesen áradt szét a helyiségben. De még ez a tompított fény is sok volt a rózsaszín szemeknek, ezért a kezével árnyékolta a homlokát, miközben beszélni kezdett.

– Huszonöt évig éltem a Dorlison, Brand – kezdte. – Olyan helyeken jártam, amiket ma már senki sem ismer, és sok mindent találtam. A Dorlis egy, a miénknél sokkal fejlettebb civilizáció tudományos és kulturális központja volt. Igen, és azt hiszem, a pszichológiáé is.

– A múlt dolgai mindig nagyobbaknak tűnnek – mosolyodott el Brand leereszkedőn. – Erre a jelenségre van egy teoréma. Freshmen ezt egyszerűen RNS-teorámának nevezte. Úgymint: Régi Szép Napok. De folytasd csak.

Theor összevonta szemöldökét, amiért eltérítették a témától. Gúnyosan mosolyogni kezdett.

– Te folyton úgy próbálod elkerülni a kellemetlen dolgokat, hogy tréfát űzöl belőlük. De árulj el valamit. Mit tudsz a Pszichológiai Tudományokról?

– Nem sokat – vont vállat. – Legalábbis a matematikai vonatkozásukról. Minden propaganda és reklám valamelyest a Pszichológiai Tudományok egyfajta durva megnyilvánulása – és olykor igen hatásos tud lenni. Erre gondoltál?

– Egyáltalán nem. Én nagy tömegekkel, egy évnél továbbtartó és ellenőrzött feltételek mellett végzett kísérletekre gondoltam.

– Az ilyesmit már elvetették. Nem vihető át a gyakorlatba. A mi szociális struktúránk nem alkalmas rá, és még nem is tudunk eleget ahhoz, hogy ellenőrzés alatt tartsuk az eseményeket.

Theor elfojtotta az izgatottságát.

– Csakhogy a régiek igenis tudtak eleget. És ők igenis kézben tartották a dolgokat.

– Meglepő és érdekes – válaszolta Brand flegmán –, de te ezt honnan tudod?

– Onnan, hogy találtam erre vonatkozó dokumentumokat. Egy egész bolygóról van szó, Brand. Egy egész világ, tele minden szempontból szigorú ellenőrzés alá vont emberekkel. Tanulmányozták és elemezték őket, és kísérleteztek velük. Fel tudod ezt fogni?

Brand nem fedezte fel a mentális túlfűtöttség jeleit. Talán egy alaposabb vizsgálat...

– Biztosan félreértetted – mondta Brand nyugodtan. – Ez teljességgel lehetetlen. Emberi lényeket így nem lehet ellenőrizni. Túl sokfélék.

– Hát éppen erről van szó. Nem emberek voltak.

– Mi?

– Robotok voltak, pozitron robotok. Egy egész világra való robot, Brand. Semmi dolguk nem volt, csak élni és reagálni, miközben egy sereg valódi pszichológus figyelte őket.

– Ez őrültség!

– Bizonyítani tudom – azok a robotok ugyanis még léteznek. Az Első Konföderáció széthullott, de a robotok megmaradtak. Még léteznek.

– És ezt honnan tudod?

– Onnan – állt fel Theor Realo –, hogy az elmúlt huszonöt évet közöttük töltöttem el.

A Testület elnöke ledobta pirosszegélyű hivatali talárját, és a zsebéből előhalászott egy abszolút illegális szivart.

– Lehetetlenség – mordult fel –, és teljességgel esztelenség.

– Pontosan – helyeselt Brand –, és ezt nem is vihetem a Testület elé. Meg sem hallgatnának. Először magával kell elfogadtatnom, és ha már megnyertem az ügynek...

– Ezt a marhaságot? Sosem hallottam erről a... Ki is ez a fickó?

– Egy különc, ezt bevallom. A tanítványom volt az Arcturus U-n. Egy hóbortos alak, ráadásul albínó. Nehezen alkalmazkodó típus, az ókori történelem a heppje. Olyan ember, aki ha valamit a fejébe vesz, azt tűzön-vízen keresztülviszi. Azt mondja, huszonöt évet töltött el a Dorlison. Minden adatot összegyűjtött az ottani civilizációról.

A Testület elnöke dühösen csattant fel.

– Igen, tudom. A telestat sorozatokban is mindig akad egy zseniális amatőr, aki hatalmas dolgok nyomára bukkan. A szabadúszó. A magányos farkas. Ostobaság! Konzultáltál már az Archeológiai Osztállyal?

– Persze. És az eredmény igen érdekes. Senkit nem érdekelt a Dorlis. Ez ugyanis nem csak ókori történelem. Ez egy tizenötezer éves ügy. Gyakorlatilag mítosz. Jó nevű archeológusok nem foglalkoznak vele. Ilyesmire csak tudálékos laikusok szentelnek időt. Ezek után természetesen, ha a dolog nyilvánosságra kerül, a Dorlis az archeológusok paradicsomává válik.

A Testület elnökének barátságos ábrázatára megdöbbenés ült ki.

– Ez nem túl hízelgő az egonkra nézve. Ha kiderül, hogy az az állítólagos Első Konföderáció sokkalta fejlettebb pszichológiával bírt, akkor mi csak eszelős imbecillisek vagyunk. És ráadásul pozitron robotot is tudtak építeni, ami hetvenötször bonyolultabb, mint amit mi valaha is megterveztünk. A galaxisra! Képzelje el, micsoda matematika kellett ahhoz!

– Nézze uram, már mindenkivel konzultáltam. Nem állnék vele ön elé, ha nem ellenőriztem volna minden egyes részletét. Legelőször is Blakhoz mentem, ő pedig konzultált az Egyesült Robot matematikusaival. Azt mondták, ilyen tekintetben nincs határ. Ha van pénz és idő, és fejlett pszichológia... akkor ilyen robotokat most is építhetünk.

– Miféle bizonyítékai vannak?

– Kinek, Blaknak?

– Nem, nem! A barátjának. Az albínónak. Azt mondta, feljegyzései vannak.

– Igen. El is hoztam őket. Dokumentumokat hozott, amiknek senki sem tagadja a régiségét. Szombat óta velük foglalkozom. Természetesen nem tudom elolvasni őket. Nem is hiszem, hogy Theor Realón kívül más el tudná.

– Az az irathalom ott az asztalon? És hinnünk kell a szavában?

– Igen, így van. De azt sem állítja, hogy mindent megért belőle. Azt mondja, a régi centarusiakkal van kapcsolatban, ezért ráállítottam a nyelvészeket. Meg lehet fejteni a nyelvet, és ha az ő fordítása helytelen volt, arról tudni fogunk.

– Rendben van. Lássuk.

Brand Gorla eléje tette a műanyag kötésű dokumentumokat. A Testület elnöke félrekotorta és a fordítás után nyúlt. Olvasás közben hatalmas füstfelhőket eregetett.

– Hmmm – hangzott a kommentárja. – A részletek, gondolom a Dorlison maradtak.

– Theor állítása szerint csak a pozitron-agy tervei több száz tonnát nyomnak. Azok mind ott vannak még az eredeti helyükön, egy páncélteremben. De ez a legkevesebb. Theor megfordult magán a robotvilágon is. Vannak fotói, meg teletype felvételei, mindent felvett. Nincsenek rendszerezve, elvégre egy laikus készítette őket, aki nem sokat tud a pszichológiáról. De még így is elegendő adat szól arról, hogy bizonyosan állíthassuk... az a világ... nos, nem természetes.

– Azok az adatok is itt vannak?

– Valamennyi. A legtöbbje mikrofilmen, de hoztam projektort. Itt a nézőke, uram.

A Testület elnöke egy óra múlva azt mondta:

– Holnapra összehívok egy Testületi Ülést, és eléjük terjesztem.

Brand Gorla szélesen elvigyorodott.

– Bizottságot küldünk a Dorlisra?

– Ha sikerül az Egyetemen kívül költségvetési hitelt szereznünk. Hagyja itt ezt a dokumentációt, kérem. Alaposan át szeretném nézni.

A Tudomány és Technológia Kormányhivatala elméletileg adminisztratív felügyeletet gyakorolt minden tudományos kísérlet felett. Gyakorlatilag viszont a nagyobb egyetemek egyszerű kutatócsoportjai meglehetősen önálló testületek voltak, és a Kormány nem sokat törődött velük. Csakhogy az általános szabályok nem feltétlenül egyetemes szabályok is.

Így aztán a Testület elnöke, bár füstölgött, dühöngött és átkozódott, nem utasíthatta vissza a jelentéstételt Wynne Murry részére. Murry címét pontosabban úgy határozhatnánk meg, hogy ő volt a pszichológiai, pszichopatológiai és mentáltechnológiai tanszékek titkárságának vezetője. Szakmai körökben pedig igen elismert pszichológusnak számított.

Ezért a Testület elnöke legfeljebb magában dohoghatott, de ennél többet nem tehetett.

Murry mosolygott és tudomást sem vett az elnök mogorva ábrázatáról. Önkéntelenül is megdörzsölte az állát és azt mondta:

– Kevés az információ. Így nekivághatunk?

A testületi elnök ridegen válaszolt.

– Nem értem, miféle információra volna még szüksége. A kormány azt mondja, hogy az egyetemek költségvetését kuratórium felügyelje. Ebben az esetben pedig a kérdését nem tartom helyénvalónak.

– Nem a költségvetésről akarok vitázni – vont vállat Murry. – De maga a kormány engedélye nélkül nem hagyhatja el a bolygót. Ez az, amihez nem elegendő az információ.

– Más információ nincs, csak az, amit átadtam.

– De a dolgok kiszivárogtak. És ez gyerekes, szükségtelen titkolózás.

Az öreg pszichológus elvörösödött.

– Titkolózás! Ha nem ismeri az egyetemi szokásokat, nem segíthetek magán. A kutatásokat, kivált, ha azok nagy jelentőségűek, a nyilvánosság kizárásával kell végezni mindaddig, amíg számottevő eredmény nem mutatható fel. Ha visszatérek, minden eddig nyilvánosságra hozott anyag másolatát el fogom küldeni.

– A-a! – rázta a fejét Murry. – Nem elég. Maga a Dorlisra akar menni, igaz?

– Erről értesítettük a Tudományos Tanszéket.

– Miért?

– Minek akarja tudni?

– Mert ez elég nagy dolog, különben a Testület elnöke nem személyesen menne oda. Mi van ezzel a robotvilágon létező ősi civilizációval?

– Egyszóval tudja, miről van szó.

– Puszta ötletből nem akarnának odamenni. Részleteket akarok.

– Most még semmit nem tudunk. És amíg a Dorlisra nem megyünk, nem is fogunk tudni.

– Akkor magukkal megyek.

– Minek?

– Ah! – Murry lassan felállt. – Most maga tesz fel kérdéseket. Ennek most semmi értelme. Tudom, hogy az egyetemek nem rajonganak a kormányzati felügyeletért: és azt is tudom, hogy akadémiai forrásból én sem számíthatok semmilyen segítségre. De ez esetben igenis segíteni akarok maguknak, és nem érdekel, hogyan szerzik meg a támogatásomat. A maguk expedíciója nem megy sehová, hacsak én is önökkel nem megyek – mint a kormány képviselője.

A Dorlis egyáltalán nem megnyerő világ. Jelentősége a Galaxis gazdaságát illetően egyenlő a nullával, távol van minden kereskedelmi útvonaltól, lakói fejletlenek, felvilágosulatlanok, a történelme homályos. És mégis, az ősi romok, a törmelék és a szemét között felismerni egy tűz nyomait, amely eltörölte a föld színéről egy nagyobb Föderáció egy nagyobb fővárosát.

És valahol a törmelék között egy újabb világ emberei kutakodtak, hogy megértsék a történteket.

A Testület elnöke megrázta a fejét és hátrasimította őszülő haját. Egy hete nem borotválkozott.

– Az a baj – sóhajtott –, hogy nincs viszonyítási alapunk. A nyelvet meg lehet fejteni, azt hiszem, de a jelrendszerrel nem tudunk mit kezdeni.

– Szerintem nagyon szépen haladunk.

– Sötétben tapogatózunk! Az albínó barátod fordításaira támaszkodva hazardírozunk. Én semmi reményt nem fűzök hozzá.

– Ostobaság! – legyintett Brand. – Te két évet töltöttél a Nímiai Anomálián, itt meg csak két hónapja vagy, és a munkának csak a százezred részét végezted el. Másvalami zavar téged – vigyorgott Brand mogorván. – Nem kellemes látvány egy pszichológus, akinek egy kormánytisztviselő ül a nyakában.

A Testületi elnök leharapta a szivarja végét és kiköpte. Lassan bökte ki a szavakat:

– Ezzel a csökönyös idiótával kapcsolatban három dolog zavar. Először: nem kedvelem a kormányzati befolyást. Másodszor: nem kedvelem, ha egy idegen liheg a nyakamba, amikor a pszichológia történetének legnagyobb esetén dolgozom. Harmadszor: mi a francot keres ez itt? Mit keres?

– Nem tudom. Mit kereshet ez itt? Gondolkodtál már ezen egyáltalán?

– Nem. Őszintén, nem is érdekel. Én a helyedben nem foglalkoznék vele.

– Nem foglalkoznál! Nem foglalkoznál! – gesztikulált a Testületi elnök vadul. – Azt hiszed, hogy egy kormányzati felügyeletet csak úgy figyelmen kívül lehet hagyni. Gondolom tudod, hogy ez a Murry pszichológusnak mondja magát?

– Tudom.

– Gondolom azt is tudod, hogy gyötri a kíváncsiság aziránt, amit itt csinálunk?

– Ez, mondhatnám úgy is, természetes.

– Ó. Továbbá tudod-e... – megdöbbentő hirtelenséggel elhallgatott. – Jól van, Murry az ajtóban. Csak nyugi.

Wynne Murry üdvözlésképpen rájuk vigyorgott, de a Testületi elnök csak komoran bólintott feléje.

– Nos, uram – kezdte Murry ünnepélyesen –, tudja, hogy már negyvennyolc órája talpon vagyok? Maguk találtak itt valamit. Valami nagy dolgot.

– Köszönjük.

– Nem, nem. Komolyan mondom. A robotvilág létezik.

– Azt gondolta, hogy nem?

A titkár barátságosan vállat vont.

– Az ember természeténél fogva szkeptikus. Mik a tervei a jövőre nézve?

– Miért érdekli? – A Testületi elnök egyenként morzsolta a fogai között a szavakat.

– Hogy tudjam, azonosak-e az enyémekkel?

– És azok mik?

– Nem, nem... – mosolyodott el a titkár. – Előbb ön nyilatkozzon. Meddig szándékozik itt maradni?

– Ameddig kellőképpen el nem tudok igazodni a dokumentumokban.

– Ez nem válasz. Mit ért az alatt, hogy kellőképpen?

– Fogalmam sincs. Lehet, hogy évekig eltart.

– Ó, kárhozat!

A Testület elnöke szótlanul felvonta a szemöldökét

A titkár a körmeit vizsgálgatta.

– Gondolom, tisztában van azzal, hogy hol fekszik ez a robotvilág.

– Természetesen. Theor Realo járt ott. Az általa adott információk mindeddig helyesnek bizonyultak.

– Igen. Az albínó. Nos, miért nem megy oda?

– Odamenni? Az lehetetlen!

– Megkérdezhetem, miért?

– Nézze – magyarázta az elnök erőltetett türelemmel. – Maga nem a mi meghívásunkra van itt, és nem kértük rá, hogy meghatározza a lépéseinket, de hogy lássa, nem kötözködni akarok, egy metaforával válaszolok a kérdésére. Tegyük fel, mi most egy olyan gépezettel állunk szemben, amely általunk ismeretlen anyagból és elvek szerint épült fel. A gépezet olyan hatalmas, hogy nem tudjuk szétszedni alkatrészeire, csak az egésznek a rendeltetését próbálhatjuk meg kitalálni. Erre jön maga, és azt javasolja, hogy robbantsuk fel az egyik alkatrészt, amiről azt sem tudjuk, mire szolgál.

– Értem, mire céloz, csakhogy egy kissé titokzatos. A metaforája pedig erőltetett.

– Egyáltalán nem az. A pozitron robotok olyan elv szerint készültek, aminek a lényege teljesen ismeretlen előttünk. Az egyetlen dolog, amit tudunk, hogy a robotokat teljesen elszigetelték, hogy maguk alakíthassák a sorsukat. Ha megtörnénk ezt az elszigeteltséget, az egész kísérletet tennénk tönkre. Ha odamennénk, azzal egy új, előre nem látott faktort vinnénk be, ami váratlan reakciókat váltana ki, és mindent tönkretenne. A legkisebb zavar...

– Szamárság! Theor Realo már járt ott.

A Testület elnöke egyszeriben elveszítette a türelmét.

– Nem gondolja, hogy tudok róla? Azt hiszi, hogy mindez megtörtént volna, ha az az átkozott albínó nem egy tudatlan, fanatikus, aki mit sem tud a pszichológiáról? A Galaxisra, ki tudja, milyen kárt okozott máris az az idióta?

Csend lett. A titkár a körmével kocogtatta a fogait.

– Nem tudom... Nem tudom. De rá fogok jönni. És nem várhatok évekig.

Murry elment, az elnök pedig háborogva fordult Brand felé:

– És vajon, hogyan fogjuk megakadályozni, ha úgy dönt, hogy a robotvilágra megy?

– Nem tudom, hogyan mehetne oda, ha mi nem engedjük. Nem ő az expedíció vezetője.

– Ó, hogy nem-e? Éppen ezt akartam mondani, amikor idejött. Amióta itt vagyunk, a flotta tíz hajója szállt már le a Dorlison.

– Micsoda?

– Úgy bizony!

– De minek?

– Ez az fiam, amit én sem értek.

– Nem bánja, ha zavarom? – kérdezte Wynne Murry nyájasan, mire Theor Realo kelletlenül felpillantott az asztalán reménytelen rendetlenségben széthányt papírjaiból.

– Jöjjön. Majd letakarítok magának egy széket. – Az albínó idegességtől rángó izmokkal söpörte le a két szék egyikéről a szemetet.

Murry letelepedett, és keresztbe tette hosszú lábait.

– Magára is osztottak egy kis munkát? – bólintott az asztal felé.

Theor megrázta a fejét és halványan elmosolyodott. Automatikus mozdulattal egy kupacba seperte és lefelé fordította a lapokat.

Amióta néhány hónapja vagy száz különféle felkészültségű pszichológus társaságában visszatért a Dorlisra, az az érzése támadt, hogy egyre messzebb sodródik a dolog lényegétől. Itt már nem akadt hely a számára. Azon kívül, hogy az egyedül általa meglátogatott robotvilágra vonatkozó kérdésekre válaszolgatott, semmi szerepe nem volt. Mindennek ellenére egyre inkább az az érzés érlelődött meg benne, hogy neki kellene odamennie, nem egy kompetens tudósnak.

Ez olyan dolog, amin érdemes megsértődni. De hát a dolgok mindig is így mentek.

– Hogyan? – rezzent fel, mert elszalasztotta Murry legutolsó megjegyzését. A titkár megismételte:

– Azt mondtam, meglepő, hogy magát nem vonják be a munkába. Magáé az eredeti felfedezés, ugye?

– Igen – válaszolta az albínó felderülve. – Csak kicsúszott a kezemből. Már nem tudom követni.

– Pedig maga ott volt a robotvilágon.

– Azt mondják, hibát követtem el. Hogy mindent tönkretehettem volna vele.

– Szerintem csak az a bajuk – Murry egy grimaszt vágott –, hogy maga első kézből jutott információkhoz, ők meg nem. Ne hagyja, hogy elhitessék magával ezek a címzetes ökrök, hogy maga egy senki. Egy közönséges gondolkodású laikus is többet ér, mint egy szemellenzős tudós. Maga meg én – én is laikus vagyok, tudja? – ki kell, hogy álljunk a jogainkért. Gyújtson rá.

– Én nem do... Köszönöm, elfogadom. – Az albínó kezdett megbarátkozni a vele szemben ülő hórihorgas figurával. Visszaforgatta a papírokat, és bátran, de bizonytalan mozdulatokkal rágyújtott.

– Huszonöt év – tagolta Theor lassan, hogy elkerülje a köhögést.

– Válaszolna néhány kérdésre arra a világra vonatkozóan?

– Miért ne? Azok is folyton arról kérdezgetnek. Nem volna jobb, ha őket kérdezné? Mostanra már biztosan mindent kidolgoztak. – Olyan messzire fújta a füstöt, amennyire csak tudta.

– Őszintén szólva – legyintett Murry –, még el sem kezdték, én pedig olyan információkat szeretnék, amiket még nem fordítottak le a pszichológia nyelvére. Legelébb is, miféle emberek – vagy szerkezetek – azok a robotok? Nincs róluk egy fotója?

– Hát az nincs. Nem szívesen készítenék felvételeket róluk. De nem szerkezetek azok, hanem emberek!

– Nem? Úgy néznek ki, mint az emberek?

– Igen... többnyire. Kívülről legalábbis. Hoztam mintát a sejt-struktúrájukból, hogy mikroszkóp alatt meg lehessen vizsgálni. A Testületi elnöknél vannak. Belül sokkal egyszerűbbek, mint az ember, tudja? Érdekesek – és szépek.

– Egyszerűbbek, mint a bolygó egyéb fajai?

– Ó, nem. Az egy igen primitív bolygó. És... és... – Hevesen köhögni kezdett, és diszkréten elnyomta a cigarettát. – Protoplazma alapúak, tudja? Azt hiszem, halvány fogalmuk sincs arról, hogy robotok.

– Nem, én sem hinném, hogy tudnának róla. És milyen a tudományos életük?

– Nem tudom. Sosem volt alkalmam rá, hogy megfigyeljem. És minden olyan más ott. Azt hiszem, ezt csak egy szakértő tudná elmagyarázni.

– Vannak gépeik?

– Hát persze. – Az albínó meglepettnek látszott. – Nagyon jó és sokféle gépük van.

– Nagyvárosok?

– Igen!

– És maga kedveli őket. – A titkár szeme tágra nyílt, amint elgondolkodott. – Miért?

Theor Realo hangja élesen csattant:

– Nem tudom. Csak olyan szeretnivalók. Jól megvoltunk. Nem sokat zavartak engem. Semminek nem jöttem rá a lényegére. Talán mert olyan nehezen boldogultam a hazaúttal, és talán mert ők olyan egyszerűek az emberhez képest.

– Sokkal barátságosabbak is?

– N-nem. Azt nem mondhatnám. Engem sosem fogadtak el teljes mértékben. Idegen voltam a számukra, és kezdetben a nyelvüket sem ismertem – ezért. De – hirtelen felderült a tekintete –, én jobban megértettem őket. Azt könnyebben megmondtam, hogy mire gondolnak. És... nem tudom, miért volt ez így?

– Hmmm. Nos, rágyújt még egyre? Nem? Én most már lefekszem. Késő van. Mit szólna holnap egy golfhoz kettesben? Kialakítottam itt egy pályát. Megjárja. Nem árt egy kis gyakorlás.

Elvigyorodott, majd távozott.

"Ez felér egy halálos ítélettel" – mondta magában, és fütyörészve visszament a saját szállására.

Ugyanezt a mondatot ismételte el magában, amikor másnap reggel a hivatali vállszalagját magára öltve a Testületi elnök elé állt. Ezúttal nem ült le.

– Már megint? – kérdezte a Testület elnöke rezignáltan.

– Megint! – helyeselt a titkár. – Ezúttal hivatalos ügyben. Át kell vennem az expedíciójának a vezetését.

– Micsoda?! Az lehetetlen, uram! Az ilyen javaslatot meg sem hallottam.

– Megvan hozzá az illetékességem. – Wynne Murry elővett egy metalloid hengert, és a hüvelykujjával felpattintotta a fedelét. – Teljes hatalommal és diszkrécióval élhetek vele. Amint látja, a Föderatív Kongresszus elnöke írta alá.

– Úgy... De miért? – A Testület titkára nehezen vette a levegőt. – Netán az önkényes zsarnokságról van szó?

– Arról bizony, uram. Mi mindvégig más szemszögből néztük a dolgokat. A Tudományos és Technológiai Osztály azokat a robotokat nem a tudományos különlegesség szemszögéből nézte, hanem a Föderáció békéjének fenyegetettségét látta bennük. Nem hiszem, hogy valaha is meg tudná akadályozni, hogy figyelembe vegyük a robotvilág jelentette veszélyt.

– Semmi ilyesmit nem látok. Teljességgel elszigetelt és ártalmatlan világról van szó.

– Honnan tudja?

– A kísérlet természetéből – kiáltotta a Testület elnöke dühösen. – A tervezők a lehető legzártabb rendszert igyekeztek megteremteni. Ott vannak, messze minden kereskedelmi útvonaltól, az űr egyik legritkábban lakott fertályában. Az egész ötlet arra épült, hogy azokat a robotokat semmilyen külső hatás ne érje.

Murry elmosolyodott.

– Nem értek egyet. Nézze, magával az a baj, hogy túlságosan elméleti ember. Olyannak látja a dolgokat, amilyennek lenniük kellene, én pedig, a gyakorlati ember, olyannak látom, amilyenek valójában. Nem létezik olyan kísérlet, amely a kitaposatlan ösvényen, önmagától fut. Kell lennie valahol egy megfigyelő állomásnak, ahonnan legalábbis egyvalaki figyeli, és szükség szerint módosítja a körülményeket.

– Valóban? – érdeklődött a Testületi elnök egykedvűen.

– Igen, ebben a kísérletben a megfigyelők, a Dorlis eredeti pszichológusai az Első Konföderációval együtt eltűntek, és a kísérlet tizenötezer éve magától fut. Kisebb hibák előfordultak, némelyek nagyobbakká váltak, amik idegen faktort indukáltak, az pedig újabb hibákat szült. Egy geometrikus progresszió. És már senki nem képes megállítani.

– Puszta feltételezés.

– Lehet. De magát csak a robotvilág érdekli, én pedig az egész Föderációra gondolok.

– És vajon miféle veszélyt jelent ez a robotvilág a Föderációra? Nem értem, maga mitől tart?

Murry felsóhajtott.

– Elmondom egyszerű szavakkal, de ne vádoljon meg azzal, hogy melodramatikus vagyok. A Föderáció már évszázadok óta nem viselt hadat senkivel. Mi történne, ha kapcsolatba lépnénk azokkal a robotokkal?

– Egyetlen világtól fél?

– Meglehet. Mit tud a tudományukról? A robotok olykor mókás dolgokat produkálnak.

– Milyen tudományuk lehet? Nem fém-elektromos szuperemberek. Gyenge protoplazmatikus teremtmények, szegényes utánzatai az embernek. Pozitron-agyuk egyszerűsített pszichológiai törvényszerűsége szerint működik. Amennyiben magától a "robot" szótól ijedt meg...

– Nem, dehogyis. Viszont beszéltem Theor Realóval. Tudja, ő az egyetlen, aki látta őket.

A Testületi elnök folyamatosan káromkodott magában. Minek hagyták, hogy ez a hóbortos laikus itt lábatlankodjon közöttük! Hangosan azt mondta:

– Hallottuk Realo egész sztoriját, kiértékeltük, és minden szempontból elemeztük. Biztosíthatom, semmiféle fenyegetés nem rejlik benne. A kísérlet annyira tudományos színtű, hogy semmi pénzért nem töltenék ott két napot sem, ha arról volna szó, hogy nekem kell ott ellenőriznem valamit. Annyit tudunk, hogy az egész ötlet a pozitron-agyra épül, amely egy vagy két alaptétel modifikációja alapján működik. A részletek még nem tudjuk, de azok nem lehetnek jelentősek, lévén ez az első ilyen kísérlet, és a korabeli titokzatos pszichológusok is valószínűleg lépésről lépésre haladtak előre. Azok a robotok nem szuperemberek, sem nem vadállatok. Efelől biztosíthatom – mint pszichológus.

– Sajnálom! De én is pszichológus vagyok. Egy kicsivel több gyakorlati megfigyelés szükséges. Ez minden. És kevés modifikáció. Vegyük az általános harci szellemet. Nem ez a tudományos meghatározás, de most nincs türelmem vesződni vele. Tudja, mire gondolok. Mi emberek harciasak szoktunk lenni. De ez a tulajdonságunk velünk született. Egy stabil politikai és gazdasági rendszer nem engedheti meg magának, hogy energiát pazaroljon a harcra. Ez nem túlélési faktor. De tegyük fel, hogy a robotok is harciasak. Tegyük fel, hogy azon hosszú idő alatt, amíg nem voltak szem előtt, sokkal harciasabbá váltak, mint azt az eredeti tervezőik akarták. Kellemetlen figurák is válhattak belőle.

– És tegyük fel, hogy a Galaxis valamennyi csillaga egyszerre válik nóvává. Hát akkor kezdjük el valóban aggódni.

– És van még valami – folytatta Murry mit sem törődve a másik szarkasztikus megjegyzésével. – Theor Realo kedvelte azokat a robotokat. Jobban kedvelte őket, mint az igazi embereket. Jól érezte magát közöttük, és mi mindannyian tudjuk, hogy a saját világában mennyire kilóg a sorból.

– És ennek mi a jelentősége? – kérdezte a Testületi elnök.

– Hát nem érti? – vonta fel Wynne Murry a szemöldökét. – Theor Realo kedvelte azokat a robotokat, nyilván mert ő is olyan, mint azok. Megesküdnék rá, hogy Theor Realo alapos fizikai vizsgálata kimutatna némi alapvető változást, méghozzá ugyanott, ahol a robotoknál...

– És Theor Realo – folytatta a titkár – negyed évszázadig dolgozott azon, hogy megértse a lényeget. Az egész tudományos világ halálra röhögte volna magát, ha tud róla. Ez azt jelenti, hogy ott fanatizmus van jelen: jó adag tiszteletreméltó, inhumán állhatatosság. Azok a robotok csakis ilyenek lehetnek!

– Ebben nincs logika. Maga úgy érvel, mint egy megszállott, mint egy holdkóros idióta.

– Nincs szükségem szigorúan vett matematikai bizonyítékra. Meg kell védenem a Föderációt. Maga is tudja, hogy ez a legfontosabb. A Dorlis pszichológusai egyáltalán nem voltak olyan nagyok. Csak egyetlen lépéssel jutottak előbbre. A humanoidjaik – ne nevezzük őket robotoknak – csak az emberi lények utánzatai voltak, lehettek volna jobbak is. Az embernek nagyon, nagyon bonyolult reakciórendszere van – az olyan tulajdonságokat pedig, mint amilyen a szociális öntudat, az etikai rendszer létrehozásának igénye; továbbá mind a nagylelkűség, bőkezűség, fair play, stb. valószínűleg nem másolhatók le. De kell, hogy legyen kitartásuk, ami gyakorlatilag magában foglalja a makacsságot, harciasságot, ha jól értelmezem Theor történetét. Nos, ha van tudományos életük, akkor nem szívesen szabadítanám őket a Galaxisra., mégha mi milliószorta többen is vagyunk, mint ők. És nem is fogom megengedni, hogy elszabaduljanak.

– Mik a tervei? – kérdezte a Testületi elnök merev arccal.

– Még nem döntöttem el. De azt hiszem, egy kis létszámú csoporttal a bolygóra megyek.

– Ne, várjon! – Az öreg pszichológus felpattant és megkerülte az asztalt. Megragadta a titkár könyökét. – Egészen biztos abban, hogy tudja, mit csinál? Ennek az irdatlan kísérletnek a potenciális kihatásai minden bizonnyal jóval az ítélőképességünk határán túl vannak. Nem tudja, mit tehet tönkre.

– Tudom. Gondolja, hogy élvezem, amit csinálok? Ez nem egy hősi feladat. Pszichológusként is szeretném tudni, mi folyik itt, de engem azért küldtek, hogy megóvjam a Föderációt, és én mindent elkövetek, hogy megtegyem – pedig piszkos munka ez. De nem tehetek róla.

– Nem kell megoldást találnia. Ennyi információból nem tudhat meg annyit, ami elvezeti a pszichológiájuk alapjaihoz. Lehet, hogy a kivárás eredménye két galaktikus rendszer fúziója lesz, ami milliószorta nagyobb tudást és hatalmat ad a kezünkbe, mint amennyi kárt robotok vagy metál-elektromos szuperemberek valaha is okozhatnak nekünk.

A titkár vállat vont.

– Most maga érvel gyengécske lehetőségekkel.

– Nézze, egyezséget ajánlok. Vegyük blokád alá őket. Szigeteljük el őket. Állítsunk fel őrséget. De ne nyúljunk hozzájuk. Adjon még időt. Adjon egy lehetőséget. Meg kell tennie!

– Már gondolkodtam ezen. De a kongresszus jóváhagyása kell hozzá. Nagyon sokba kerülhet, tudja.

A Testületi elnök idegesen vetette bele magát a székébe.

– Mi kerülhet sokba? Tisztában van azzal, hogy mit nyerhetünk cserébe?

Murry elgondolkodott, majd halvány mosollyal azt mondta:

– Mi van, ha kifejlesztették a csillagközi utazást?

– Akkor visszavonom az ellenvetéseimet – válaszolta az elnök gyorsan.

– A Kongresszus elé viszem a dolgot – állt fel a titkár.

Brand Gorla igyekezett kifejezéstelen arccal nyugtázni a Testületi elnök görnyedt testtartását. Az expedíció tagjainak vidámnak indult találkozója ideges hallgatásba fulladt.

– Most mihez kezdünk? – kérdezte Gorla.

Az elnök beesett válla megrezdült, de nem fordult meg, úgy válaszolt.

– Elküldtem Theor Realóért. Az az ostoba a múlt héten elutazott a Keleti Kontinensre...

– Minek?

Az öreg ideges lett, amiért félbeszakították.

– Honnan tudnám, mire képes egy ilyen hóbortos alak! Hát nem látja, hogy Murrynak igaza van? Ez az ember fizikailag abnormális. Nem tehetjük meg, hogy szem elől tévesszük. Bárcsak sose láttam volna. Már visszafelé tart, és itt is marad. – A hangja morgássá halkult. – Már két órája vissza kellett volna érnie.

– Ez egy lehetetlen állapot, uram – háborgott Brand.

– Úgy véli?

– Nos... gondolja, hogy a Kongresszus hozzá fog járulni egy robotvilágot figyelő meghatározatlan ideig tartó őrjárat felállításához? Az hatalmas költségekkel járna, és azt a Galaxis minden polgára megérezné az adójában. A pszichológiai egyenletek a józan ész szintjére degenerálódnak. Valójában nem is értem, Murry miért egyezett bele, hogy a Kongresszus elé viszi a dolgot.

– Nem érti? – pillantott az elnök a fiatal kollégára. – Hát, mert az ostoba pszichológusnak tartja magát, és a Galaxisra mondom, ez a gyenge pontja. Azzal áltatja magát, hogy a szíve legmélyén nem kívánja lerombolni a robotvilágot, de a Föderáció érdekei megkövetelik azt. És belemegy minden méltányos egyezségbe. A Kongresszus nem fog belemenni a határozatlan ideig tartó őrjáratba, ezt nem kell külön kihangsúlyoznia. – Halkan, türelmesen beszélt. – De tíz évet, két évet, hat hónapot – amennyit csak lehet, kicsikarok belőlük. Addigra csak megtudunk valamit arról a világról. És ha igazolódik a feltételezésünk, meghosszabbíthatjuk az egyezményt. Addig is megvédjük a projektet.

Rövid csend támadt, majd az elnök lassan, keserű hangon hozzátette:

– És ebben Theor Realónak komoly szerep jut.

Brand Gorla csendben figyelt és várt. A Testületi elnök folytatta:

– Egy részről Murry látja azt is, amit mi nem. Realo egy pszichológiai kripli. És ez a nyitja az egésznek. Ha őt alaposan megfigyeljük, durva képet kaphatunk a robotokról; torz egyéniség, de hát barátságtalan, veszedelmes környezetben kellett élnie. Viszont számításba kellett vennünk, hogy a természete... Ah, már fáraszt ez az egész.

Felvillant a jelző, mire Brand Gorla felsóhajtott.

– Hát itt van. Rendben van, Gorla, maradjon itt, magától ideges leszek. Megyek, megnézem.

Theor Realo úgy robbant be a szobába, mint valami üstökös, és pontosan középen megtorpant. Egyikükről a másikukra pillantott, a szemét meresztette rájuk.

– Hogy történt mindez?

– Micsoda? – kérdezte a Testületi elnök ridegen. – Üljön le. Volna néhány kérdésem.

– Nem. Először maga válaszoljon nekem.

– Üljön le.

Realo leült. A szeme könnyben úszott.

– Meg fogják semmisíteni a robotvilágot.

– Amiatt ne aggódjon.

– De azt mondta, megteszik, ha kiderül, hogy kifejlesztették a csillagközi utazást. Így mondta. Maga ostoba. Hát nem érti... – a hangja elcsuklott.

A Testület elnöke kényelmetlenül ráncolta a homlokát. Az albínó a fogait csikorgatva préselte ki a szavakat.

– Már régóta ismerik a csillagközi utazást.

A két pszichológus egyszerre vetette magát a kis emberre.

– Micsoda!!

– Hát... hát mit gondoltak? – Realo kétségbeesett erőfeszítéssel ugrott fel. – Azt hitték, hogy valami elhagyott sivatagban, vagy óceánon szálltam le, és egymagam derítettem fel az egész bolygót? Azt hitték, hogy az élet csupán mese? Elkaptak, mihelyt leszálltam, és egy hatalmas városba cipeltek. Legalábbis azt hiszem, hogy nagy város volt. Más volt, mint a mi városaink. De nem mondom el.

– Ne törődjön a várossal – csapott le rá a Testületi elnök. – Elkapták. És azután?

– Tanulmányoztak. Megvizsgálták a gépemet. Azután egy éjszaka elmentem, hogy értesítsem a Föderációt. Nem tudták, hogy elmentem. Nem akarták, hogy elmenjek. – A hangja elcsuklott. – Maradhattam volna, de inkább nem tettem, a Föderációnak meg kellett tudnia.

– Mondott nekik valamit a hajójáról?

– Hogy mondhattam volna. Nem vagyok műszaki ember. Nem ismerem a működési elvét meg a felépítését. De megmutattam nekik, hogyan kell irányítani, és hagytam, hogy belenézzenek a motorba. Ez minden.

– Akkor nem koppinthatták le. Ennyi nem elég hozzá – magyarázta Brand Gorla, de csak jobbára önmagának.

Az albínó hirtelen győzedelmesen felordított.

– De igen, megcsinálhatták. Én ismerem őket. Tudja, ők gépek. Minden problémát megoldanak. És semmit sem mulasztanak el. Megszerezték. Eleget tudtak meg tőlem. Lefogadom, hogy eleget.

A Testületi igazgató hosszasan nézett, majd fáradtan elfordult.

– Miért nem beszélt erről?

– Mert elvették tőlem a világomat. Én fedeztem fel – teljesen egyedül. És amikor már elvégeztem a munka legjavát, és meghívtam magukat, félrelöktek. És azzal jöttek nekem, hogy olyan világra szálltam le, amely mindent tönkretehet. Miért mondtam volna el? Találják ki maguktól, ha annyira okosak, hogy megengedhetik maguknak, hogy belém rúgjanak.

"Aszociális magatartás! Felsőbbrendűségi komplexus! Üldözési mánia! Csodálatos!" – gondolta az elnök keserűen. – "Minden stimmel, most hogy levettük a tekintetünket a horizontról, és megnéztük, mi van az orrunk előtt. És mindent tönkretettünk."

– Rendben van, Realo – mondta hangosan –, veszítettünk. Folytassa.

– Vége? Tényleg vége mindennek? – kérdezte Brand Gorla feszülten.

Az elnök válaszolt:

– Tényleg vége. Az eredeti kísérletnek vége. A torzulás, amit Realo leszállása okozott, bizonyára elegendő ahhoz, hogy a tervet alapjaiban megváltoztassa, úgyhogy amit itt kiderítettünk, az már semmit sem ér. Meg aztán... Murrynak igaza van. Ha ismerik a csillagközi utazás fortélyait, akkor veszélyesek.

– De maga nem fogja megsemmisíteni őket – ordította Realo. – Nem teheti meg. Nem bántottak senkit.

Nem kapott választ, ezért folytatta:

– Visszamegyek oda. Figyelmeztetem őket. Hogy felkészülhessenek. Figyelmeztetem őket.

Lassan az ajtó felé hátrált. Vékony szálú fehér haja kócosan lógott, rózsaszín szeme kimeredt.

A Testület elnöke nem akadályozta meg, hogy távozzon.

– Menjen csak. Ez az ő élete. Már nem érdekel.

Theor Realo olyan gyorsulással iramodott a robotvilág felé, hogy majdnem megfulladt belé.

Valahol előtte ott az elszigetelt világ, amin mesterséges humán-imitációk küszködnek egy már halott kísérlet alanyaiként. Küzdenek, hogy megvalósítsák az új célt, a csillagközi utazást, ami az ő halálos ítéletük.

Theor a világ felé fordult, hogy megkeresse ugyanazt a várost, ahol első ízben "tanulmányozták" őt. Jól emlékezett rá. A neve az első szó volt, amit az ő nyelvükön megtanult.

New York!

Zsákutca

A Galaxis történetében csak egy ízben

fordult elő, hogy nemhumán intelligens

fajra bukkantak...

Ligurn Vier: Történelmi tanulmányok

(I)

Feladó: Külső Provinciák Hivatala

Címzett: Loodun Antyok, személyügyi főelőadó, A-8.

Tárgy: Cepheus 18, Polgári Felügyelet, adminisztratív szolgálati beosztás.

Referenciák:

(a) "Módszerek az Adminisztratív Szolgálat hivatalnokainak besorolásához, javított kiadás", Végrehajtó Iroda, 2515, a Galaktikus Birodalom 971. éve.

(b) Birodalmi direktívák, 2374 jan., 243/975 G.B.

1. Az (a) referencia értelmében ezennel kinevezem polgári felügyelőnek. Fenti beosztásában a Cepheus 18-on az illetékessége kiterjed a Császár valamennyi, a (b) referencia szerint működő autonómiával rendelkező nemhumán alattvalójára.

2. Tárgyi pozíciójában köteles összefoglalni valamennyi nemhumán közösség belügyi jelentését, koordinálni az illetékes kormányok nyomozói és tudósítói bizottságait, és elkészíteni az összes nemhumán ügyekre vonatkozó évközi jelentéseket.

C. Morily, KülProHiv

12/977 G.B.

Loodun Antyok figyelmesen hallgatta, s most lassan megrázta kerek fejét.

– Barátom, én szeretnék segíteni, de maga rossz lóra tett. Az lesz a legjobb, ha ezt a Hivatallal tisztázza.

Tomor Zammo hátradőlt a székében, megvakarta kampós orrát, és arra gondolt, hogy mindegy mit, de válaszolnia kell. Csendben azt mondta:

– Logikus, de nem praktikus. Most nem mehetek a Trantorra. Ön a Hivatal képviselője a Cepheus 18-on. Teljesen reménytelen az ügy?

– Nos, még mint polgári felügyelőnek is, a Hivatal politikájához kell tartanom magamat.

– Nagyszerű! – kiáltott fel Zammo. – Akkor árulja el, mi a Hivatal politikájának a lényege? Én egy tudományos kutatócsoportnak vagyok a vezetője, és közvetlen Birodalmi illetékességgel bírok, meglehetősen széles hatáskörrel rendelkezem, mégis, utam minden állomásán polgári hatóságokba ütközöm, akik mint a papagáj szajkózzák, hogy nekik a Hivatal politikájához kell igazodniuk. De mi a Hivatal politikája? Még senkitől sem kaptam valamire való választ erre a kérdésre.

Antyok rezzenéstelen szemmel nézett rá.

– Ahogy én látom – és ez a személyes véleményem, úgyhogy ne hivatkozzon rá –, a Hivatal politikája az, hogy a nemhumánokat tisztességes bánásmódban kell részesíteni.

– Akkor milyen hatóság foglalkozik...

– Sss! Nehogy itt felemelje a hangját. Ami azt illeti, Ő Császári Felsége humanitárius lélek, és az aurealista filozófia tudósa. Nem árulok el vele titkot, hiszen köztudott, hogy maga a Császár szorgalmazta ennek a világnak a megalapítását. Elképzelheti, hogy a Hivatal politikája összhangban van a császári szándékkal. Arra pedig fogadhat, hogy én nem fogok egy ilyen árral szemben úszni.

– Nos, barátom – figyelmeztette a pszichológus, és megrebbent a szemhéja –, ha ebben a modorban folytatja, hamar elveszítheti az állását. Nem, nem én fogom kidobatni. Egyáltalán nem így értettem. Csak a munkaköre el fog sorvadni, mert magával nem lehet elintézni semmit!

– Valóban? És miért nem? – Antyok alacsony, rózsásképű férfi volt, akinek pufók arcára aligha lehetett elképzelni más kifejezést, mint semmitmondó udvarias mosolyt – most mégis mogorvának tűnt.

– Maga nem régóta van itt. Én igen – ráncolta a homlokát Zammo. – Nem bánja, ha rágyújtok? – A vaskos, otromba szivar vidáman kelt életre a kezében. Gorombán így folytatta:

– Itt nincs helye humanisztikus elképzeléseknek, adminisztrátorkám. Maguk úgy bánnak a nemhumánokkal, mintha emberek volnának, de ez nem mehet így sokáig. Valójában a "nemhumán" kifejezést sem szeretem. Ezek állatok.

– Intelligensek – vetette közbe Antyok halkan.

– Jó, akkor intelligens állatok. Gondolom a két kifejezés nem zárja ki kölcsönösen egymást. Idegen intelligenciák együttélésének ugyanazon a területen nincs jövője.

– Úgy gondolja, ki kellene irtani őket?

– A Galaxisra, nem! – Széles gesztust tett a szivarjával. – Azt javaslom, tekintsük őket megfigyelésre érdemes tárgyaknak, ennyi az egész. Ha hagyják magukat megfigyelni, sok mindent megtanulhatunk ezektől az állatoktól. Olyan tudás birtokába juthatunk, ami közvetlenül az emberiség hasznára válhat. Ebben rejlik az emberiesség lényege. Ez jó a tömegeknek, ha már azzal a gerinctelen aurealista kultusszal hozakodott elő.

– Például mire gondol?

– Vegyük a legnyilvánvalóbbat. Ugye hallott már a kémiai ismereteikről?

– Igen – ismerte el Antyok. – Átlapoztam az utóbbi tíz év alatt a nemhumánokról nyilvánosságra hozott jelentések legjavát. De van még olvasnivaló jócskán.

– Hm. Nos, akkor csak annyit mondhatok, hogy a kémiai módszereik igen alaposak. Például szemtanúja voltam, amint meggyógyítottak egy törött csontot – mégpedig valamilyen tablettával. A csont tizenöt percen belül összeforrt. Természetesen a gyógyszereik nem alkalmasak földi használatra. A legtöbbjük gyorsan ölő méreg. De azt megtanulhatnánk, miképpen hatnak a nemhumánokra...

– Igen, igen. Már értem a lényeget.

– Ó, valóban? Hát ez dicséretes. És az sem utolsó, hogy ezek az állatok valamilyen ismeretlen módon kommunikálnak egymással.

– Telepatikusan!

A tudósnak megremegett az ajka, amint kipréselte magából a szavakat:

– Telepátia! Telepátia! Telepátia! Akár azt is mondhatta volna, hogy boszorkányság. A nevén kívül senki nem tud semmit a telepátiáról. Mi a telepátia mechanizmusa? Mi a fiziológiája és a fizikája? Szeretnék mindent tudni róla, de ez képtelenség. Ha jól értem magát, a Hivatali politika még e tekintetben is az utamba áll.

Antyok lebiggyesztette apró ajkát.

– De... bocsásson meg, doktor, de nem tudom követni. Ki akadályozza magát? A Polgári Felügyelet nyilván nem gördít akadályt a nemhumánok tanulmányozásának útjába. Az elődöm nevében nem beszélhetek persze, de ami engem illet...

– Semmi közvetlen akadályozásról nincs szó. Ezt nem állíthatom. De a Galaxisra mondom felügyelő, minket ez az egész hozzáállás zavar. Maguk miatt úgy kell bánnunk velük, mintha emberek volnának. Megengedték nekik a belső autonómiát, és hogy saját vezetőt válasszanak maguknak. Dédelgetik őket, és olyasmit biztosítanak a számukra, amit az aurealista filozófia "jog"-nak nevez. Nem jutok dűlőre a vezetőjükkel.

– Miért nem?

– Mert nem hajlandó szabad kezet adni nekem. Nem enged meg semmiféle kísérletet az alanyok beleegyezése nélkül. Az a két-három önkéntes, akit beszereztünk, nem túl sok. Ez az egész így lehetetlenség.

Antyok tétován vállat vont.

Zammo folytatta.

– Az pedig nyilvánvaló, hogy boncolás, táplálkozási kísérletek és gyógyszeres próbák nélkül lehetetlen bármit is megtudni az agyi struktúrájukról. Tudja felügyelő, a tudományos kísérlet, az kemény játék. Az emberiességnek ehhez nem sok köze van.

Loudon Antyok az ujjával tétován megdörzsölte az arcát.

– És muszáj ilyen keményen fogalmazni? Ezek ártalmatlan lények... ezek a nemhumánok. Persze, a boncolás... Talán ha kissé másként közelítenének hozzájuk. Az a gyanúm, hogy ellenszenvet ébresztenek bennük. A viselkedésük bizonyára túlontúl arrogáns.

– Arrogáns! Én nem tartozom azon nyafka szociálpszichológusok közé, akik mostanában itt nyüzsögnek. Nem hiszem, hogy egy olyan problémát, ami boncolást követel, meg tudna oldani azzal, hogy "kíméletesség"-ről prédikál.

– Sajnálom, ha így gondolja. De A-4 fokozat felett minden vezető számára kötelező a szociálpszichológiai tréning.

Zammo kivette a szájból a szivart, majd egy idő elteltével visszadugta.

– Akkor jobb volna, ha megpróbálna egy kis hatást gyakorolni a Hivatalra. Tudja, nekem vannak barátaim a Császári Udvarnál.

– Nos, őszintén megvallva, nem állhatok elébük a problémámmal. Az alapvetően politikai ügyek nem az én hatáskörömbe tartoznak, azokkal kizárólag a Hivatal foglalkozik. De talán másfelől is megközelíthetnénk a dolgot. – Halványan elmosolyodott.

– A stratégiai oldalról.

– És miképpen?

Antyok a mutatóujjával hirtelen a partnerére mutatott, miközben a másik kezével rácsapott az asztala mellett, a földön tornyosuló papírhalomra.

– Nézze. Ezeket már mind átnéztem. Roppant unalmasak, de akad bennük néhány érdekes adat. Például tudja-e, mikor született a Cepheus 18-on az utolsó apróság?

Zammo ezen nem sokáig tűnődött.

– Nem. De nem is érdekel.

– A Hivatalt viszont igen. Sosem született nemhumán gyermek a Cepheus 18-on – a világ megalapításától számított két évben egy se. Tudja ennek az okát?

– Számos lehetséges ok jöhet számításba – vonta meg a vállát a fiziológus. – Utána kellene nézni.

– Akkor jó. Gondolom, szokott jelentéseket írni?

– Jelentéseket! Már húszat is megírtam.

– Akkor írjon még egyet. Hangsúlyozza ki benne a megoldatlan problémákat. Írja le, hogyan kellene megváltoztatni a módszereket. Pendítse meg a születési arány kérdését. Azt a Hivatal nem meri figyelmen kívül hagyni. Ha a nemhumánok kihalnak, valakinek választ kell majd adnia a Császár kérdéseire. Tudja...

Zammo komoran meredt rá.

– Az lendületbe hozza őket?

– Huszonhét éve dolgozom a Hivatalnak. Ismerem a hozzáállásukat.

– Majd gondolkodom róla. – Zammo felállt, és kivonult az irodából. Az ajtót becsapta maga mögött.

Valamivel később azt mondta az egyik munkatársának:

– Elsősorban bürokrata. Nem fog felhagyni az ortodox papírmunkával, az orrát sem hajlandó kidugni a papírjaiból. Magától nem sokat fog csinálni, de ha megdolgozzuk, ennél többre is képes lesz.

Feladó: Adminisztratív Főhadiszállás, Cepheus 18

Címzett: KülProHiv

Tárgy: Külső Provincia Projekt 2563, II. rész – Nemhumánokkal kapcsolatos tudományos kutatások a Cepheus 18-on. Koordinációk:

Referenciák:

(a) KülProHiv Cep-N-CM/jg 100132 i. sz. 302/975 G.B. keltű levele.

(b) AdFőSz-Ceph 18 AA-LA/mn jelű 140/977 G.B. keltű levele.

Melléklet:

(1) Fizikai és Biokémiai Divízió 10-es TudCsop "A Cepheus 18 nemhumánjainak fiziológiai jellemzői, XI. rész" című, 172/977 G. B. keltű jelentése.

1. (1) jelű melléklet informatív anyag a KülProHiv számára. Megjegyezzük, hogy az (1) jelű melléklet XII. fejezetének 1-6 bekezdése a KülProHiv politikájában szükséges változtatásokról szól, melyek szükségesek az (a) referencia felügyelete alatt folyó fizikai és kémiai kutatómunka elvégzéséhez.

2. A KülProHiv tudomására jutott, hogy (b) referencia korábban már tervezte a kutatási metódusok megváltoztatását, de AdFőSz-Ceph 18 azokat korainak ítélte. Akkor nem képezte megfontolás tárgyát a nemhumánok születési rátája, amit a 10-es TudCsop az (1) jelű melléklet V. fejezetében részletez.

L. Antyok felügyelő, AdFőSz-Ceph 18

174/977 G.B.

Feladó: KülProHiv

Címzett: AdFőSz-Ceph 18

Tárgy: Külső Provincia Projekt 2563 – Nemhumánokkal kapcsolatos tudományos kutatások a Cepheus 18-on. Koordinációk:

Referencia:

(a) AdFőSz-Ceph 18 AA-LA/mn jelű 140/977 G.B. keltű levele.

1. Válaszul az (a) referencia 2. bekezdésében leírt javaslatukra közöljük, hogy a nemhumánok születési rátájának kérdése nem tartozik az AdFőSz-Ceph 18 illetékességi körébe. A 10-es TudCsop jelentésében szereplő jelenség valószínűleg a táplálkozási szokások megváltozásával magyarázható, melynek kivizsgálását teljes jogkörrel a 10-es TudCsop hatáskörébe utalom.

2. A kutatásokat a különféle TudCsop-ok továbbra is az érvényben lévő direktívák szerint végezzék. Változást nem tervezünk.

C. Morily, KülProHiv

186/977 G.B.

(II)

A riporter hórihorgas termetű, meglehetősen laza mozgású fickó volt. Gustiv Bannerdnek hívták, és nála a reputáció kivételes képességgel is párosult, ami az elemi morál megtartása mellett nem mindig jár együtt.

Loodum Antyok elcsodálkozott a méretein, majd azt mondta:

– Nincs okom tagadni az igazát. De a TudCsop jelentése bizalmas. Nem értem, hogyan...

– Kiszivárgott – mondta Bannerd közönyösen. – Mint minden, ez is kiszivárgott.

Antyok nyilvánvalóan zavarba jött, mert rózsás arca árnyalatnyit elpirult.

– Akkor pedig ezennel betömöm a léket. Nem továbbíthatom a sztoriját. Minden, a TudCsopra történő utalást ki kell húzni belőle. Ezt megérti, ugye?

– Nem – válaszolta Bannerd meglehetősen nyugodtan. – Ez fontos; és nekem a Birodalmi Direktívák alapján jogom van hozzá. Úgy vélem, a Birodalomnak tudnia kell arról, hogy mi folyik itt.

– Csakhogy itt nem folyik semmi – tiltakozott Antyok kétségbeesetten. – Az állításai valótlanok. A Hivatal nem fog változtatni a politikáján. Látta a levelüket.

– Azt hiszi kiállhat Zammo ellenében, ha ő nyomást gyakorol önre? – kérdezte az újságíró gúnyosan.

– Megpróbálom – ha úgy vélem, nincs igaza.

– Ha! – kiáltotta Bannerd határozottan. Majd szenvedélyesen hozzátette: – Antyok, a Birodalomnak itt valami nagy dolog van a birtokában; sokkal nagyobb, mint amekkorának a kormány értékeli. És meg fogják semmisíteni. Úgy bánnak ezekkel a teremtményekkel, mint az állatokkal.

– Valójában... – kezdte Antyok bizonytalanul.

– Ne beszéljen nekem a Cepheus 18-ról. Az egy állatkert. Egy luxus-zoo. A maguk tudós-kövületei a rácson kívülről hosszú botokkal ingerlik szerencsétlen teremtéseket. Maga pedig ketrecbe záratja őket, és húscafatot vet elébük. Tudom! Két éve írok már róluk. Mondhatnám azt is, hogy közöttük éltem.

– Zammo azt állítja...

– Zammo! – csattant a lekicsinylő kiáltás.

– Zammo azt állítja – kezdte újra Antyok eltökélt határozottsággal –, hogy úgy bánunk velük, mint az emberekkel.

A riporter hosszúkás arca rezzenéstelen maradt.

– A maga nemében Zammo is olyan mint egy állat. Egy tudomány-imádó. Az ilyenekkel nem sokra megyünk. Ön olvasott már aurealista munkákat? – Ez utóbbi kérdése hamisítatlan pózolás volt.

– Hmm. Igen. Megértem a Császár...

– A Császár mihozzánk húz. És ez jó. Jobb, mintha az elődjét másolná.

– Nem értem, hová akar kilyukadni?

– Ezek az idegenek sok mindenre megtaníthatnak minket. Ért engem? Amivel Zammo meg a 10-es TudCsop foglalkozik, az mind semmi, nem kémiáról és telepátiáról beszélek. Hanem életmódról, gondolkodásmódról. Az idegenek között nincs bűnöző, nincs alkalmatlan egyed. Mit tettek annak érdekében, hogy megismerjék a filozófiájukat? Vagy a szociális berendezkedésüket?

Antyok elgondolkozott, és feszült vonásai kisimultak.

– Ez egy érdekes felvetés. Jó téma volna a pszichológusok számára.

– Nem jó. A legtöbbjük sarlatán. A pszichológusok meg tudják állapítani a problémát, de a megoldásaik félrevezetőek. Nekünk aurealista emberek kellenek. Filozófusok, akik...

– Nézze, a Cepheus 18-at nem változtathatjuk át... metafizikai tanulmányok színterévé.

– Miért ne? Könnyedén megtehetik.

– Hogyan?

– Hagyják a kicsinyes, testnyílásokban való kutakodást. Hagyják, hogy az idegenek embermentes társadalmat hozzanak létre. Adjanak nekik korlátlan függetlenséget, és hagyják, hogy a filozófiák keveredjenek...

– Ezt nem lehet egyetlen nap alatt megvalósítani – hangzott Antyok ideges válasza.

– De egy nap alatt neki lehet fogni.

– Hát, nem akadályozhatom meg, ha el akarja kezdeni – tagolta az adminisztrátor lassan. Szemei a távolba meredtek, és hirtelen közlékennyé vált. – Mindazonáltal a saját játékát teszi tönkre, ha nyilvánosságra hozza a 10-es TudCsop jelentését, és humanitariánus szempontból támadja. A tudósoknak hatalmuk van.

– Nekünk pszichológusoknak úgyszintén.

– Igen, de van egy könnyebb út. Magának nem kell látványosan érvelni. Elég, ha kijelenti, hogy a 10-es TudCsop nem tudja megoldani a problémát. Pártatlanul írja meg, hagyja, hogy az olvasók alakítsák ki saját véleményüket. Vegye például a születési ráta problémáját. Az magának való. A nemhumánok egy generáción belül ki fognak halni, s ez ellen a tudomány semmit sem tehet. Mutasson rá, hogy sokkal nagyobb filozófiai szabadságot kell kapjanak. Vagy válasszon valami más nyilvánvaló szempontot, he?

Antyok behízelgőn mosolygott, és felállt.

– De a Galaxisra, ne keverje fel a szart!

Bannerd merev és tartózkodó maradt.

– Talán igaza van.

Valamivel később Bannerd ezt írta egy üzenetben a barátjának:

"Semmi esetre sem okos. Zavarodott, egész életében nem találta meg a vezérfonalat. Valószínűleg teljesen inkompetens erre a munkára. De sikeresen kikerüli a problémákat, jól lavíroz közöttük. Inkább engedményeket tesz, mint kockázatot vállal. Emiatt még értékes lehet a számunkra. És az aurealisták számára is."

Feladó: AdFőSz-Ceph 18

Címzett: KülProHiv

Tárgy: A nemhumánok születési rátája a Cepheus 18-on. Jelentés egy újságcikkről.

Referenciák:

(a) AdFőSz-Ceph 18 AA-LA/mn jelű 174/977 G.B. keltű levele.

(b) Birodalmi Direktívák, Ja2374, kelt 243/975 G.B.

Mellékletek:

(1-G) Bannerd jelentése, keltezve Cepheus 18, 201/977 G.B.

(2-G) Bannerd jelentése, keltezve Cepheus 18, 203/977 G.B.

1. A KülProHivnak az (a) referenciában jelentett, a Cepheus 18 nemhumánjainak sterilitásáról szóló adatok a galaktikus sajtó lapjaiban újságcikkek témájává váltak. A hírekben közreadott adatok a KülProHiv számára megtekinthetők az (1) és (2) mellékletben. Jóllehet a jelentések a nyilvánosság elől elzárt, bizalmas iratokra támaszkodnak, az újságíró (b) referenciára hivatkozva fenntartja a közlés jogát.

2. A nyilvánosság érdeklődésének és a cikkben közöltek félremagyarázásának elkerülhetetlensége miatt kívánatos, hogy a KülProHiv a jövőben külön figyelmet szenteljen a nemhumánok sterilitásának.

L. Antyok felügyelő, AdFőSz-Ceph 18

209/977 G.B.

Feladó: KülProHiv

Címzett: AdFőSz-Ceph 18

Tárgy: Vizsgálat "A nemhumánok születési rátája a Cepheus 18-on" ügyben.

Referenciák:

(a) AdFőSz-Ceph 18 AA-LA/mn jelű 209/977 G.B. keltű levele.

(b) AdFőSz-Ceph 18 AA-LA/mn jelű 174/977 G.B. keltű levele.

1. Utasítom, hogy vizsgálják ki az (a) és (b) referenciákban említett, felderített és kedvezőtlennek tartott születési ráta-jelenség okait és következményeit. Ezért létrehozom az "A nemhumánok születési rátája a Cepheus 18-on" elnevezésű vizsgálati tervezetet. Az ügy fontosságára való tekintettel AA prioritással láttam el.

2. A tervezet hivatkozási száma 2910. Minden felmerülő költség a 18/78 számú költségvetési tételre terhelendő.

C. Morily, KülProHiv

223/977 G.B.

(III)

Ha Timmor Zammo harapós kedve alább is hagyott a 10-es TudCsop Kísérleti Állomásán, attól a barátságos modora még nem jött meg. Antyok azon kapta magát, hogy egyedül bámul ki a főlaboratórium panorámaablakán.

A főlaboratórium egy, a Cepheus 18 környezeti feltételei között létesített hatalmas terület volt, ami egyáltalán nem felelt meg a kísérletben résztvevő tudósok igényeinek, annál inkább a kísérlet alanyainak. Az égető homok, a száraz, oxigéndús levegő szikrázott a forró, fehér nap fényében. És e vakító ragyogásban a téglavörös, ráncos bőrű, csontsovány nemhumánok egyedül vagy kettesével a földön gubbasztva pihentek.

Zammo kilépett a laboratóriumból. Megállt, és ivott egy kevés vizet. Nedves ajkát meg sem törölte, úgy pillantott fel.

– Be szeretne menni?

Antyok határozottan megrázta a fejét.

– Nem, köszönöm. Mennyi ott a hőmérséklet most?

– Százhúsz Farenheit árnyékban. Ezek meg panaszkodnak, hogy fáznak. Most van itatás. Akarja látni, hogy isznak?

Vízsugár tört fel az udvar közepén, és az apró idegenek felpattantak, hogy félig ugráló futással a közelébe férkőzhessenek. A vízsugár körül tülekedve taposták egymást. Arcuk középső része eltorzult, hosszú csőszerű nyúlvány pattant ki belőle, amit a vízoszlophoz érintettek, majd gyorsan visszahúztak, hogy lenyelhessék a vizet.

A művelet hosszú percekig tartott. A testük megtelt, a ráncaik eltűntek. Egyenként lassan visszavonultak, arcukon az ivócső ide-oda fityegett, majd ráncos, rózsaszín lebennyé alakult, és eltűnt ajaktalan arcuk bőrredőjében. Elégedetten vonultak az árnyékos sarkokba, hogy csoportokba verődve aludni térjenek.

– Állatok! – sziszegte Zammo megvetően.

– Milyen gyakran isznak? – kérdezte Antyok.

– Amilyen gyakran akarnak. De ha ittak, egy hétig is elvannak. Mi mindennap itatjuk őket. A vizet a bőrük alatt tárolják. Esténként esznek. Mint tudja, vegetáriánusok.

– Jó, hogy néha első kézből is jutok információhoz – jegyezte meg Antyok. – Nem lehet folyton csak jelentéseket olvasgatni.

– Igen? – hangzott a semmitmondó válasz. Majd: – Egyébként mi újság van? Mi hír a trantori fehéringes barátainkról?

– Sajnos, a Hivatal nem fog színt vallani. Amíg a Császár szimpatizál az aurealistákkal, addig a humanitás diktálja a rendet. Ezt ön is tudja.

Rövid szünet támadt, a felügyelő beharapta az ajkát és elgondolkodott.

– Csakhogy itt van ez a születési ráta probléma. Végül az AdFőSz-ra testálták, méghozzá dupla AA prioritással.

Zammo magában motyogta valamit.

– Lehet, hogy nem figyelt fel rá, de ez a projekt precedens lesz az összes többi, a Cepheus 18-on futó tervezet számára. Azért olyan fontos.

Ismét a megfigyelő ablak felé fordult, és elgondolkozva megkérdezte:

– Gondolja, hogy ezek a lények itt boldogtalanok?

– Boldogtalanok? – A szó petárdaként robbant a csendbe.

– Nos, akkor alkalmazkodni képtelenek – helyesbített Antyok gyorsan. – Így már érti? Nehéz környezetet teremteni egy olyan faj számára, amelyiket még alig ismerünk.

– Mondja, látta már azt a világot, ahonnan elhoztuk őket?

– Olvastam a jelentéseket...

– Jelentéseket! – hangzott a következő megvető válasz. – Láttam őket! Ez itt lehet, hogy magának egy lakatlan sivatag, de azoknak az ördögöknek valóságos paradicsom. Semmi gondjuk az enni és innivalóra. Itt van vegetáció meg természetes vízfolyás, ahonnan jöttek, az meg egy mészkő és gránittömb volt, ahol barlangokban mesterségesen termesztették maguknak a gombát, és a gipszrétegből szivárgó vizet fogták fel. Tíz éven belül az utolsó példányuk is elpusztult volna, mi mentettük meg őket. Boldogtalanok! Ha azok, akkor egy állathoz méltó tisztesség sincs bennük!

– Nos, lehet. Mégis van egy elképzelésem.

– Egy elképzelés? És mi az? – érdeklődött Zammo, és egy újabb cigaretta után nyúlt.

– Olyasmi, ami segíthet magának. Miért nem integráltabb módon tanulmányozzák az idegeneket? Használja ki a kezdeményezőkészségüket. Végül is fejlett tudományuk van. A jelentései folyton erről szólnak. Adjon nekik feladatokat, amiket megoldhatnak.

– Mint például?

– Ó...ó. – Antyok tanácstalanul intett a kezével. – Bármi, amiről azt gondolja, hogy segít. Például az űrhajókkal kapcsolatban. Vigye fel őket a vezérlőbe, és figyelje meg a reakcióikat.

– Minek? – kérdezte Zammo érzéketlenül.

– Mert a szerszámokhoz, a műszerekhez való viszonyulásukból nagyon sok mindent meg lehet tanulni. Ráadásul azt hiszem, ezzel meg is tudná vesztegetni őket. Sokkal több önkéntest szerezhet, ha azt hiszik, hogy valami érdekes dolgot fognak csinálni.

– Kibújt magából a pszichológus. Hmmm. Jobban hangzik, mint amennyit valószínűleg ér. Alszom rá egyet. És vajon honnan szerzek engedélyt, hogy az űrhajókba vigyem őket? Nekem nincs hozzá jogom, és az engedély megszerzése bonyolultabb, amennyi fáradságot az egész megér.

Antyok ezen eltűnődött, még a homloka is gyöngyözni kezdett belé.

– Nem feltétlenül űrhajó kell hozzá. Mindenesetre, ha írna még egy jelentést, amiben javaslatot tesz rá – határozott javaslatot, ugye érti? – akkor én megpróbálom ezt a dolgot valahogyan összekapcsolni a születési ráta projekttel. Egy dupla A prioritással pedig mindent megkaphat, mégpedig kérdezősködés nélkül.

– Nos, talán. – Zammo érdeklődése mellőzte a leghalványabb lelkesedést is. – Folyamatban van néhány anyagcseretesztem, és már későre jár.

Feladó: AdFőSz-Ceph 18

Címzett: KülProHiv

Tárgy: Külső Provincia Projekt 2910. I. rész. Vizsgálat a "Nemhumánok születési rátája a Cepheus 18-on" ügyben.

Referencia:

(a) KülProHiv Ceph-N-CM/kar, 115097 jelű, 233/977 G.B. keltű levele.

Melléklet:

(1) Fizikai és Biokémiai Divízió 10-es TudCsop jelentése, XV. rész, kelt 220/977 G.B.

1. (1) melléklet információközlés céljából továbbítva KülProHivnak.

2. Megkülönböztetett figyelmet kérünk szentelni az (1) melléklet V. fejezet 3. bekezdésének, melyben KülProHiv egy űrhajót kér a 10-es TudCsop-nál végzendő kísérletek céljára. AdFőSz jelzése szerint a kísérletek az (a) referencia illetékességébe tartozó, folyamatban lévő projekt szerves részét alkotják. Tekintettel arra, hogy KülProHiv AA prioritással látta el a folyó projektet, a TudCsop kérését soron kívül kérjük teljesíteni.

L. Antyok felügyelő, AdFőSz-Ceph 18

240/977 G.B.

Feladó: KülProHiv

Címzett: AdFőSz-Ceph 18

Tárgy: Külső Provincia Projekt 2910. Vizsgálat a "Nemhumánok születési rátája a Cepheus 18-on" ügyben.

Referencia:

(a) AdFőSz-Ceph 18 AA-LA/mn jelű 240/977 G.B. keltű levele.

1. (a) referencia mellékletében KülProv-ban folyó projekthez kutatási célokra kért An-R-2055 osztályú gyakorló űrhajót AdFőSz-Ceph 18 rendelkezésére bocsátjuk.

2. Nyomatékosan kérjük, hogy nevezett projekthez szükséges minden eszközt soron kívül biztosítsanak.

C. Morily, KülProHiv

251/977 G.B.

(IV)

A kis téglavörös lény kényelmetlenebbül érezhette magát, mint a számára biztosított körülmények azt indokolttá tennék. Gondosan bebugyolálta magát, holott a nagy hőségben az emberek majd elpárologtak.

Visítóan magas hangon beszélt:

– Túl párás itt a levegő, és ez ilyen alacsony hőmérsékleten elviselhetetlen.

– Kedves tőled, hogy eljöttél – köszöntötte Antyok mosolyogva. – Terveztem, hogy meglátogatlak, de odakint lenni számomra felér egy tortúrával. – A mosolya szomorkásra változott.

– Nem számít. Ti más világról valók sokkal többet tettetek értünk, mint mi valaha is tenni tudtunk önmagunkért. Még ha nem is sikerül tökéletesen, kötelességem cserében elviselni azt a kényelmetlenséget, amit a ti környezetetek jelent a számomra. – Beszédmodora indirektnek tűnt, mintha csak úgy mellékesen közölné a gondolatait, és mellőzni kívánna mindenféle etikettet.

Gustav Bannerd a helyiség egyik sarkában ült, és keresztbe tett lábaira támasztva jegyzetfüzetét, unottan írogatott. Azt kérdezte:

– Nincs kifogásod ellene, ha jegyzetelek?

A nemhumán cepheida röpke pillantást vetett a zsurnalisztára.

– Nincs kifogásom.

Antyok bocsánatkérően mondta:

– Ez nem pusztán egy baráti találkozó. És nem áll szándékomban kellemetlenséget okozni. De vannak fontos kérdések, amiket meg kell beszélnünk, és te vagy a csoport vezetője.

– Megelégedésemre szolgál, hogy szándékod a figyelmesség – bólintott a cepheida. – Kérem, folytasd.

A felügyelő igen nyugtalan volt, mert nem tudta, hogyan öntse szavakba a mondanivalóját.

– Kényes kérdésről van szó – kezdte –, és nem is hozakodtam volna elő vele, ha nem bírna rendkívüli fontossággal. Én a kormányom nevében beszélek...

– A népem a másik világ kormányát jóindulatúnak tartja.

– Igen, igen, jóindulatú. Éppen ezért aggódik amiatt, hogy a te néped nem szaporodik.

Antyok elhallgatott, és aggódva várta a választ, ami azonban nem érkezett meg. A cepheida arca rezzenéstelen maradt, leszámítva azt a reszkető bőrlebenyt, ami a visszahúzott ivócsöve volt. Antyok folytatta:

– Ez olyan kérdés, amivel vonakodtunk előhozakodni, lévén maximálisan személyes vonatkozású. A kormányomnak nincs szándékában beavatkozni az életetekbe, de csendben, az embereiteknek zavarása nélkül mindent elkövetünk, hogy kiderítsük a jelenség okát. Ám az igazat megvallva...

– Tévedtek? – fejezte be a cepheida kihasználva, hogy a másik egy pillanatra tétovázott.

– Igen. Vagy legalábbis nem találtuk meg a hibát, hogy mit tévesztettünk el a világotok rekonstruálásakor, amikor azt lakhatóbbá igyekeztünk tenni. Természetesen azt hisszük, hogy valamilyen kémiai jellegű hibát vétettünk. Emiatt kérjük az önkéntes segítségedet. A te embereid nagyon jól ismerik saját biokémiájukat. Amennyiben úgy döntesz, hogy nem...

– Nem, nem, tudok segíteni – mondta a cepheida látható örömmel. Csupasz koponyáján a bőr ráncai valamilyen idegen emóció kifejezéseként átrendeződtek. – Nem számít, ha közülünk bárki azt gondolja, megzavarjuk a másik világlakót. Csak az számít, hogy ti kedvesek vagytok velünk. Ez a világ tetszik nekünk, mert paradicsom a régi világunkhoz képest. Nem hiányzik róla semmi. Olyan feltételek vannak rajta, amik az Aranykorra emlékeztetnek bennünket.

– Nos...

– De van valami... valami, amit ti nem biztos, hogy megértetek. Nem hisszük, hogy a másfajta intelligenciák ugyanúgy gondolkodnak, mint mi.

– Megpróbálom megérteni.

A cepheida hangja lehalkult, csobogásra emlékeztető felhangjai felerősödtek.

– A saját világunkon meghaltunk; de küzdöttünk. A tudományunk, amely sokkal ősibb, mint a tiétek, elsorvadt, de még nem veszett el. Talán amiatt, hogy a mi tudományunk alapvetően biológiai, nem fizikai, mint a tiétek. A ti embereitek új energiaforrásokat fedeztek fel, és eljutottak a csillagokba. A mi embereink a pszichológia és a pszichiátria új igazságait fedezték fel, és létrehoztak egy bűnözésmentes társadalmat.

Semmi értelme azon elmélkedni, hogy a fejlődésnek melyik iránya a dicséretesebb, de az kétségtelen, hogy melyik lett eredményesebb. A mi halódó világunkon a mi biológiai tudományunk csak siettette a halált.

És mégis küzdöttünk. Évszázadokkal ezelőtt mi is kerestük az atomenergia lényegét, és lassan megcsillant előttünk a remény, hogy kitörhetünk bolygónk felszínének kétdimenziós börtönéből, és eljuthatunk a csillagokba. A mi rendszerünkben nem voltak más csillagok, amiket lépcsőfokként tekinthettünk volna. Mintegy húsz fényévnyire van az első csillag, és még azt sem tudjuk, hogy van-e bolygórendszere...

De minden életformának van egy célja, amely felé törekszik, ha olykor hasztalanul is. Az utolsó napokban alig ötezren maradtunk. Csak ötezren. És készen állt az első hajónk. Egy kísérleti példány. Lehetséges, hogy hiba volt megépíteni. De addigra kidolgoztunk minden elméletet, és a navigációs módszereket is megtanultuk.

Hosszú szünet következett, és a cepheida apró fekete szeme lelkesen csillogni látszott e visszaemlékezésre.

Az újságíró gyorsan közbevetette:

– És azután jöttünk mi?

– És azután jöttetek ti – helyeselt a cepheida. – És az mindent megváltoztatott. Könyörögnünk kellett az energiáért. Egy új, megfelelő, mondhatni ideális világ lett a mienk, amit nem kértünk. Ha a szociális problémáinkat magunk meg tudtuk volna oldani, azzal a környezeti problémáink is egy csapásra megoldódtak volna.

– És? – sürgette Antyok.

– Nos... valahogy nem sikerült. Őseink évszázadok óta vágyakoztak a csillagokba, és most egyszeriben kiderült, hogy a csillagok más tulajdonában vannak. Küzdöttünk az életünkért, és ebben is idegenek nyújtottak segítséget. Már régóta nincs miért küzdenünk. Már régóta nincs előttünk cél, amire törekednénk. Az egész univerzum a ti fajotoké.

– Ez a világ viszont a tiétek – suttogta Antyok halkan.

– Csak hallgatólagosan. Ez ajándék. Jog szerint nem a mienk.

– Szerintem kiérdemeltétek.

A cepheida ekkor a másikra szegezte a tekintetét.

– Jól értelmezed, de kétlem, hogy értenéd is. Nekünk nincs hova mennünk. Csak ez az ajándék-világunk maradt. Zsákutcában vagyunk. Az élet rendeltetése a küzdelem, és ezt elvettétek tőlünk. Az élet már nem érdekel minket. Nincsenek utódaink – és ezt önként vállaltuk. Ez a módszerünk arra, hogy letérjünk az általatok megszabott útról.

Antyok szórakozottan leemelte az ablakpárkányról a fluoroglóbuszt, és megpörgette. Az a levegőben lebegve forogni kezdett, és csillogó felszínéről színes fénysugarak áramlottak a szoba minden pontja felé.

– És ez az egyetlen megoldás? A sterilitás? – kérdezte Antyok.

– El is szökhettünk volna – suttogta a cepheida –, de ugyan hová? Az egész Galaxis a tiétek.

– Igen, ha függetlenségre vágytok, a Magellán-felhőnél közelebb nincs számotokra hely. A Magellán-felhő...

– És ti nem engednétek el minket. Tudom, pusztán jóindulatból.

– Igen, puszta jóindulatból... és nem is engedhetünk el titeket.

– Ez téves jóindulat.

– Lehetséges. De ti nem tudtok megbékélni magatokkal? Van egy világotok.

– Ez olyasmi, amit nem tudok elmagyarázni. Nektek másmilyenek a gondolataitok. Azt hiszem, felügyelő, ezt te már alaposan átgondoltad. A zsákutca fogalma, amibe jutottunk, nem ismeretlen előttetek.

Antyok meglepetten pillantott fel, és kezét a fluoroglóbuszra tette.

– Tudsz olvasni a gondolataimban?

– Csak találgatok. De néha bejön.

– Igen... de tudsz olvasni a gondolataimban? Úgy értem, általában az emberek gondolataiban? Ez érdekes. A tudósok azt állítják, hogy nem tudtok, de én néha arra gondolok, hogy csak nem akartok. Tudsz erre válaszolni?

– Nem... nem... – De a kis cepheida összébbhúzta magán a köpenyét, és fejét egy percre elektromos fűtésű gallérjára hajtotta. – Ti, másik világiak azt mondjátok, hogy a gondolatokban olvasni. Pedig egyáltalán nem ilyesmiről van szó. De ezt is hasztalan volna magyarázgatnom.

– Vaknak hiába magyarázod, milyen szép a világ – motyogta magában Antyok.

– Az a fogalom, amit ti úgy jellemeztek, hogy "olvasni a gondolatokban", teljesen hibás, miránk egyáltalán nem alkalmazható. Nem mintha nem fognánk fel az érzékeinkkel a gondolatokat, és nem tudnánk azokról referálni másoknak.

– Hmmm.

– Vannak olyan esetek természetesen, amikor egy másik világbeli erősen koncentrál, vagy heves érzelmeket mutat, és közülünk néhányan, a tapasztaltabbak, akik a ti szavaitokkal élve élesebb fülűek, megéreznek valamit. De csak bizonytalanul; én magam gyakorta elcsodálkozom...

Antyok óvatosan még egyszer megpörgette a fluoroglóbuszt. Arcáról lerítt, hogy mélyen elgondolkodik valamin, a szemét le sem vette a cepheidáról. Gustav Bannerd az ujjait tornáztatta, miközben átfutotta a jegyzeteit. Az ajka hangtalanul mozgott.

A fluoroglóbusz könnyedén pörgött, és a cepheida lassan feszültté kezdett válni, amint szemét a gömbre függesztve elkerekedett szemmel bámulta a törékeny, csillogó fényfelszínt.

– Az mi? – kérdezte.

Antyok meglepődött, és majdnem elnevette magát, arcvonásai mindenesetre megenyhültek.

– Ez? Egy három évvel ezelőtti divatos emléktárgy. Ez azt jelenti, hogy ma már ósdi vacaknak számít. Haszontalan dolog, de kellemes látványt nyújt. Banner elsötétítené az ablakot, hogy bemutathassam?

Halk kattanás hallatszott, és az ablakok elsötétültek. A szoba közepe rózsaszínben kezdett derengeni, és a glóbuszból fényfelhők szálltak fel. Antyok – egy skarlátvörös alak egy skarlátvörös szobában –, az asztalra helyezte a gömböt és rőtvörös ujjaival megforgatta. Amint forogni kezdett, a színeit egyre gyorsabban változtatta, fénye kitágult, majd ezer szilánkra hullott. Antyok a kísérteties szivárványfényben szólalt meg:

– A felszíne olyan anyagból van, amelynek a fénykibocsátása változtatható. Majdnem súlytalan, végtelenül törékeny, de giroszkópos kiegyensúlyozása miatt ritkán esik le. Egészen hercig, nem gondolod?

– Egészen hercig – hallatszott valahonnan a cepheida hangja.

– De már senki sem rajong érte. Kiment a divatból.

– Nagyon szép. – A cepheida hangja igen távolról érkezett.

Bannerd felkapcsolta a villanyt, mire a fényjáték eltűnt.

– Ezt nagyon élvezné a népem – rebegte a cepheida, és elbűvölten nézte a gömböt.

– Most jobb, ha mész – unszolta Antyok. – Ha maradnál ebben az atmoszférában, hamar kimerülnél. És köszönöm a segítőkészségedet.

– Én köszönöm a tiéteket – felelte a cepheida, és szintén felállt.

– Mindenesetre közületek sokan elfogadták az ajánlatunkat – mondta Antyok –, hogy megtanítunk benneteket csillaghajót építeni. Azt ugye érted, hogy eredeti célunk ezzel az volt, hogy megfigyeljük, miként reagáltok a mi technológiánkra. Abban bíztunk, hogy ez találkozik a ti szándékotokkal.

– Nem szükséges mentegetőznöd. Én magam is egy humán pilóta neveltje vagyok. Nagyon érdekes volt tőle tanulni. Felidézte bennem egykori erőfeszítéseinket – és emlékeztetett arra, hogy régen milyen úton jártunk.

A cepheida elment, Antyok pedig a homlokát ráncolva gondolkodott.

– Nos – fordult Bannerdhez némi éllel a hangjában –, remélem emlékszik a megállapodásunkra. Ezt a riportot nem közölheti.

– Nagyszerű – vont vállat Bannerd.

Antyok leült, és ujjaival lassan simogatni kezdte az asztalon álló kis fémfigurát.

– Mi a véleménye eről az egészről, Bannerd?

– Sajnálom őket. Azt hiszem értem, mit éreznek. Ki kell gyógyítanunk őket ebből. A filozófia alkalmas volna rá.

– Úgy gondolja?

– Igen.

– Természetesen nem engedhetjük őket elmenni.

– Ó, nem. Ez nem is kérdéses. Sok mindent kell megtanulnunk tőlük. Mostani érzelmeik csak futólagosak. Másképpen fognak gondolkozni, ha teljes függetlenséget biztosítunk a számukra.

– Lehetséges. Mi a véleménye a fluoroglóbuszról, Bannerd? Tetszik nekik. A jó szándékunkat fejezné ki, ha rendelnénk nekik néhány ezer darabot. A Galaxisra is, ez valóságos drog a számukra, és alig kerül valamibe.

– Jó ötletnek hangzik – helyeselt Bannerd.

– A Hivatal sosem egyezne bele. Ismerem őket.

A riporter hunyorított a szemével.

– De ez lehet a megoldás. Új érdeklődési körre van szükségük.

– Igen? Nos, tudnánk csinálni valamit. Csatolhatnám az ön riportját az egyik jelentésemhez, mint mellékletet, amely a glóbusz jelentőségét bizonyítja. Végtére is maga is pszichológus, és lehet befolyása vezető beosztású emberekre, akiknek a szava nagyobb súllyal esik latba, mint az enyém. Ugye érti...?

– Igen – mélázott el Bannerd. – Igen.

Feladó: AdFőSz-Ceph 18

Címzett: KülProHiv

Tárgy: Külső Provincia Projekt 2910. II. rész; Vizsgálat a "Nemhumánok születési rátája a Cepheus 18-on" ügyben.

Referencia:

(a) KülProHiv Ceph-N-CM/car, 115097 jelű, 223/977 G.B. keltű levele.

Melléklet:

(1) Az L. Antyok (AdFőSz-Ceph 18), és Ni-San, a Cepheus 18 nemhumánjainak főbírája között lefolyt beszélgetés jegyzőkönyve.

1. (1) melléklet KülProHiv tájékoztatására készült.

2. Az (a) referenciában jelzett felhatalmazás értelmében a nyomozás (1) mellékletben foglaltak figyelembevételével folyik tovább. KülProHiv minden eszközzel gátat vet a nemhumánok között pillanatnyilag fennálló pszichológiai magatartásmód terjedésének.

3. Meg kívánjuk jegyezni, hogy a Cepheida 18 nemhumánjainak főbírája jelzése szerint a cepheidák érdeklődést mutatnak a fluoroglóbusz iránt. E vonatkozásban pszichológiai vizsgálatot kezdeményeztünk.

L. Antyok felügyelő, AdFőSz-Ceph 18

272/977 G.B.

Feladó: KülProHiv

Címzett: AdFőSz-Ceph 18

Tárgy: KülProv Projekt: Vizsgálat a "Nemhumánok születési rátája a Cepheus 18-on" ügyben.

Referencia:

(a) AdFőSz-Ceph 18 AA-LA/mn jelű 272/977 G.B. keltű levele.

1. (a) referencia mellékletében jelzett kérésre válaszolva a Kereskedelmi Hivatal ötezer darab fluoroglóbuszt hajózott be Cepheus 18 részére.

2. Elrendeljük, hogy AdFőSz-Ceph 18 minden módszerrel igyekezzen gátat vetni a nemhumánok elégedetlenségének, különös tekintettel a Birodalmi direktíváknak való engedelmességükre.

C. Morily, KülProHiv

283/977 G.B.

(V)

A vacsorának vége, a bor az asztalon, a szivarokat már elszívták. Kialakultak a beszélgető társaságok. A kereskedelmi flotta parancsnoka a legnagyobb csoport közepén állt. Vakító fehér egyenruhája elbűvölte a hallgatóit.

Önelégülten azt mondta:

– Az út semmiség volt. Közel háromszáz hajó szolgált a parancsnokságom alatt a flottában. De ilyen rakományom még sosem volt. A Galaxisra, mit kezdenek ebben a sivatagban ötezer fluoroglóbusszal?

Loodun Antyok kissé elmosolyodott, és vállat vont.

– A nemhumánoknak kell. Remélem, nem volt vele gond az úton.

– Nem, semmi. Csak terjedelmes a rakomány. Mivel törékenyek, egy hajóra csak húszat rakhattam fel, ha be akartam tartani a törékeny árukra vonatkozó raktározási szabályokat. De hát a kormány kontójára ment, legalábbis remélem.

Zammo komoran elmosolyodott.

– És ez az első tapasztalata a kormány módszereit illetően?

– A Galaxisra is, nem – tört ki a kapitány. – Próbáltam persze megkerülni a szabályokat, de maguk nem segédkeztek benne. És ezt felháborítónak tartom, ez az igazság. A vörös szalag. A papírmunka! Ennyi elég ahhoz, hogy megzavarja a maguk köreit! Ez az egész a Galaxis mételye, rákfenéje. Legszívesebben elsöpörném az egész szemetet.

– Maga igazságtalan, kapitány. Nem érti a lényeget.

– Igen? Nos, akkor, mint a bürokraták egyike – erre a szóra elmosolyodott –, próbálja meg elmagyarázni nekem a lényeget, felügyelő.

Antyok zavartnak látszott. Azt mondta:

– Nos, nézze, a kormányzat munkája komoly és bonyolult. A Birodalom nevében ma több ezer bolygó és több milliárd ember miatt kell aggódnunk. Már-már meghaladja az ember képességeit a feladat, hogy kormányozza és felügyelje ezt a hatalmas szervezetet. Ha jól tudom, mintegy négyszázmillió ember áll csak a Birodalom Adminisztratív Szolgálatának Alkalmazásában. És ha el akar igazodni az ügyek útvesztőjében, igenis szükség van a vörös szalagra és a papírmunkára. Minden egyes sor fontos lehet, bármennyire is feleslegesnek tűnik. Egyetlen ív tökéletesen összezavarhatja négyszázmillió ember munkáját. Ha elsöpri az Adminisztratív Szolgálatot, magát a Birodalmat söpri el, s vele a csillagközi békét, a rendet és a civilizációt.

– Ugyan... – legyintett a kapitány.

– Nem. Ez így van – ellenkezett Antyok, és valóban elakadt a lélegzete. – Az Adminisztráció szabályzata kellőképpen átfogó és szigorú, hogy minél kevesebb kárt okozhassanak az inkompetens hivatalnokok – ne nevessen, igenis vannak inkompetens hivatalnokok, sőt inkompetens tudósok, újságírók és kapitányok is. Ilyen esetben a rendszer magától is képes működni.

– Igen – morogta a kapitány savanyú képpel –, és ha jó képességű adminisztrátort neveznek ki valamelyik posztra, akkor az középszerűvé válik ebben a merev hálóban.

– Egyáltalán nem – válaszolta Antyok nyugodtan. – Egy alkalmas ember a korlátok között és a szabályok betartása mellett is el tudja érni, amit akar.

– Hogyan? – kérdezte Bannerd.

– Nos... igen – Antyok hirtelen határozatlanná vált. – Az egyik módszer, hogy igyekszik bekapcsolódni egy A, vagy ami még jobb, egy dupla A prioritású projektbe.

A kapitány hátravetette a fejét, úgy nevetett, de nem tehette kedvére, mert kinyílt az ajtó, és egy rémült férfi zuhant be rajta. A kiáltozását először nem értették. Azután:

– Uram, a hajók elmentek. A nemhumánok erőszakkal elvették őket.

– Micsoda? Az összeset?

– Valamennyit. A hajók és a lények...

Két órával később ők négyen megint összegyűltek Antyok irodájában. Antyok hűvösen azt mondta:

– Semmilyen hibát nem követtek el. Az összes hajót elvitték, még a maga gyakorlóhajóját is, Zammo. És ebben a szektorban nem tartózkodik birodalmi hajó. Mire meg tudnánk szervezni az üldözést, ők már kijutottak a Galaxisból, és félúton vannak a Magellán-felhő felé. És mindezért maga a felelős, mert nem állított megfelelő őrséget.

– Az első esténk volt a hajón kívül – kiáltotta a kapitány. – Ki gondolta volna...

– Várjon egy percet, kapitány – szakította félbe Zammo vadul. – Már kezdem érteni. Antyok – mondta, és megkeményedett a hangja –, ezt maga rendezte így.

– Én? – Antyok arckifejezése higgadt, majdhogynem közönyös volt.

– Maga mondta nekünk az este, hogy egy okos adminisztrátor, ha véghez akarja vinni a tervét, egy A prioritású projektbe igyekszik beszállni. Maga beszállt egy ilyenbe, hogy segíthessen eltűnni a nemhumánoknak.

– Valóban? Már elnézését kérem, de ez hogy lehetséges? Amikor éppen maga volt az, aki az egyik jelentésében felvetette a születési ráta problémáját. És Bannerd szenzációs cikkei félemlítették meg annyira a Hivatalt, hogy dupla A prioritással látták el a tervezetet. Nekem semmi közöm az egészhez.

– Maga javasolta, hogy említsem meg a születési rátát – kiáltotta Zammo vadul.

– Valóban? – kérdezte Antyok higgadtan.

– És ami azt illeti – tört ki hirtelen Bannerd is –, maga javasolta azt is, hogy említsem meg az ügyet a cikkemben.

A három férfi körbevette a hivatalnokot. Antyok hátradőlt a székében és könnyedén azt mondta:

– Nem tudom, mire céloznak. Amennyiben vádolnak, kérem csatolják a bizonyítékokat – a legális bizonyítékokat. A Birodalom törvénykezése írott, filmre vett vagy tanúkkal alátámasztott bizonyítékokra épül. Valamennyi levelem le van fűzve a Hivatalnál, és más helyeken is. Sosem kértem A prioritást a tervezetnek. A Hivatal szignálta rám, és ezért csakis Zammo és Bannerd a felelősek. Írásban legalábbis.

– Maga vett rá minket, hogy tanítsuk meg a nemhumánokat a hajók kezelésére. – Zammo szinte artikulátlanul ejtette ki a szavakat.

– A maga javaslatára. A maga jelentésében szerepel, hogy meg kellene vizsgálnunk, miképpen reagálnak a mi gépeinket látva. A Hivatal is így tudja. A bizonyíték – a legális bizonyíték náluk van. Nekem semmi közöm az egészhez.

– A glóbuszokhoz sem? – kérdezte Bannerd.

– Szándékosan hozatta ide a hajóimat – üvöltött fel hirtelen a kapitány. – Ötezer glóbusz! Tudta, hogy több száz hajó kell hozzá.

– Én sosem kértem a glóbuszokat – közölte Antyok hűvösen. – Az a Hivatal ötlete volt, bár azt hiszem, Bannerd filozófus barátai is besegítettek.

Bannerd hangja elcsuklott. Kiköpött.

– Maga tudta, hogy a cepheidák főnöke tud a gondolatokban olvasni. Maga vette rá, hogy mutasson érdeklődést a glóbuszok iránt.

– Nagyszerű. Maga az egész beszélgetést lejegyezte. Játssza vissza. Nem tudja bizonyítani. – Felállt. – Ugye megbocsátanak? Feljegyzést kell készítenem a Hivatal számára.

Antyok az ajtóban visszafordult:

– Mindenesetre a nemhumánok problémája megoldódott, még ha csak az ő megelégedésükre is. Most már szaporodni fognak és saját világuk lesz, olyan, amit ők szereztek meg maguknak. Pontosan ezt akarták. És még valami. Ne vádoljanak ostoba dolgokkal. Én már huszonhét éve vagyok a Szolgálatnál, és biztosíthatom önöket, hogy a papírmunkát precízen végeztem el, amit csak csináltam, mindent hitelt érdemlően dokumentáltam. És kapitány, szíves örömest folytatnám a félbeszakadt beszélgetésünket arról, hogy egy adminisztrátor miképpen tudja végrehajtani merész terveit, ha vörös szalag van a birtokában.

Csodálatos, hogy egy kerek, pufók babaarcon hogyan tud megjelenni ennyi gúny.

Feladó: KülProHiv

Címzett: Loodon Antyok, A-8 fokozatú főadminisztrátor.

Tárgy: Beléptetés az Adminisztratív Szolgálat kötelékébe.

Referencia:

(a) AdSzolg 22874-Q jelű, 1/978 keltű Bírósági Határozata.

1. (a) referenciában részletezett indoklás alapján önt nem terheli felelősség a nemhumánok Cepheus 18-ról való szökése miatt. Kérjük, álljon készenlétben a következő feladatra.

R. Horpritt, AdSzolg vezető

15/978 G. B.

Nincs kapcsolat

Ralph korának tipikus amerikai polgára volt. És a kor elvárásainak megfelelően meglehetősen rút is. Állának robosztus izomzata jól illett hatalmas, csontos állcsontjához. Orra ívelt és széles volt, amitől apró, fekete szemei szétfelé bandzsítottak. Vaskos nyaka szinte átmenet nélkül csatlakozott széles vállához, spatulaszerűen lapos ujjain hosszú, görbe körmök díszelegtek.

Amikor felegyenesedett, vastag, püffedt lábaival majdnem métereseket lépkedett. Ült vagy állt: a teste vagy negyed tonnát nyomott.

Mindezek ellenére homlokának íve arra engedett következtetni, hogy agyának kapacitása nem maradt el az átlagostól. Lapátkezeivel igen finoman bánt a ceruzával, miközben terjedelmes felsőtestével szinte befedte az egész asztalt.

Tény, hogy a felesége és amerikai barátai szemében jóvágású fickónak számított.

Mindez az idő-tengely mentén nagymérvű elmozdulásra engedett következtetni.

Raph Junior egy kisebb kiadása volt a mi tipikus amerikainknak. Kamaszfiú volt, de még nem vedlette le gyermekkori szőrzetét. Az széles, sűrű, göndör gereznaként terült szét a mellén és a vállán, de már láthatóan ritkult, s egy éven belül valószínűleg kinő a felnőtt szőrzete, amely el fogja takarni büszke férfitestét.

Addig is egy szál bricseszben üldögélve a rekeszizma feletti kedvenc szőrpamacsát vakargatta. Nagyon furán érezte magát, és unatkozott. Nem volt rossz ötlet eljönni a múzeumba, amikor ott emberek is vannak. Igaz, ma zárva van a múzeum, és a hosszú folyosók visszhangoznak, amint végigmegy rajtuk.

Azonkívül már kívülről tudta, mi van itt. Jobbára csak csontok meg kövek.

– Az ott micsoda? – kérdezte Junior.

– Melyik? – Raph felemelte a fejét, és átnézett a válla fölött. – Ó, az valami egészen új dolog. Az ősprimátus rekonstrukciója. A North River Csoport küldte nekem. Hát nem nagyszerű darab? – Azzal lelkesen visszatért a munkájához. Az ősprimátus még legalább egy hétig nem lesz kiállítva, amíg nem sikerül megfelelő környezetet és érdeme szerinti helyet teremteni a számára. Addig mindenesetre itt lesz az ő irodájában.

Junior a "nagyszerű darab"-ra pillantott, jóllehet egészen más érzelmekkel. Amit ő látott, az egy meglehetősen apró, sovány figura volt, vékony kezekkel és lábakkal, dús hajjal borított fejjel, és csúf, jellegtelen vonású arccal. A szeme kidülledt.

– És mi ez? – kérdezte.

Raph idegesen összerezzent.

– Egy lény, amely úgy hisszük, több millió évvel ezelőtt élt. Úgy gondoljuk, hogy így nézhetett ki.

– Miből gondoljátok így? – kíváncsiskodott az ifjonc.

Raph feladta.

– Nos, például a csontok formájából, meg az inak tapadási helyeiből meg tudjuk mondani, milyenek lehettek az izmai, és hogy merre futhattak az idegpályák. A fogazatából következtetni tudunk az anyagcsere rendszerére, a lábcsontokból pedig a testtartására. A többi dolog vonatkozásában az Analógia elveit követjük; a ma élő, hasonló felépítésű állatok csontváza ugyanis hasonló az övéhez. Ezért van például az is, hogy vörös a haja. A ma élő primátusok – jobbára apró, jelentéktelen lények, és már jóformán kihaltak –, vörös szőrűek, bőrkeményedés van az ülepükön...

Junior a figura mögé lesett, és megelégedéssel tapasztalta a közlés igaz voltát.

– ...és vastag, húsos ormányuk, meg apró, fonnyadt fülük van. Nincs specializált étrendjük, ezért a fogazatuk mindenevő. Továbbá éjszakai lények, ezért olyan nagy a szemük. Ez igazán egyszerű. Most már érted, suhanc?

Junior kissé elgondolkodott a hallottakon, majd becsmérlően annyit mondott:

– Szerintem olyan, mint egy öreg íka. Mint egy csúf, öreg íka.

Raph rábámult. Nyilvánvalóan nem tudta, miről beszél a suhanc.

– Mi az az íka? Netán valami képzeletbeli lény, amiről olvastál?

– Képzeletbeli! Mondd Pa, te sosem álltál még a Rögzítő elé?

Ez kellemetlen kérdés volt, mert "Pa" valóban nem sokat állt a Rögzítő elé, legalábbis amióta felnőtt. Gyermekkorában a Rögzítő, mint a világ írott, beszélt és képi információinak őrzője, izgalmas játék volt. De hát azóta már felnőtt...

Türelmesen azt mondta:

– Netán vannak új történetek az íkákról? Az én gyerekkoromban még nem voltak.

– Nem érted, Pa. – Az ember azt hihette volna, hogy az ifjú Raphot a végsőkig felidegesítette a kérdés, és hogy nem fog rá válaszolni. Ehelyett azonban sértett hangon azt mondta:

– Az íkák valóságos lények. A Másik Világról jöttek. Erről sem hallottál? Az iskolában is tanultunk róla, és a Csoport Magazinban is olvashattál róluk. Teljesen felforgatták a világukat, és még csak nem is tudtak róla. És pontosan így néztek ki, mint ez az ősprimátus.

Raph megpróbálta rendezni a gondolatait. Most nem érezte szükségét annak, hogy felülbírálja félig felnőtt csemetéjének antropológiai ismereteit. Egy percig tétovázott. Végül is már hallott az íkákról egy keveset. A Föld túlsó féltekéjének hatalmas kontinenseit lakták. Úgy tűnt, mintha olvasott volna róluk néhány beszámolót. De minden olyan homályos; talán nem túl bölcs dolog beleturkálni más érdeklődési körébe.

– Az íkák itt vannak, a Csoportok között is? – kérdezte Juniortól.

Amaz gyorsan rábólintott.

– A Rögzítő szerint ugyanolyan jó gondolkodók, mint amilyen mi vagyunk. És vannak gépeik, amikkel a levegőben haladnak. Ide is azzal jöttek.

– Junior! – horkant fel Raph szigorúan.

– Nem hazudok – kiáltotta Junior sértődötten. – Kérdezd csak meg a Rögzítőt, majd meglátod, mit mond!

Raph lassan összeszedegette a papírjait. Ma szünnap van ugyan, de otthon is biztosan talál egy Rögzítőt.

A Rögzítő a Red River Gurró Csoport egyik idősebb példánya volt. Már csak kevesen éltek olyanok, akik emlékeztek arra, hogy mikor nem volt az. Látható megelégedéssel állt a posztján, alaposan fel volt töltődve, hiszen ugyanazon okból volt ő Rögzítő, amiért Raph a múzeum kurátora. Kedvelni kellett őt, szükség volt rá, más életmódot nem is tudott volna elviselni.

Egy gurró csoport szociális szervezettségét aligha tudta volna megérteni olyasvalaki, aki nem bele született. Volt benne egyfajta lazaság, amit nehezen lehetett összeegyeztetni a "szervezettség" szóval. Egy gurró egyed olyan munkát vállalt, amire alkalmasnak tartotta magát. A kevésbé népszerű munkákat pedig közösen végezték el, s mindig csak oly mértékben, ahogy a szükség megkívánta. Ez látszólag egyszerű módszernek tűnik, csakhogy az elmúlt ötezer év alatt – amióta az első Önkéntes Gurró Csoport feltételezhetően megalakult –, ez a rendszer lényegesen bonyolultabbá – és célszerűbbé vált.

A Rögzítő a várakozással ellentétben otthon volt, s Raph számára enyhén kellemetlennek tűnt egy ilyen régi és régóta mellőzött ismeretség felújítása. Természetesen a Rögzítő referencia-könyvtárát mindig is használta, de csak közvetett módon. Valaha azonban gyerek volt, és bizalmas kapcsolat alakult ki közte és a felhalmozott tudást tároló Rögzítő között – csakhogy ez a bizalmas kapcsolat azóta megkopott.

A helyiség, ahová belépett, tömve volt rögzített – és kisebb mértékben írott – információkkal. A Rögzítő mentegetőzve üdvözölte.

– Szállítmány érkezett néhány Csoporttól – mondta. – Időbe telik, mire katalogizálom, és úgy tűnik, alig marad rá időm. – Rágyújtott egy pipára, és erőteljesen pöfékelni kezdett. – Azt hiszem, egy segédet kellene felvennem magam mellé. Mi a helyzet a fiaddal, Ralph? Ugyanúgy eljár hozzám, ahogyan te, húsz évvel ezelőtt.

– Még emlékszel azokra az időkre?

– Gondolom beszéltél róla a fiadnak? Tetszene neki. Azt nem állíthatom, hogy szereti az archeológiát.

Raph vaktában felvett egy lemezt, és megnézte a címkéjét: – Hmmm... a Joquin-völgy Csoportjától. Az jó messze van innen.

– Messze – bólintott a Rögzítő. – Természetesen küldtem oda közülünk néhányat. A mi Csoportjaink termékei igen kedveltek szerte a kontinensen – közölte nyilvánvaló büszkeséggel. – Jut eszembe – mondta, és pipájának végével Raphra bökött –, a te kihalt primátusokról írt tanulmányodat is elküldtem mindenfelé. Már kétezer példány elfogyott, és még mindig rendelnek belőle. Ez igen értékes – archeológiai szempontból is.

– Nos, éppen az archeológia miatt vagyok itt – és amiatt, amit a fiamnak mondtál. – Raph nem tudta, hol kezdje: – Úgy tűnik, beszéltél neki az antipólusokon élő íkákról, és én szeretném, ha nekem is mondanál róluk valamit.

A Rögzítő elgondolkodott.

– Hát, csak nagy vonalakban tudok róluk egyet s mást, de elmehetünk a Könyvtárba is, hogy utánanézzek.

– Az én kedvemért nem kell kinyitni a Könyvtárat. Ma Szünnap van. Csak adj néhány támpontot, a referenciákat majd később felkutatom.

A Rögzítő beleszipákolt a pipájába, a székét hátratolta egészen a falig, s a szemével a semmibe meredve elmélázott.

– Hát – kezdte –, ha jól emlékszem, az egész a túloldalon fekvő kontinensek felfedezésével kezdődött. Ez öt éve volt. Erről már biztosan hallottál?

– Csak magát a tényt ismerem. Hogy a kontinensek léteznek, de ezt mindenki tudja. És arra emlékszem, hogy valaki kijelentette, micsoda nagyszerű, új kutatási terület az az archeológia számára, de ez minden.

– Akkor nem sok újat mondhatok neked. Tudod, az új kontinenseket magukat közvetlenül sosem fedeztük fel. Öt éve történt, hogy egy nem-gurró csoport érkezett a Keleti Kikötő Csoporthoz – mégpedig repülő gépezeteken – amiről később megállapítottuk, hogy határozott tudományos elveken működik: legfőképpen a levegő felhajtóereje segítségével. Volt nyelvük is, ezért nyilvánvaló, hogy intelligensek voltak, és magukat íkáknak nevezték. A Keleti Kikötő Csoportjainak gurrói megtanulták a nyelvüket – ami egyszerű nyelv, de tele van kiejthetetlen hangokkal, és nyelvtana is van, ha érdekel a dolog...

Raph legyintett, hogy nem érdekli. A Rögzítő folytatta:

– A csoportok gurrói a Vashegyek Csoportjainak segítségével – akik a vasmunkákhoz értenek nagyon jól –, elkészítették a repülő masinák másolatát. Átrepültek vele az óceánon, és mondhatom, több tucat kötet foglalkozik mindazzal, amit ott találtak – könyvek a repülő masinákról, egy új tudományról, amit aerodinamikának neveznek, meg egy új geográfiáról, meg egy új filozófiáról, ami a tömeges intelligencián alapszik. Mindezt a Keleti Kikötő Csoportjai készítették el a Vashegyek Csoportjainak segítségével. Figyelemreméltó munka ez öt év alatt, és mindez megtalálható nálam is.

– De az íkák... még mindig a Keleti Kikötő Csoportjainál vannak?

– Hmm. Egészen biztos vagyok benne, hogy ott vannak. Nem akartak visszamenni a saját országukba. Azt mondták magukról, hogy "politikai menekültek".

– Poli... micsodák?

– Ez az ő nyelvükön van – magyarázta a Rögzítő –, és csak így fordítható.

– És miért politikai menekültek. Miért nem geológiai menekültek, vagy úmpa menekültek? Úgy gondolom, a fordításnak kell értelme legyen.

A Rögzítő vállat vont.

– Ezt inkább a könyvekben nézd meg. Azt állítják magukról, hogy nem bűnözők. Ez minden, amit tudok róla.

– Igen, és hogy néznek ki? Van róluk képed?

– A Könyvtárban van.

– Olvastad az én "Archeológiai alapelvek" című munkámat?

– Átfutottam.

– Emlékszel az ősprimátus rajzára?

– Attól tartok, nem.

– Akkor inkább mégiscsak menjünk le a Könyvtárba.

– Igen, persze – mordult fel a Rögzítő, és felállt.

A Vörös Folyó Gurró Csoportja Adminisztrátorának munkája lényegében nem különbözött a Múzeumi Kurátor, vagy a Rögzítő, vagy bármely más önként vállalt munkától. Ha a különbséget keressük, egy olyan társadalmat kell elképzelnünk, amelyben nem létezik adminisztráció.

A gurró csoportokban a munka – ahol a "munka" szó minden esetben a rendszeres munkavégzést jelenti, amelynek gyümölcse ugyanúgy a közösségé is, mint a munkavégzőé – két csoportba osztható. Önkéntes Munkára, és Nem Önkéntes, más néven Közösségi Munkára. Az első csoportba tartozó munkák egyenrangúak. Ha egy gurró abban leli örömét, hogy vizesárkot ás, akkor a fáradozását méltányolják, a munkáját pedig megfizetik. Ha netán senkinek nem volna kedve árkot ásni, márpedig arra szükség van, akkor a dolog Közösségi Munkává lép elő és sokan, esetleg felváltva vesznek részt benne, még ha kelletlenül is.

Ilyenformán az Adminisztrátor is olyan házban lakott, amely nem tágasabb, sem komfortosabb nem volt, mint a többi ház; nem egy hosszú asztal végén foglalt helyet; és a munkájával sem járt különösebb cím, csupán a foglalkozásának neve; és senki sem irigyelte, gyűlölte vagy csodálta emiatt.

Kedvelte a Csoportközi kereskedelem megszervezését, a Csoportokon belüli pénzügyek felügyeletét, és az esetleg felmerülő súrlódások elsimítását. És természetesen extra élelmiszert és energiát sem kapott azért, amit szeretett csinálni.

Ezért aztán Raphnak sem kellett engedélyt szerezni, hogy találkozhasson az Adminisztrátorral, elég volt, hogy letette az illendő összeget. A Szünnapnak még nem volt vége. Az Adminisztrátor kedvenc ebéd utáni karosszékében üldögélt, szájában ebéd utáni szivarja, kezében ebéd utáni könyve. Jóllehet hat gyerek és egy feleség mellett nehezen hihető a pihenés, mégis mindent az ebéd utáni nyugalom érzése töltött be.

Raphnak az adminisztrátorpalánták (Csak ajánlott titulus. A szerző.) részéről zajos fogadtatásban volt része, s kezét a fülére tapasztva igyekezett megóvni a dobhártyáját. Nyilván ehhez volt kedvük, s nyilván ebből másnak is előnye származott, és nyilván acélból volt a dobhártyájuk.

Az Adminisztrátor csendre intette őket.

Raph elfogadta a felkínált szivart.

– Egy időre el szándékozom hagyni a Csoportot, Lahr – mondta. – A munkám miatt van erre szükség.

– Nem örülünk annak, hogy elmész, Raph. Remélem, nem tart sokáig.

– Én is remélem, hogy nem. Van némi Közös Egység?

– Ó, azt hiszem, akad egy kevés a számodra. Hová szándékozol menni?

– A Keleti Kikötő Csoportjához.

Az Adminisztrátor elgondolkodott, és egy tekintélyes füstfelhőt produkált.

– Sajnos a Keleti Kikötőnek a könyveink feljegyzése szerint tartozása van – megmutathatom, ha akarod –, de a Közös Csereegység elég lesz az útiköltségre, meg a kiadásokra.

– Nagyszerű. És mondd, mi van számomra a Közös Munka Jegyzékben?

– Hmm. Át kell néznem a lajstromot. Megbocsátasz egy percre. – Hatalmas testét átgördítette a helyiségen, ki a folyosóra. Raph leszedte magáról a legkisebb gyereket, aki tettetett vadsággal vicsorgott, morgott és mutogatta a fogait. A kis, fekete szőrgombóc arca még őrizte a félmillió éves, állati ősök hagyatékát, az állatias, előreugró orrot, ami még nem lapult bele arcvonásaiba.

Az adminisztrátor egy hatalmas főkönyvvel és egy még hatalmasabb szemüveggel tért vissza. Szertartásos mozdulatokkal kinyitotta a könyvet, átpörgette a lapokat, majd az ujjával végig szántotta az oszlopokat. Azt mondta:

– Csak a vízszolgáltatás jöhet szóba, Raph. Jövő héten a Fenntartók között van a helyed. Két hónapon belül más nemigen lesz.

– Akkor addigra visszajövök. Nincs lehetőség arra, hogy valaki helyettesítsen a Vízszolgáltatásnál?

– Hmmm. Majd keresek valakit. A legidősebb fiamat szoktam elküldeni. Most van a munkaválasztó korban, nem árt, ha mindenbe belekóstol. Lehet, hogy megkedveli a munkát a gátnál.

– Igen? Akkor szólj, ha megteszi. Helyettesíthetne rendszeresen is.

Az Adminisztrátor enyhén elmosolyodott.

– Erre ne alapozz, Raph. Ha kitalálja, miként lehet alvással a hasznunkra, biztosan azt fogja választani munkának. De megkérdezhetem, minek mész te a Keleti Kikötő Csoportjához?

– Lehet, hogy kinevetsz, de azt szeretném megtudni, hogy léteznek-e az íkák?

– Íkák? Ja igen, tudom. – Az Adminisztrátor felemelte a mutatóujját. – Azok a lények a tengeren túlról! Igaz?

– Igaz! De ez nem minden. A Könyvtárból jövök. Láttam a trimenziós reprodukciókat, Lahr, és majdnem olyanok, mint az ősprimátus. Mindenesetre primátusok, mégpedig intelligens primátusok. Apró szemük van, lapos orruk és teljesen más állcsontjuk. De legalább másodunoka-testvéreink. Látnom kell őket, Lahr.

Az Adminisztrátor vállat vont. A téma őt egyáltalán nem érdekelte.

– Miért? Nem mintha érdekelne, Raph, de mit számít az, ha látod őket?

– Számít? – Raph megdöbbent a kérdésre. – Hát nem tudod, mi minden történt az utóbbi években? Olvastad az archeológiai könyvemet?

– Nem – jelentette ki az Adminisztrátor határozottan. – Akkor sem olvasnám el, ha azzal elkerülhetném, hogy a Szeméttelepre kerüljek.

– A Szeméttelepben biztosan nagyobb örömödet lelnéd, mint az archeológiában. De ne törődj vele. Én egymagam vívtam meg a tíz évig tartó küzdelmet, hogy elismertessem az elméletemet, miszerint az ősprimátusok értelmes lények, és fejlett civilizációval rendelkeztek. Semmi nem szólt mellettem, csak a logikai szükségszerűség, az pedig az utolsó, amit az archeológusok érvként elfogadnak. Ennél konkrétabb bizonyítékot akarnak. Maradványokat, szerszámokat, műtárgyakat, könyveket – hát megkapják. De most csak egy csontvázat tudok nekik prezentálni, aminek nagy agykoponya térfogata van. A csillagokra odafent Lahr, mit képzelnek, mi marad meg tízmillió éven át? A fém szétmállik. A papír szétfoszlik. A fém elbomlik. Csak a kő marad meg, Lahr. És a csont, amely megkövesedett. Azt kell szereznem. Egy koponyát, amiben jó sok agy fér el. Meg köveket is, régi, éles kődarabokat. Kovakövet.

– Hát – merengett el az Adminisztrátor –, akkor meglesznek a szerszámok.

– Azok eolitok, őskőzetek. De nem fogják elfogadni. Azt mondják majd, hogy természetes módon, véletlenszerűen alakultak ki, az erózió formázta meg őket. A hülyék.

Egy tudós fennköltségével mosolyodott el:

– De ha az íkák intelligens ősprimátusok, akkor a gyakorlatban tudom bizonyítani az elméletemet.

Raph már korábban is utazott, csak nem kelet felé. Akkor a mezőgazdaság hanyatlása döbbentette meg. A történelem korai szakaszában a gurró csoportok nem szakosodtak ilyen mértékben. Valamennyi félig önfenntartó volt, a kereskedelem inkább csak baráti gesztus volt, mint szükség diktálta tevékenység.

A legtöbb Csoport esetében ez ma is így van. A saját csoportja, a Vörös Folyó, ennek egy tipikus példája. Mintegy ötszáz négyzetmérföldnyi belterülettel és zsíros szántóföldekkel rendelkezik, a fő tevékenysége még mindig a mezőgazdaság. A folyó bőségesen ad halat, és virágzik a tejgazdaság. Lényegében az élelmiszerexportnak volt köszönhető, hogy tekintélyes mennyiségű Közös Egységet tudtak felhalmozni.

Ahogy kelet felé haladt, azt tapasztalta, hogy a Csoportok egyre kevesebb figyelmet szentelnek a termőföldnek, és egyre többet a füstös ipari létesítményeknek.

A Keleti Kikötő Csoporthoz érve Raph fejlett kereskedelmi központot talált, aminek alapját a hajózás szolgáltatta. Ez az átlagosnál népesebb Csoport volt, zsúfoltabb településén a házak olykor alig voltak egymástól száz lábnál messzebbre.

Raph kellemetlenül érezte magát már a gondolatra is, hogy ilyen zsúfolt helyen kelljen laknia. A dokk látványa még kellemetlenebb volt, itt rengeteg gurró végezte egyidejűleg a rakodás Közös Munkáját.

Ennek a Keleti Kikötő Csoportnak az Adminisztrátora egy fiatalember volt, nemrég került e posztra. Túláradó örömmel végezte a munkáját, mindamellett nagyon örült a disztingvált idegeneknek is.

Raphot kitűnő ebéddel vendégelte meg, s az étkezést hosszú társalgással toldották meg. Raph vidéki megszokásai miatt igen különlegesnek, ámde csodálatosnak találta a Préri Csoporttól származó marhahúst, az Északkeleti Erdő Csoport burgonyáját, a Félsziget Csoport kávéját, a Pacifikus Csoport borát, és a Középső Tavak Csoport gyümölcseit.

Szivarozás közben – a szivar a Déli Sziget Csoporttól származott – Raph felhozta az íkák dolgát. A Keleti Kikötő Adminisztrátora kissé visszahúzódott, és láthatóan kellemetlenül érezte magát.

– Lerninnel kell beszélnie. Boldogan fog segíteni magának mindenben. Azt mondja, tud egyet s mást ezekről az íkákról?

– Azt mondtam, hogy szeretnék tudni egyet s mást róluk. Nagyon hasonlítanak egy kihalt állatfajra, amelyet jól ismerek.

– Értem, tehát ez az érdeklődési köre.

– Esetleg mondhatna néhány részletet a megérkezésükről, Adminisztrátor – sugallta Raph udvariasan.

– Én akkoriban még nem voltam Adminisztrátor, kedves barátom, így nincsenek első kézből származó információim, de a feljegyzések megvannak. Ez az íka csoport repülő masinán érkezett ide... hallott már ezekről az aeronautikai szerkezetekről?

– Igen, igen.

– Igen. Nos... nyilván menekültek voltak.

– Én is így hallottam. Mégis azt állítják, hogy nem bűnözők. Nem így van?

– Igen. Különös, ugye? Azt bevallották, hogy kiközösítettek – ezt hosszú kihallgatás után tudtuk meg, miután megtanultuk a nyelvüket –, de azt tagadták, hogy gonosztevők volnának. Nyilván megegyeztek, a saját Adminisztrátorukkal, hogy milyen álláspontot vegyenek fel.

Raph megértően bólintott.

– És nem ismerték el, hogy volt közös megállapodás, ugye?

– Még ennél is rosszabb. Azt állították, hogy nem volt közös megállapodás. Hogy az Adminisztrátor a saját politikáját erőltette rájuk.

– És nem távolították el?

– Nyilván, akik hittek neki, maguk is bűnözők voltak – akárcsak a jövevények.

Komoly, hitetlen csend támadt, majd Raph szólalt meg:

– Ezt elfogadhatónak tartja?

– Nem, én csak az ő szavaikat ismétlem. Az íkák nyelve természetesen nehezen érthető meg. Némelyik hangját lehetetlen kimondani: a szavaknak a mondatban elfoglalt helye, és apró kiejtésbeli különbségek miatt is változhat a jelentése. És az is előfordult, hogy egy íka szó jelentése a legjobb fordítás ellenére is rejtély maradt.

– Nyilván meg voltak lepődve, hogy gurrókat találtak itt – mondta Raph –, hiszen ők egy másik fajhoz tartoznak.

– Meglepődtek! – Az Adminisztrátor lehalkította a hangját: – Hát mondhatom úgy is, hogy meglepődtek. De ezt az információt nem terjesztették, és remélem maga is emlékezni fog rá, hogy ez bizalmas közlés. Az íkák megöltek hat gurrót, mire le tudtuk fegyverezni őket. Van egy szerkezetük, amely irányított kémiai reakció segítségével nagy sebességgel fémgolyókat köpköd. Azóta már lemásoltuk. Természetesen nem állíthatjuk róluk, hogy bűnözők, mert a jelek szerint nem ismerték fel, hogy intelligens lények vagyunk. Nyilvánvaló – mosolyodott el szomorkásan az Adminisztrátor –, hogy egy, az ő világukon élő állatfajra hasonlítunk. Legalábbis ezt állították.

De Raph ettől teljesen felvillanyozódott.

– A csillagokra odafent! Valóban ezt állították? Mondtak részleteket is? Miféle állatokra?

Az Adminisztrátor láthatóan visszakozott:

– Nos, nem tudom. Neveket mondtak a saját nyelvükön. De hogy mi lehet a jelentésük? Hatalmas "medvének" mondtak minket.

– Hatalmas minek?

– Medvének. Halvány fogalmam sincs, hogy mik lehetnek azok, csak annyit tudok, hogy miránk hasonlítanak. Amerikában ilyesmit nem ismerek.

– Medve, Medve – ízlelgette a szót Raph. – Ez érdekes. Több, mint érdekes. Döbbenetes. Tud róla Adminisztrátor, hogy heves vita van azt illetően, hogy kik a gurrók ősei? A gurró sapienshez hasonló élő állatok felfedezése óriási jelentőségű volna. – Raph élvezettel dörzsölte egymáshoz hatalmas kezeit.

Az Adminisztrátornak tetszett, hogy ekkorra örömet okozott. Azt mondta:

– És az is nagyon érdekes, hogy magukat két néven is nevezik.

– Két néven?

– Igen. Még nem tudjuk, mi a különbség, hiába magyarázzák az íkák. Csak annyit tudunk, hogy az egyik név általános, a másik valamivel specifikusabb. De a különbség homályos maradt előttünk.

– Értem. És melyik az íka?

– A specifikusabb. Az általánosabb úgy hangzik – az Adminisztrátor lassan formázta a durva szótagokat –, csim-pánz. Ez az. Van köztük egy íka csoport, meg vannak másikak, azoknak más nevük van. De mindegyikük csim... vagy micsoda.

Az Adminisztrátor elgondolkodott, hogy milyen érdekes adatot tudna még mondani róluk, de Raph félbeszakította:

– Holnap találkozhatnék Lerninnel?

– Természetesen.

– Akkor megkeresem. Köszönöm a segítségét, Adminisztrátor.

Lernin sovány fickó volt, aligha nyomott többet százhúsz kilónál. A járásában is volt valami furcsa, mintha béna lenne. De ezen tulajdonságainak egyike sem tett akkora benyomást Raphra, mint az, ahogyan át tudta vinni lelkesedését a beszélgetőpartnerére.

A beszélgetés első részében jobbára Raph mohósága érvényesült, Lernin válaszai világosak és rövidek voltak, mint a villám fénye. De azután mintha megváltoztak volna az erőviszonyok, és Lernin átvette a terepet.

– Megbocsát, tanult barátom – kezdte Lernin sajátosan merev, de mégis barátságos gesztussal –, de én jelentéktelennek tartom az ön problémáját. Nem, nem – emelte fel hosszú ujjú kezét –, nem mint általános témát tartom jelentéktelennek, vagy mert nekem más az érdeklődési köröm, hanem a gurró csoportok – minden egyes gurró – szempontjából jelentéktelen.

Ez a felfogás megdöbbentette Raphot. Egy pillanatra megsértődött: a személyiségét érezte megsértve. Ez ki is ült az arcára.

Lernin gyorsan hozzátette:

– Lehet, hogy ez udvariatlannak, durvának, civilizálatlannak hangzik. De megmagyarázom. El kell magyaráznom, mert ön elsősorban társadalomtudománnyal foglalkozik, ezért meg fogja érteni – talán jobban is, mint mi magunk.

– Számomra nagyon fontos – hangsúlyozta Raph dühösen –, hogy életem végéig legyen miből megélnem. A mások problémája nem érdekel.

– Amit én akarok mondani, az mindenkinek a megélhetését biztosíthatja – már amennyiben valamennyiünk életének megmentését így is nevezhetjük.

Raph sok mindenre gyanakodni kezdett: tréfára, a lélek kiegyensúlyozatlanságára, ami együtt járt az öregséggel. Csakhogy Lernin nem volt öreg.

Most imponáló szenvedéllyel folytatta:

– A másik világból jött íkák veszélyesek ránk nézve, mert nem barátságosak hozzánk.

Raph kézenfekvő módon válaszolt:

– Honnan tudja?

– Nem más, mint jómagam volt az, aki meglehetősen hosszú időt töltöttem el az íkák szomszédságában, úgyhogy meg tudtam állapítani: az ő lelkük igen furcsa érzelmekkel telített. Különös tényeket gyűjtöttem össze, amiket nehéz szavakba önteni, de amik mindenesetre nyugtalanítóak.

Elmondok néhányat: az íkák kisebb csoportokat szerveznek, akik valamilyen homályos okból felváltva öldösik egymást. Az íkák nem tudnak más módon élni, mint a hangyák – vagyis hatalmas társadalmi konglomerátumokban –, mégsem tudják elviselni a társaikat maguk mellett. Vagy hogy társadalomtudományi terminussal éljek, társas lények, közösségi szellem nélkül, ahogyan mi közösségi szellemmel vagyunk megáldva, jóllehet nem vagyunk társas lények. Jól kidolgozott viselkedési kódexük van, amit – azt állítják – megtanítanak a fiatal egyedeknek, de az általános gyakorlat szerint előttünk ismeretlen okból sosem tartanak be. Et cetera. Et cetera. Et cetera.

– Én archeológus vagyok – mondta Raph mereven. – Ezek az íkák csupán biológiai szempontból érdekelnek. Amennyiben ismerem a combcsontjuk ívének mértékét, engem hidegen hagy a társadalmi fejlődésük íve. Ha látom, miként épül fel a koponyájuk, számomra érdektelen, mennyire titokzatosan épül fel a morális kódexük.

– Nem gondolja, hogy a tökéletlenségük ki fog hatni ránk?

– Minden oldalról hatezer mérföldnyi tenger választ el bennünket – mondta Raph. – Nekünk megvan a magunk világa. Nekik is az övék. Nincs köztünk kapcsolat.

– Nincs kapcsolat – merengett Lernin –, ők is ezt mondják. Egyáltalán nincs kapcsolat. Az íkák mégis idejöttek, és a nyomukban jöhetnek mások. Azt mondták, az ő világukban néhányak kezében van az irányítás, amit valamilyen "hatalom" szóval nevezett biztonságra való törekvéssel érnek el, és ami valószínűleg azt jelenti, hogy egy személy akarata érvényesül a közös akarat felett. Mi lesz, ha ezt a "hatalmat" ránk is kiterjesztik?

Raph agya feldolgozta a kérdést. Ez olyan nevetséges. Nem is lehet elképzelni ezeket az idegen fogalmakat.

Lernin azt mondta:

– Ezek az íkák azt állítják, hogy az ő világuk, meg a mienk a távoli múltban közelebb volt egymáshoz. Azt mondják, az ő világukban létezik egy tudományos elmélet, ami a kontinensek sodródásáról szól. Ez talán érdekelheti, mert ez megmagyarázza, hogyan találhatta meg az ősprimátus fosszíliáját hatezer mérföldnyire a velük rokon íkák lakóhelyétől.

És a homály lassan elvonult az archeológus agyáról, egyre inkább érdekelte a dolog, már nem törődött a valószínűtlenségekkel.

– Ah, ezt mondhatta volna korábban is.

– Most mondom, hogy ha ezt elfogadja, akkor álljon mellénk, és segítsen nekünk. Van itt még egy dolog. Ezek az íkák fizikus lelkek, akárcsak mi itt a keleti kikötőben, csak másmilyenek, és a különbséget a saját kulturális hagyományaik diktálják. Mégis kaptárban élnek, bolyban gondolkodnak, és a tudományuk is egy hangya-társadalom terméke. Magányosan lomhák és fantáziátlanok. Mindegyik egyed másmilyen morzsát cipel a hátán, az irdatlan boly mégis pillanatok alatt felépül. Nálunk az egyén sokkal hatékonyabb, és egyedül dolgozik. Maga például, ha jól sejtem, semmit nem ért a kémiához.

– Az alapokon kívül semmit sem tudok – ismerte be Raph. – Természetesen ezt a kémikusokra hagyom.

– Igen, persze. Én viszont kémikus vagyok. Ezek az íkák azonban, jóllehet szellemileg alattunk vannak, és nincsenek kémiai tudományaik, többet tudnak a kémiáról, mint én. Tudta például, hogy léteznek spontán bomló elemek?

– Az lehetetlen – csattant fel Raph. – Az elemek változhatatlanok.

Lernin felnevetett:

– Így tanulta. És én is így tanultam. És mások is. Az íkáknak mégis igazuk van, mert a laboratóriumomban ellenőriztem, és minden részletében igazuk van. Az uránium spontán sugárzást bocsát ki. Ugye, hallott az urániumról? Mi több, az uránium sugárzásán túl is érzékeltem olyan energiasugárzásokat, amik arra engednek következtetni, hogy léteznek előttünk még ismeretlen elemek is, amiket viszont az íkák már le tudnak írni. És ezek az elemek pontosan beleillenek az úgynevezett Periodikus Táblázatba, amit egyes tudósok igyekeznek ráerőltetni a tudományra. De lehetséges, hogy ezúttal rosszul használtam a "ráerőltetni" szót.

– Nos – komorult el Raph –, miért mondja el mindezt? Netán ez is segít megoldani a problémámat?

– Lehetséges – morogta Lernin ironikusan –, hogy isteni ajándéknak fogja tartani. Nézze, az uránium energiatermelése abszolút konstans. A környezetre semmilyen észlelhető hatása nincs – és az energia kibocsátás során abszolút konstans ráta szerint alakul át ólommá. Egyik tudóscsoportunk máris eredményesen alkalmazza ezt a tényt alapvető módszerként a Föld korának meghatározásához. Tudja, a kőzetek egyes rétegeinek korát azért kell meghatározni, hogy megtudjuk, merre kell keresni az urániumot, ami széles körben elterjedt elem. És hogy meghatározzuk az ólom mennyiségét, amiből azután tudunk következtetni arra, hogy az adott réteg mennyi ideje szilárdult meg. Itt jegyzem meg, hogy ez az ólom nem ugyanolyan, mint az, amelyiket ismerünk, és ami olyan könnyen alakítható. És ha abban a rétegben egy fosszíliát találunk, az ugyanolyan korú, mint a kőzet, nem igaz?

– A csillagokra odafent! – Raph remegő lábakkal állt fel. – Nem tesz lóvá? Mindez valóban lehetséges?

– Igen az. Mégpedig nagyon könnyen. Elárulhatom, hogy a mi legnagyobb védelmünk még ma is a tudománynak köszönhető. Mi most már számos Csoport embereiből állunk, és szívesen látnánk magát is közöttünk, barátom. Ha közénk áll, kiterjesztjük a kormeghatározó programunkat olyan területekre is, amelyet ön jelöl meg – a fosszíliák világára. Mit szól hozzá?

– Számíthatnak rám.

Nem valószínű, hogy egy gurró csoport valaha is nekivágott egy ilyen nagy közös kalandnak. A legszokatlanabb az volt, hogy a Csoport sok más Csoporttal kooperált, hogy a gurrók egyszerre sok területen voltak érdekeltek.

Mégsem tűntek túlságosan boldogoknak.

Raph például azon a bizonyos reggelen, hat hónappal a Keleti Kikötőbe érkezte után kétségbeesetten kereste Lernint.

Lernin viszont épp akkor semmi mást nem keresett jobban, mint egy nagyobb sebességfokozatot.

A dokknál találkoztak, ahol Lernin éppen a nemdohányzó területhez érve leharapta szivarja végét, és azt mondta:

– Nyugtalannak látszol, barátom. Bizonyára az óceánjárónk készültségi foka aggaszt.

– Nyugtalan vagyok, igen – horkant fel Raph meghökkenve. – Megkaptam ugyanis az expedíció kormeghatározási jelentéseit.

– Ó, és elégedetlen vagy velük?

– Elégedetlen! – tört ki Raph. – Láttad őket?

– Én is kaptam egy példányt, és belenéztem. Egyes részeit még el is olvastam. De kevés időm volt rá, és nem is sokat értettem belőle. Felvilágosítanál?

– Természetesen. Az utóbbi hónapokban három általam, fosszíliákban gazdag területet vizsgáltak meg. Az első maga a Keleti Kikötő területe volt. A másik a Pacifikus Öböl Csoport területe. Azért ezeket javasoltam először, mert ezek gazdag lelőhelyek, és nagy területen vannak szétszórva. Tudod például, hogy mennyi idős az a szikla, amin most állunk?

– Kétbillió éves, úgy gondolom, a legrégebbiek közül való.

– És a legrégebbi kőzet miből van? Vulkanikus bazaltból. A felső, üledékes réteg pedig tele van ősprimátus fosszíliával – mit gondolsz, ezek a rétegek vajon mennyi idősek? Öt... száz... trillió évesek! Hogy lehet ez? Te érted?

– Trillió? – Lernin az égre emelte a szemét, és megrázta a fejét.

– Ez különös.

– Ez mind semmi. A Pacifikus Öböl Csoport száztrillió éves talajon terül el, és – úgy mondják –, a Központi Tavak Csoport majdnem nyolcvantrillió éves.

– És a többi mérés? – kérdezte Lernin. – Ahol nem a te rétegeid vannak?

– Mindenek között ez a legkülönösebb. A kijelölt területek nagyobb része olyan rétegeket tartalmaz, amelyekben kevés a fosszília. A geológusok a saját szempontjaik alapján jelölték ki a területeiket, és ők eredménnyel jártak. Egymillió és kétbillió éves rétegekre leltek, a mélységtől függően. Csak az én területeim ilyen hihetetlenül szeszélyesek.

– És a geológusok mit mondanak minderről? – kérdezte Lernin. – Nem lehet, hogy hiba van a mérések körül?

– Nyilvánvaló. De ők ötven kifogástalan mérést végeztek. Számukra a módszer bizonyítottan jó, és ők boldogok. Nyilván anomáliákról van szó, de ők ezt egykedvűen fogadták, mint valami ismeretlen faktort. De én nem így látom. Ez a három mérés jelent mindent. Milyen biztos vagy abban, hogy a radioaktivitás abszolút konstans?

– Biztos? Hát lehetünk valamiben is biztosak? Semmi, amit ismerünk, nincs rá befolyással, és az íkák állítása szerint is így van. Azonkívül barátom, ha azt állítod, hogy a radioaktivitás a múltban erősebb volt, akkor az miért csak a te fosszilis területeiden van így? Miért nem mindenütt?

– Tényleg, miért nem? A nap mint nap bonyolultabb probléma egy újabb aspektusa. Gondoljuk át. Vannak olyan területeink, ahol a múlt abnormális radioaktivitást mutat. Vannak olyan területeink, amelyek abnormális fosszilis frekvenciákat produkálnak. Miért esik egybe a két régió, Lernin?

– Egy nyilvánvaló válasz máris adódik, barátom. Ha a te ősprimátusaid olyan korban éltek, amikor egyes területeken magas volt a radioaktivitás, akkor aki oda vándorolt, meghalt. Mert ugye a radioaktivitás halálos. Ezért jár együtt a radioaktivitás és a fosszília.

– És miért nem más fajok pusztultak el – érvelt Raph –, miért csak az ősprimátus, amelyik értelmes faj volt? Nem lett volna szabad beleesnie a radioaktív csapdába.

– Talán nem is voltak intelligensek. Ez végül is csak a te elméleted, és még bizonyítékod sincs rá.

– Akkor mondjuk úgy, hogy intelligensebbek voltak, mint mai, kis agyú leszármazottai.

– Ez sem biztos, hogy így van. Túlromantizálod a dolgokat.

– Talán igen – rebegte Raph szinte suttogva. – Úgy tűnt, megidézhetek egy millió éves, vagy még régebbi civilizációt. Egy nagy hatalmat, egy nagy civilizációt – amely teljesen eltűnt, csak az apró, megkövesedett csontjaik maradtak meg, amik arról árulkodnak, hogy nagy térfogatú agyuk volt, s ötujjú, mozgékony kezeiken a hüvelykujjat szembe tudták fordítani a többivel. Intelligensnek kellett lennie!

– Akkor mitől haltak ki? – vont vállat Lernin. – Amikor több millió más faj életben maradt...

Raph enyhén dühösen pillantott fel.

– Nem társulok önkéntesen a csoportodhoz Lernin. A másik világra utazni, az volna a hasznos, igen, akkor belemerülhetnék a kutatásaimba. Amit te ajánlasz, az nem több Közösségi Munkánál. Ahhoz nincs kedvem.

Lerninnek leesett az álla.

– Ez nem lesz így jó. Nagyon sokan vannak közöttünk barátom, akik feláldozzák a kedvtelésüket. Ha mindannyian azt helyeznénk előtérbe, és a másik világot a saját parlagias érdekeink szerint vizsgálnánk, a magasabb célok elvesznének. Barátom, nincs olyan személy, akit nélkülözni tudnánk. Mindannyiunknak dolgoznunk kell, mert az életünk függ attól, hogy megoldjuk az íka problémát.

Raph elhúzta a száját.

– Ami téged illet, nagyon keveset tudsz az ősprimátusokról, ezekről a törékeny, gyenge kis lényekről. Rám viszont igen nagy intellektuális vonzerőt gyakoroltak. A kettő között pedig nincsen kapcsolat – semmilyen lehetséges kapcsolat sincs.

– Szerintem sem. De hallgass rám egy percig. A mieink egy kis csoportja, néhány megbízható kutató a múlt héten tért vissza a másik világból. Nem hivatalosan jártak ott, mint ahogyan mi fogunk menni. Nem létesítettek kapcsolatot. Őszintén szólva kémkedni voltak, amiről szívesen mesélek neked, de kérem a diszkréciódat.

– Természetesen.

– Embereink magukkal hozták az íkák eseményjegyzékét.

– Micsodát?

– Ez a mesterséges neve a dolgok leírásának. Az íka településeken mindennap nyomtatott információs anyagot adnak ki, ami irodalmi feldolgozásban tartalmazza a napi történéseket.

– Ez nagyszerű ötletnek tűnik – csillant fel Raph szeme.

– Igen, az is. Az íkák érdeklődése mindazonáltal csak az antiszociális eseményekre korlátozódik. De ezt hagyjuk most. Azt akarom mondani, hogy odaát mindenki előtt ismert az amerikai faj létezése – általában úgy emlegetik őket, mint a "lehetőségek országá"-nak lakóit. Az íkák jobbára vágyakozva emlegetik őket. Sokan vannak, zsúfoltan élnek, a gazdaságuk irracionális. Új területeket akarnak – és a mi világunk is egy új és üres terület a számukra.

– Nem üres – mutatott rá Raph jámboran.

– A számukra az – jelentette ki Lernin bőszen. – És ebben borzalmas veszély rejlik. A gurrók lakta területek az ő számukra üresek, és el akarják venni, ahogyan már annyi területet elvettek egymástól is.

– Akkor is, ők... – kezdte Raph.

– Igen, gyengék és ostobák. Ezt te mondtad, és valóban azok. De csak egyedül azok. A cél érdekében viszont egyesülni fognak. És biztos vagyok benne, hogy ha elérték a céljukat, megint szétválnak. Pillanatnyilag azonban egyesülni készülnek, és akkor erősekké válnak, s ezt mi nem tudjuk megtenni, ezt te is láthatod. És veszedelmes fegyvereik vannak. A repülő gépezeteik is veszélyes fegyvernek számítanak.

– De azokat le tudtuk másolni...

– És milyen számban? A robbanó kemikáliákkal is reprodukáltuk, de csak laboratóriumban, kísérletképpen, mint a tüzes csövet meg a páncélos járművet. De még ennél is több fegyver van a birtokukban, amiket az elmúlt öt évben fejlesztettek ki, és amikről ezek az íkák sem tudnak még.

– Mifélék?

– Nem tudjuk. Az eseményjegyzék említi őket – a lefordított nevük nem sokat mond –, s az írott anyagból kiderül, hogy mindenki retteg tőlük, még a gyilkos kedvű íkák is. Arra nincs bizonyíték, hogy már alkalmazták-e, vagy hogy mindegyik íka csoportnak van-e a birtokában, mindenesetre nagy fenyegetést jelent. Mindez persze kiderülhet, ha te is részt veszel a tervezett úton.

– De mi az? Úgy beszélsz róla, mintha valami kísértet volna.

– Hát, ők beszélnek róla úgy, mint valami kísértetről. De mi számíthat kísértetnek egy íka számára? Az egészben ez a legfélelmetesebb. Csak annyit tudunk róla, hogy egy plutóniumnak nevezett elemet bombáznak – amiről még nem hallottunk, és az íkák sem tudnak róla semmit –, egy neutron nevű tárggyal, amiről viszont az íkák azt állítják, hogy töltés nélküli szubatomikus részecske, de ez teljesen nevetséges.

– Ez minden?

– Ez. Visszavonod a véleményedet, amíg megmutatjuk neked az eseményjegyzéket?

– Rendben van – egyezett bele Raph vonakodva.

Amint egyedül maradt, Raph gondolatai követhetetlenül csapongtak.

Íkák és ősprimátusok. Egy élő, de veszedelmes faj, és egy kihalt, amely viszont a csúcsokat ostromolta. A robbanóanyagokkal és neutronbombákkal bemocskolt jelen és a dicsőséges, titokzatos múlt...

Nincs kapcsolat! Nincs kapcsolat!

A Fekete Királynő versenye

Volna egy találós kérdésem az önök számára. Vajon bűntettnek számít-e az, ha az ember lefordít egy kémiai kézikönyvet görögre?

Vagy fogalmazzunk másképpen. Ha az ország egyik legnagyobb atomerőműve egy engedélyezetlen kísérlet következtében romba dől, azt lehet-e bűnténynek minősíteni?

Ezek a kérdések az idő múlásával természetesen átfogalmazódtak. Úgy kezdődött, hogy az atomerőmű kiszáradt. Szó szerint értem, hogy kiszáradt. Nem tudom, hogy mennyi hasadóanyag volt benne, de az egyetlen szempillantás alatt semmivé lett.

Nem robbant fel. Nem mértek gamma-sugárzást. Csak annyi történt, hogy a komplexum valamennyi mozgó alkatrésze elolvadt. A főépület enyhén szólva felforrósodott. Halott, kiégett épület vált belőle, amit később százmillió dollárért újítottak fel.

Hajnali három körül történt. Elmer Tywoodot egyedül találták a központi sugárkamrában. Az utána következő vizsgálat huszonnégy hosszú órája alatt a következőket állapították meg:

1. Elmer Tywood – Ph. D. Sc. D., ennek a testületi, annak a tiszteletbeli tagja, az eredeti Manhattan Projekt egykor fiatal résztvevője, a nukleáris fizika professzora – nem betolakodó volt. "A" osztályú, korlátlan belépővel rendelkezett. Arra vonatkozóan azonban semmilyen feljegyzés nem maradt, hogy akkor éppen mit keresett ott. Egy szervizkocsin műszereket találtak, amik sehol nem lettek igényelve. Ezek is egyetlen – megtalálásakor már csak kézmeleg – masszává olvadtak össze.

2. Elmer Tywood halott volt. A kocsi mellett feküdt; arca a vértolulás miatt majdnem feketére színeződött. Semmi sugárzás. Semmilyen külső sugárforrás. Az orvos szélhűdést állapított meg.

3. Elmer Tywood hivatali széfjében két rejtélyes dolgot találtak: húsz ív matematikai egyenletekkel teleírt papírt, meg egy tekercs fóliánsot, amin idegen nyelvű, a későbbi fordítás szerint görög, kémiai tárgyú szöveg volt.

Az egész kínos ügyben az volt a legborzasztóbb, hogy minden, ami kapcsolatba került vele, meghalt. Csak ezzel a szóval lehet jellemezni a dolgot. Huszonhét férfi és nő – beleértve a nemzetvédelmi és a tudományügyi minisztert, meg egy-két nagykutyát, aki teljesen ismeretlen volt a nyilvánosság előtt –, lépett a vizsgálat ideje alatt az erőmű területére. Mindenkit, aki azon az éjszakán az erőműben tartózkodott, meg a fizikust, aki megtalálta Tywoodot, és az orvost, aki megvizsgálta, házi őrizetbe vették.

Az újságok sosem szereztek tudomást az esetről. Még a belső tippadók sem szagolták ki az ügyet. A kongresszusban is csak néhányan tudtak róla.

A dolog természetéből fakadóan bárki, bármely csoport vagy ország, amely ötven-száz font plutóniumból robbantás nélkül képes kivonni az energiát, az a kezében tudja tartani az egész amerikai ipart és nemzetvédelmet, s egyetlen szempillantás alatt ki tudja oltani százhatvan millió ember életét.

Vajon Tywood tette? Vagy mások is segíttek neki? Vagy mások tették Tywood segítségével?

Nekem mi részem volt mindebben? Én voltam a csali; a frontember, ha úgy tetszik. Valaki bizonyára ott ólálkodott az egyetem körül, és Tywood felől kérdezősködött. Mindenesetre hiányzott. Lehetett amnéziája, kirabolhatták, megölhették, elmenekülhetett, megőrülhetett, baleset érhette – az elmúlt öt évben számtalanszor megpróbáltam rendszerezni az olykor szerteágazó emlékeket. Egyetlen biztos következtetésre jutottam: hogy így nem jutok a végére.

De ne higgyék, hogy kezdettől részese voltam az eseményeknek. Nem voltam a huszonhét ember között, akiket az imént említettem. A főnököm viszont igen. Én csak keveset tudtam – éppen annyit, hogy elindulhassak.

John Keyser professzor szintén fizikus volt. Nem az elején ismertem meg. Jó adag rutinmunka várt rám először, amit olyan lelkiismeretesen végeztem el, ahogyan csak tudtam. De ez lényegtelen. Arra volt szükség. Most viszont Keyser hivatalában vagyok.

A professzorok szobája mindig különleges helynek számított. Azokban soha senki nem törölgetheti a port, csak egy öreg takarítónő, aki már reggel nyolckor ide-oda sántikálva piszmog a szobában, jóllehet a prof úgysem venné észre, ha valami poros maradna. Rengeteg könyv hever szanaszéjjel. Minél közelebb található az íróasztalhoz, annál többet forgatták. Rendszerint passzusokat másoltak ki belőlük. A távolabb lévőket valamelyik diák hagyta ott, miután kölcsönzés után visszahozta. És akad szép számmal drágának feltüntetett olcsó folyóirat is, ami arra vár, hogy egy nap majd belelapozzanak. Az asztal pedig tele volt írólappal; némelyikre már írtak is valamit.

Keyser idősödő férfi volt, Tywood korosztályából való. Az orra hatalmas és vörös. Pipázott. Szemében az a nemtörődöm, jámbor pillantás ült, ami az akadémikusokra jellemző – akár, mert ez a fajta munka az ilyen típusú embereket vonzza, akár, mert ez a fajta munka ilyenné teszi az embereket.

– Miféle munkát végzett Tywood professzor? – kérdeztem.

– Kutató fizikus volt.

Az ilyesfajta választól felkapom a vizet. Pár éve még meg is őrültem volna tőle. Most csak annyit mondtam:

– Ennyit én is tudok, professzor. Engem a részletek érdekelnek.

Türelmesen pillantott rám.

– A részletek nem mondanak túl sokat, hacsak nem maga is kutató fizikus. Számít ez valamit – a jelen körülmények között?

– Talán nem. De a prof eltűnt. Bármi történt is vele, a munkájának köze kell legyen hozzá, hacsak nem volt gazdag, és a pénz játszotta a főszerepet.

Keyser szárazon kuncogott.

– A kollégiumi professzorok sosem gazdagok. A portéka, amivel házalunk, nem sokakat érdekel, és a készlet is óriási.

Ezt is figyelmen kívül hagytam, mert tudtam, hogy a látszat ellenem szól. Akárhogy is, a kollégiumot a "nagyon jó" minősítés latin fordításának birtokában hagytam el, és soha életemben nem fociztam; ezt a prof is tudta rólam. Mégis, pont az ellenkező típusúnak látszottam.

– Akkor már csak a munkájára kell koncentrálnunk – mondtam.

– Úgy érti, kém volt? Nemzetközi összeesküvő?

– Miért ne? Már mással is megesett. Elvégre nukleáris fizikus volt, nem?

– De igen. Akárcsak a többiek. Mint én is.

– Ah, de lehet, hogy olyasmit is tudott, amit ön nem.

Láthatóan megfeszült az ajka. Amikor figyelmetlenségen kapják őket, a professzorok is ember módjára viselkednek. Feszült hangon annyit mondott:

– Amennyire emlékszem, Tywood a folyadékviszkozitás és a Rayleigh-görbe összefüggéséről, a külső elektronpályák mező-egyenleteiről, a kettős elektronok pályamenti perdületéről cikkezett, de a legfőbb munkáit a négypólusú időegységekről írta. E témákban én is kompetens vagyok.

– A négypólusú időegységekkel mostanában is foglalkozott? – Megpróbáltam nem tűnni jól értesültnek, és úgy hiszem, sikerrel jártam.

– Igen... bizonyos fokig. – Majdnem elnevette magát. – Már éppen a kísérleti fázisba lépett vele. Úgy tűnik, élete java részét annak szentelte, hogy kidolgozza az egyik elméletének matematikai konzekvenciáit.

– Mint ezen is – mondtam, és eléje hajítottam egy ív papírt. Azok közül való volt, amit Tywood irodájában találtunk. Minden eshetőségünk megvolt arra, hogy a paksaméta semmit sem tartalmaz, lévén a professzor széfjéből való. Ez spontán ötlet volt: a logika fiókjai gyakorta jelentéktelen dolgokkal vannak tele. És onnan persze soha semmit nem vesznek ki. Találtunk abban a széfben sárga kristályokat tartalmazó, alig olvasható címkével ellátott fiolákat, egy a II. Világháború idejéből való "Tiltott" feliratú könyv stencilezett másolatát, egy régi egyetemi évkönyvet, egy halom levelet, amit tíz évvel ezelőtt az American Electric Kutatási Osztálya vezetőjének írtak, és persze kémiai tárgyú görög szövegeket.

Az a tekercs is onnan származott. Össze volt hengerítve, mint valami diploma, középen gumi fogta össze, és nem volt rajta se cím, se egyéb jelzés. Mintegy húsz, sűrű, aprólékos írással telerótt ívből állt. Nekem csak egy ívem volt belőle, és nem hiszem, hogy a világon bárkinek is egynél több volna. És abban is biztos voltam, hogy a világon egyetlen ember van tisztában azzal, hogy ha elveszíti a tekercset és az életét, akkor a két dolog összefügg.

Ezért aztán úgy löktem Keyser elé az ívet, mintha azzal fenekestül fel tudnám forgatni a campus életét.

Keyser rámeredt, majd megfordította, hogy megnézze a hátulját, de az üres volt. A tekintete a lap tetejéről az aljára siklott, majd vissza az első sorra.

– Fogalmam sincs, mi ez – közölte fanyar képpel.

Nem szóltam semmit. Csak összegöngyöltem az ívet és visszadugtam a zsebembe. Keyser ingerülten folytatta:

– Téves, amit maguk laikusok hisznek, miszerint egy tudós rápillant egy egyenletre és azt mondja: "Ó, igen...", s azzal egy könyvet ír róla. A matematikának nincs saját léte. Az csupán egy önkényes kódrendszer, amivel fizikai jelenségeket és filozófiai elméleteket írnak le. Mindenki tudja használni a saját céljára. Teszem azt, senki nem tud úgy rápillantani egy matematikai szimbólumra, hogy teljes bizonyossággal tudná, mit jelent. Mostanáig a tudomány az ábécé összes betűjét elhasználta kicsi, nagy és dőlt formában, és mindnek más-más jelentést adott. Felhasználta a kövér betűket, a gót betűket, a görög ábécét, az írásjeleket, a kalligrafikus és héber betűk kis és nagy változatait. Más-más tudósok más-más jeleket alkalmaztak ugyanannak a koncepciónak a jelölésére. Így aztán ha ezeket az össze nem függő lapokat a tartalom megjelölése vagy a szimbológia meghatározása nélkül odaadnám valamelyik tudósnak, az nem sok értelmet tudna kihámozni belőle.

– De azt mondta, hogy a négypólusú időegységekkel foglalkozott – szakítottam félbe. – Az sem teszi ezt érthetővé? – kérdeztem a mellemre koppintva, ahol a belső zsebemet már két napja égette a tekercs.

– Nem tudom megmondani. Semmi olyan alapvető összefüggést nem találtam, amire számíthattam. Legalábbis nem ismertem fel. De ezért nyilván nem magamat okolom.

Rövid szünet után folytatta:

– Miért nem ellenőrizteti a tanítványaival?

– Úgy érzi, az osztályában?

Láthatóan mulattatta a kérdés.

– Nem, az isten szerelmére. A kutató tanítványaival! A kandidátusaival! Ők vele dolgoztak. Jobban ismerik a részleteket, mint én, vagy bárki a tanszéken.

– Jó ötlet – mondtam mintegy mellékesen. Az is volt. Nem is tudom, magamtól miért nem jutott eszembe. Talán mert az ember ösztönösen azt hiszi, hogy egy professzor mindenkinél többet tud.

Amikor távozni készültem, ujját a kabáthajtókájába akasztva megszólalt:

– Meg aztán azt hiszem, rossz nyomon jár. Tekintettel a rendkívüli körülményekre, bizalmasan elárulom, hogy Tywood nem volt egy lángész a maga területén. Adekvát tanár volt, ezt be kell ismerni, de a kutatásaival sosem vívott ki magának elismerést. Hajlamos volt mindent elméleti úton megmagyarázni, nem sokat adott a kísérletek eredményeire. A maga papírjai is valami ilyesmik lehetnek. Azok miatt senki sem... rabolta volna el őt.

– Komolyan? Értem. Van valami ötlete arra, hogy miért ment el, és hogy hová?

– Semmi konkrétum – biggyesztette az ajkát –, de mindenki tudta róla, hogy instabil. Két éve leütötték, és egy egész szemesztert kihagyott. Sosem épült fel teljesen. A fél oldala lebénult, még ma is látszik a mozgásán. Még egy ütés megölné. Azt pedig bármikor megkaphatja.

– Úgy érti, hogy már halott?

– Nem lehetetlen.

– Akkor úgy kérdezem, hol a tetem?

– Nos... azt hiszem, ez a maga dolga.

Az volt, így aztán távoztam.

Egy kutatólaboratóriumnak nevezett káoszz kellős közepén kifaggattam Tywood mind a négy kutató tanítványát. Ezek a laborok arról híresek, hogy a reményteljes kutatók évente cserélődnek bennük, mindig mások lépnek a helyükre.

Maga a labor tele van műszerekkel zsúfolt polcokkal, a munkaasztalon csak az éppen használatos készülékek foglalnak helyet, legfeljebb a közeli szekrényekben lapul néhány odakészített hasznos darab, amire esetleg szüksége lehet a kutatónak. A falak mentén elhelyezett, a mennyezetig érő szekrények polcain régi, olykor ismeretlen rendeltetésű műszerek és készülékek sorakoztak, amiket régmúlt szemeszterek diákjai használtak, s amiket azóta sem vett elő senki. Nyugodtan állíthatjuk, hogy nincs olyan kutató, aki valamennyi szekrény tartalmát ismerné.

Tywood mind a négy tanítványa aggódni látszott. Közülük három a saját státuszát féltette. Azt is jobbára amiatt, hogy Tywood nélkül nem boldogultak a "problémájukkal". Velük nem foglalkoztam – gondolom, ők azóta már megszerezték a fokozatukat –, inkább a negyediket hívtam félre.

Neki volt a legelkínzottabb arca, és nem tűnt túl beszédesnek, amit jó előjelnek tartottam.

Merev tartással ült az asztal melletti magas támlájú székben, míg én vele szemben kényelmesen hátradőltem egy öreg, nyikorgó forgószékben, és a homlokomba húztam a kalapomat. Edwin Howe-nak hívták, és csak később szerzett fokozatot; ezt biztosan tudom, mert most a Tudományos Tanszék egyik fejese.

– Ugyanazt a munkát végzi, amit a társai, ugye? – kérdeztem.

– Itt bizonyos fokig mindenki nukleáris kutatást folytat.

– De nem egészen ugyanazon a vonalon?

– Különféle témákon dolgozunk – rázta meg lassan a fejét. – Jól elkülöníthető témákat kell választanunk, különben nem tudunk publikálni. Fokozatot pedig csak úgy szerezhetünk. – Mintha csak én mondtam volna. – Valamiből nekünk is élnünk kell.

Hát ez valószínűleg az ő esetükben is igaz lehet.

– Rendben van. Mi a maga területe?

– Matematikával foglalkozom. Úgy értem Tywood professzor mellett.

– Miféle matematikával?

Halványan elmosolyodott, s ezzel pontosan ugyanolyan légkört teremtett maga körül, mint reggel Keyser professzor. Amolyan "csak-nem-hiszed-hogy-nekiállok-neked-itt-magyarázni-te-ostoba" légkört. Mindazonáltal hangosan csak annyit mondott:

– Azt kissé körülményes volna elmagyarázni.

– Segítek. Valami ilyesfélével?

Elébe löktem az összetekert lapokat.

Még csak át sem futotta. Csak felkapta és panaszosan feljajdult:

– Ezeket honnan szerezte?

– Tywood széfjéből.

– A többi is magánál van?

– Biztonságos helyen – blöfföltem.

Egy kissé megnyugodott – de nem túlságosan.

– Ugye nem mutatta még senkinek?

– Csak Keyser professzornak.

– Annak a sakálnak? És mit mondott? – Howe lebiggyesztette az ajkát, és udvariatlan hangot hallatott.

Felfelé fordított tenyérrel széttártam a kezem, mire Howe felnevetett. Azután könnyedén azt mondta:

– Igen, ilyesmivel foglalkozom.

– És mi ez az egész. Próbálja meg érthetően megfogalmazni.

Kissé tétovázott.

– Nézze, ez bizalmas anyag. Még Pop többi tanítványa sem tud róla semmit. Azt hiszem, még én sem ismerem teljes egészében. Tudja, én nem csak a fokozat miatt hajtok. Ez Tywoodnak a Nobel-díjat jelenti, nekem pedig a tanársegédi állást a Cal Technél.

Lassan megráztam a fejemet, és halkan figyelmeztettem:

– Nem, fiam. Maga félreért engem. Beszélnie kell róla, mielőtt a nyilvánosság elé kerül, mert Tywood eltűnt. Lehet, hogy meghalt, lehet, hogy nem. És ha meghalt, valószínűleg meggyilkolták. És ha a tanszéken felmerül a gyilkosság gondolata, mindenki arról fog beszélni. Úgyhogy még hátránya is származhat abból fiam, ha valamit megpróbál eltitkolni.

Ez hatott. Tudtam, hogy így lesz, mert minden ember olvas gyilkosságról és titokzatos eltűnésről, és ismeri a kliséket. Felpattant a székéből, és olyan folyékonyan kezdett hadarni, mintha olvasná:

– Remélem, engem nem gyanúsít... ilyesmivel. A karrierem...

Kezdte kiverni a víz, ezért intettem, hogy üljön vissza. Már tudtam, hogyan közelítsem meg a témát.

– Nem gyanúsítok senkit, legalábbis egyelőre. És magának sem esik baja, ha beszél.

Már készen állt a válasszal:

– Csakhogy ez szigorúan bizalmas.

Szegény fickó. Nem ismeri a "szigorú" szó jelentését. Még nem járt látótávolságon kívül, amióta a kormány eltemette az ügyet azzal, hogy rábiggyesztette a "?" megjegyzést. Idézőjel. Kérdőjel. Idézőjel bezárva. (Nem viccelek, az ügyet meg sem nyitották, le sem zárták. Csak "?")

– Azt gondolom tudja, mi az időutazás? – kérdezte kétkedőn.

Hát persze, hogy tudtam, mi az időutazás. Az idősebbik fiam tizenkét éves, és délutánonként addig ül a televízió előtt, amíg csak van benne műsor.

– Mi van az időutazással?

– Bizonyos értelemben meg tudjuk csinálni. Valójában "mikrotemporális áthelyezés"-ről van szó...

Majdnem elvesztettem a türelmemet. Nyilvánvaló, a fickó lóvá akar tenni, mégpedig nem is túl finoman. Olykor hagyom, hogy ostobának nézzenek, de nem ennyire. Fojtott hangon rászóltam:

– Azt akarja mondani, hogy Tywood elkóborolt valahol az időben – mint Ace Rogers, a Magányos Időcsavargó? – Ez volt Junior kedvenc sorozata. (Ace Rogers ezen a héten éppen Dzsingisz kánt állította meg fél kézzel.)

Pontosan olyan undorral pillantott rám, ahogyan nekem kellett volna őrá néznem.

– Nem – vakkantotta. – Nem tudom, merre van Pop. Ha figyelt volna rám, mikrotemporális áthelyezést mondtam. Ez most nem video-show és nem mágia, ez történetesen tudomány. Feltételezem, ismeri az anyag-és energia megmaradás törvényét.

Savanyú képpel bólintottam. Hirosima óta mindenki hallott róla.

– Akkor jó – nyugodott meg. – Ez jó kezdet. Na most, ha egy ismert tömeget temporálisan áthelyez – azaz visszaküld az időben –, akkor anyagot teremt az időnek abban a pontjában, amelyikbe küldte. Ehhez a teremtett anyaggal arányos mennyiségű energiára van szüksége. Más szóval, ha elküld egy grammot – vagy mondjuk egy unciát –, ahhoz egy uncia anyagot teljesen dezintegrálnia kell, hogy a szükséges energiához jusson.

– Hmm – mondtam. – Szóval így kell egy uncia anyagot teremteni a múltban. De attól nem semmisül meg az anyag, hogy kimozdítja a jelenből? Az nem teremt megfelelő mennyiségű energiát?

Legalább úgy meglepődött ezen, mintha darázsra ült volna. A laikusok nyilván nem szoktak tudósokat kérdezgetni.

– Csak egyszerűen próbáltam kifejezni magam, hogy megértsen. Valójában ez jóval komplikáltabb. Nagyon jó volna, ha az eltűnéskor keletkező energiát felhasználhatnánk magához az eltűnéshez, de ez a kör nem működik, ezt elhiheti nekem. Az entrópia miatt. Szabatosan fogalmazva az energia az idő tehetetlenségének legyőzéséhez kell: a grammban kifejezett tömeg visszaküldéséhez annyi erg energia szükséges, amennyi egyenlő a tömeg és a centiméter per másodpercben kifejezett fénysebesség négyzetének szorzatával. Ez történetesen Einstein Tömeg és Energia Ekvivalenciájának Egyenlete. E = mc2. Ez volt a mateklecke.

– Ismerem – mondtam, s megpróbáltam legyűrni türelmetlenségemet. – És mindezt kísérleti úton dolgozták ki? Vagy csak papíron?

Nyilván ez volt az a kérdés, ami miatt folytatta.

A szemében kigyúlt az a láng, ami minden kutató szemében felvillan, ha a kutatási területéről érdeklődnek. Amit szívesen megvitatna még egy bugris zsaruval is – és pillanatnyilag éppen ez volt a felállás.

– Nézze – magyarázta olyan modorban, mint a kereskedő, aki sötét boltjának legmélyére csalogatja a vevőt –, az egész azzal a neutrinó dologgal kezdődött. A harmincas évek óta keresik a neutrinót, de nem találják. Ez egy szubatomikus részecske, aminek töltése van, és a tömege kisebb, mint az elektroné. Természetesen majdnem lehetetlen a nyomára bukkanni. De tovább keresik, mert a neutrinó létezése nélkül a nukleáris folyamatok egyensúlya felborulna. És Pop Tywood úgy húsz évvel ezelőtt azt gondolta ki, hogy az energia egy része az időbeli visszahelyeződés során eltűnik. Ezen a problémán kezdtünk el – vagyis kezdett el – dolgozni, és én voltam az első tanítványa, akit beavatott a dologba.

Természetesen igen kis anyagmennyiségekkel dolgoztunk. Nos, csak egy zseniális ötlet volt Pop részéről, hogy mesterséges radioaktív izotópokkal keressük a nyomokat. Mikrogrammnyi mennyiségekkel tudtunk csak kísérletezni, hogy számlálóval kövessük az aktivitást. Az aktivitás és az idő függvénye egy igen egyszerű törvénnyel fejezhető ki, amit semmiféle laboratóriumi feltétel nem képes megváltoztatni.

Tizenöt percnyire visszaküldtünk egy csepp anyagot, és tizenöt perccel azelőtt, hogy megtettük volna – valójában minden automatikusan ment végbe –, a számláló értéke a duplájára ugrott, majd a visszaküldés pillanatában az eredeti érték alá esett. Az anyag megduplázta önmagát, és tizenöt percen át kétszeres anyagmennyiséget mértünk...

– Úgy érti, hogy ugyanazok az atomok egyidejűleg két helyütt léteztek? – szakítottam félbe.

– Igen – bólintott kissé csodálkozva –, miért is ne? Ez az, ami miatt olyan sok energiára van szükség az atomok megalkotásához. – Azzal tovább hadart: – Most elmondom, mi volt az én különleges feladatom. Amikor visszaküldünk egy bizonyos mennyiségű anyagot tizenöt percnyire a múltba, az relatíve ugyanazon a helyen bukkan fel annak ellenére, hogy ez idő alatt a Föld tizenhatezer mérföldet tesz meg a Nap körül, továbbá maga a Nap is több ezer mérföldet mozdul el, és így tovább. Csakhogy előfordul némi eltérés, ami két okra vezethető vissza. Én ezeket tanulmányoztam.

Először is van egyfajta súrlódási effektus – amennyiben alkalmazhatjuk ezt a kifejezést –, ami miatt az anyag némiképpen elmozdul a Földhöz képest. Ez az anyag természetétől függ, és attól, hogy milyen messzire küldtük vissza. És feltételeztük, hogy amiatt is létrejöhet az eltérés, hogy magához a visszaúthoz is idő kell.

– Ez hogy lehet?

– Úgy értettem, hogy az átfordítási idő alatt szétszóródik valamennyi radioaktivitás, mintha a tesztelt anyag az út során is sugározna. A számításaim szerint – nos, ha maga visszamegy az időben, minden száz évben egy napot öregszik. Más szóval, mialatt az "időgépen" kívül elhelyezett időmérő száz évet regisztrál, odabent a saját órája csak huszonnégy óra eltérést mutat. Azt hiszem, ez egy egyetemes állandó, lévén, hogy a fénysebesség is egyetemes állandó. Mindenesetre ez a munkám.

Néhány percig rágódtam a dolgon, majd megkérdeztem:

– Honnan vették a kísérlethez szükséges energiát?

– Az atomerőműtől kiépítettek egy különleges tápvonalat. Popnak ott jó kapcsolatai vannak.

– Hmm. Mekkora volt a legnagyobb anyagmennyiség, amit visszaküldtek?

– Ó – vonta fel a szemöldökét –, azt hiszem, egy alkalommal egyszázad milligrammot helyeztünk át. Az tíz mikrogramm.

– A jövőbe próbáltak már valamit küldeni?

– Az nem megy – vágta rá gyorsan. – Lehetetlenség. Abban az irányban nem változtathat semmit, mert ahhoz több, mint végtelen mennyiségű energia kellene. Ez a dolog csak egy irányban működik.

Alaposan szemrevételeztem a körmeimet.

– Mennyi anyagot tudna visszaküldeni, ha mondjuk... száz font plutóniumot hasítana szét?

Számomra a dolgok egyre nyilvánvalóbbá váltak. A választ gyorsan megkaptam.

– A plutónium hasadás során az anyagnak csupán egy-két százaléka alakul át energiává. Vagyis száz font plutónium esetében egy vagy két fontnyi anyag mehetne vissza az időben.

– Csak annyi? És tudna kezelni ilyen nagy mennyiségű energiát? Úgy értem, száz font plutónium meglehetősen nagyot tud robbanni.

– Minden relatív – válaszolta fellengzős modorban. – Ha rendelkezésére áll az az energiamennyiség, és hagyja, hogy az időben elmozdulhasson, akkor kezelhetővé válik. Ha egyszerre szabadítja fel, de még ugyanabban a pillanatban fel is használja, akkor is kezelhető marad. Amikor anyagot küldünk vele vissza, gyorsabban felhasználódik, mint egyszerű fúzió alkalmával. Legalábbis elméletileg.

– De hogyan tud megszabadulni tőle?

– Természetesen úgy, hogy szétterül az időben. Az anyag visszaküldéséhez szükséges minimális idő az anyag tömegétől függ. Különben fennállna a veszély, hogy az energia az időben felhalmozódik.

– Rendben van, fiam – mondtam. – Most felhívom a főhadiszállást, és kérek valakit, aki hazaviszi magát. Addig itt várjon.

– De... minek?

– Nem tart sokáig.

Nem is tartott – és a kiesett időt később visszakapta.

Az éjszakát a Főhadiszálláson töltöttem. Volt ott egy könyvtárunk – egy igen különleges könyvtárunk. A robbanás reggelén két vagy három operátorunk csendben elmerült az egyetem kémiai és fizikai könyvtárában. Szakemberek voltak. Felkutattak minden egyes cikket, amit Tywood valaha publikált valamelyik tudományos lapban. Máskülönben semmi zavaró momentum nem történt.

Mások a magazinokat lapozták át, meg a könyveket. Minden anyag a Főhadiszállás egy különleges helyiségébe került, ami valóságos Tywood-archívummá változott. De ennek sem volt határozott célja. Mindez csupán azt az alaposságot szemlélteti, ami a problémát – amivel foglalkozom – körülveszi.

Én is átnéztem azt a könyvtárat. De nem a tudományos részét. Tudtam, hogy azokban semmi olyasmi nincs, ami engem érdekelne. Csakhogy Pop Tywood húsz évvel ezelőtt írt a magazinok számára néhány cikket. Én azokat olvastam el. És kiszűrtem belőle minden személyes vonatkozású adatot.

Azután leültem, és gondolkozni kezdtem – majd káromkodni.

Hajnali négy körül kerültem ágyba, és rémálmok gyötörtek.

Reggel kilenckor mégis ott voltam a Főnök irodájában.

A Főnök nagydarab ember volt. Acélszürke haját lenyalva viselte. Nem dohányzott, az asztalán mégis ott tartott egy doboz cigit, és amikor néhány másodpercig nem akart semmit mondani, aprólékos mozdulatokkal kivett belőle egy szálat, alaposan megsodorgatta, megszagolgatta, a szája sarkába dugta, és rendkívül lassan meggyújtotta. Mire végzett, akkor is akadt mondanivalója, ha nem akart semmit mondani. Ezután letette a cigit, és hagyta magában elhamvadni.

Három hetenként fogyasztott el egy dobozzal, és a karácsonyi ajándékai között mindig talált belőle néhány kartonnal.

Most azonban nem nyúlt utána. Csak összefonta karját, és a homlokát ráncolva nézett rám.

– Hallgatom.

Elmondtam neki. Lassan beszéltem, mert a mikrotemporális áthelyezés nem sokaknak fekszik, különösen, ha hozzám hasonlóan időutazásnak nevezik. Így kívántam jelezni, hogy mennyire komoly a dolog, amire egyszer úgy kérdezett rá, mintha hibbant volnék.

Amikor befejeztem, egy ideig néztük egymást. Ő szólalt meg először.

– Azt gondolja, hogy valami nagyobb – egy-két fontnyi – tárgyat akart visszaküldeni, és ehhez kellett neki az atomerőmű?

– A jelek erre utalnak.

Hagytam gondolkodni. Szerettem volna, ha sokáig gondolkodik. Szerettem volna, ha ugyanarra gondol, amire én, mert azt nem volnék képes kimondani...

Mert utáltam volna kimondani...

Mivelhogy marhaság. Másrészt borzalmas.

Ezért aztán csendben maradtam, ő meg gondolkodott, és olykor a gondolatai kiültek az ábrázatára.

Egy idő után megszólalt:

– Tegyük fel, hogy a tanítvány, Howe, az igazat mondta – jobb lesz, ha átnézi a jegyzeteit, amit feltételezem, már lefoglalt...

– Az egész emeleti szárny azzal foglalkozik. A napló Edwardsnál van.

– Rendben – folytatta. – Feltéve, hogy Howe mindenben az igazat mondta, Tywood miért egy milligrammal kezdte? – Rámemelte súlyos pillantását. – Maga most a dolog időutazás vonatkozásával foglalkozik. A maga számára ez a kritikus pont, meg a vele kapcsolatos energiajelenségek.

– Igen uram – válaszoltam mogorván –, pontosan ez.

– Arra gondolt-e már, hogy tévedhetett is? Hogy rosszul értelmezi a dolgokat?

– Ezt nem egészen értem.

– Nos, figyeljen ide. Azt mondta, hogy átolvasta a Tywood-anyagot. Rendben, Tywood egyike volt azoknak a tudósoknak, akik a Második Világháború után az atombombáért küzdöttek; világállamot akartak. Ugye, erről volt tudomása.

Rábólintottam.

– Valóságos bűnszövetkezete volt – dörögte a Főnök hevesen gesztikulálva. – Segített megépíteni az atombombát, és álmatlan éjszakái voltak amiatt, amit tett. Évekig ezzel a rémmel élt együtt. És bár a III. Világháborúban a bombát nem vetették be, el tudja képzelni, mennyi bizonytalanságot jelentett mindez a számára? El tudja képzelni azt a félelmet, ami elhatalmasodott rajta, miközben a Hatvanötös Egyezményig arra várt, hogy valakik döntést hozzanak? Megvan Tywood és a hozzá hasonlók teljes pszichiátriai anyaga még az utolsó háború idejéből. Tudott erről?

– Nem, uram.

– Pedig ez így igaz. Hatvanöt után, amikor megszerveztük a világ atomerejének ellenőrzését és felügyeletét, beszereztünk minden anyagot, ami a bombákra, a különböző országok atomerőműveire, és a területen dolgozó emberek etikai konfliktusaira vonatkozott.

Akkoriban ezek komoly problémát jelentettek. 1964-ben Tywoodban morbid, tudatalatti gyűlölet támadt mindennemű atomenergia iránt.

Hibákat kezdett elkövetni, mégpedig komolyakat. Olykor el kellett tiltanunk a kutatástól. Mások még borzasztóbb dolgokat műveltek akkoriban. Bizonyára emlékszik rá, akkor veszítettük el Indiát.

Tekintettel arra, hogy az idő tájt éppen Indiában tartózkodtam, emlékeztem rá. De még mindig nem értettem a lényeget.

– És mi van – folytatta –, ha ez az attitűd véglegesen belefészkelte magát Tywoodba? Nem látja, hogy az időutazás nem más, mint egy kétélű kard? Egyáltalán minek bármit is visszaküldeni a múltba? Csupán a bizonyíték kedvéért? Már akkor megszerezte a bizonyosságot, amikor a milligramm kis töredékét visszaküldte. Azt hiszem, az is elegendő a Nobel-díjhoz.

Kell lennie valaminek, amit az egy milligrammal nem tudott megtenni, az egy fonttal viszont igen, különben nem tüntetett volna el egy egész atomerőművet. Felfedezte, hogyan lehet határtalan mennyiségű energiához jutni. Visszajuttat a múltba nyolc kiló szemetet, és eltünteti a világ valamennyi plutóniumát. Megszünteti az atomenergiát, ami meghatározza a korszakot.

Ez egyáltalán nem hatott meg, de megpróbáltam eltitkolni. Csak annyit mondtam:

– Komolyan azt hiszi, hogy ezt tervezte?

– Abból kell kiindulni, hogy nem volt normális. Honnan tudjuk, mit forgatott a fejében? Meg aztán állhatnak is mögötte – kevés tudással, de több ésszel – akik hajlandóak ott folytatni, ahol ő abbahagyta.

– És közülük megtaláltak már valakit? Van rá bizonyíték, hogy egyáltalán léteznek?

A kis ember várt, azután a cigarettás doboz után nyúlt. De a kihúzott szálat csak forgatta a kezében. Nem kell sokat várni. Türelmes voltam.

Azután anélkül, hogy meggyújtotta volna, letette.

– Nem – válaszolta. Ráemelte a pillantását, de mintha átnézett volna rajtam. – Ezek szerint maga nem nézett utána?

– Hát... nem tűnt lényegesnek – vontam vállat.

– Van valami saját ötlete?

– Igen. De nem szívesen beszélek róla. Ha kiderül, hogy tévedtem, én leszek a leggonoszabb ember a világon; ha pedig igazam lesz, én leszek a legigazabb.

– Én meghallgatom – közölte, és a kezét az asztal alá dugta.

Ez volt a bosszúja. A szoba páncélozott, hang-és sugárzásbiztos volt, még talán nukleáris robbanás ellen is védelmet nyújtott. És ez után a diszkrét kézmozdulat után maga az Egyesült Államok Elnöke sem szakíthatott félbe minket.

Hátradőltem, és azt mondtam:

– Főnök, emlékszik még, hogyan ismerkedett meg a feleségével? Jelentéktelen epizód volt?

Ezt azt hiszem, nem tudta követni. Mindenesetre rámpillantott: ő tudta, miért. Csak elmosolyodott, és azt válaszolta:

– Tüsszentettem, ő pedig hátrafordult. Egy utcasarkon történt.

– Hogyan került arra az utcasarokra? És ő hogy került oda? Arra emlékszik, hogy mitől tüsszentett? Hogy hol fázott meg? Vagy hogy mitől támadt az a porfelhő? Gondolja át, mennyi véletlenszerű egybeesésnek kellett megtörténnie, hogy maga találkozhasson a leendő feleségével.

– Gondolom, egy másik alkalommal úgyis találkoztunk volna.

– De nem tudhatja. Honnan tudja, hogy kivel nem találkozott, mert egyszer sem fordult be ott, ahol be kellett volna fordulnia, vagy mert egyszer elkésett valahonnan? Az életének menete ilyen apróságokon múlik, és ezek az apróságok, mint mindenki életében, a magáéban is vaktában esnek meg. Ezek az apróságok húsz éve követik egymást, és egyre távolabb visznek az eredeti helyzettől.

Maga tüsszentett, és találkozott egy lánnyal, és nem egy másikkal. Következményeként a lányhoz hasonlóan maga is egy döntést hozott, akárcsak az a lány, akivel nem találkozott, vagy a többi ember, akivel a későbbiek folyamán akadt össze. Meg a családja is, a lány családja is – és a gyermekeik is.

Csak azért, mert maga húsz évvel ezelőtt tüsszentett, öt, vagy ötven, vagy ötszáz olyan ember, halhatott meg, akinek nem kellett volna, vagy éppen maradt életben, akinek meg kellett volna halnia. De menjünk vissza kétszáz évet, vagy kétezret; egyetlen tüsszentés miatt előfordulhatott volna, hogy a ma élők közül senki sem születik meg.

A Főnök megvakarta a tarkóját.

– Hullámjelenség. Olvastam valahol...

– Én is. Ez nem új ötlet – de szeretném, ha elgondolkodna ezen, mert szeretnék felolvasni magának egy cikket, amit Elmer Tywood professzor írt húsz évvel ezelőtt egy magazin számára. Pontosan az utolsó háború előtt.

A film másolata ott lapult a zsebemben, a fehér fal pedig kitűnő vetítőernyőnek bizonyult, és nekem másra nem volt szükségem. A főnök már éppen készülődött megfordulni, de intettem neki.

– Nem, uram. Fel szeretném olvasni magának. És szeretném, ha figyelne.

Így aztán hátradőlt a székében.

– A cikk címe – folytattam – "Az ember első tévedése". Emlékezzen rá, hogy ez a háború előtt íródott, amikor az emberek elkeseredése a tetőponton volt. A cikk első feléből olvasok fel részleteket. Így szól:

"... hogy az Ember a hatalmas technikai fejlettség birtokában elfelejtette megoldani a nyomasztó szociális problémákat, az csak az egyik borzasztó tragédia, ami a fajt sújtotta. Az első, és talán a legnagyobb az volt, hogy egykor ezeket a problémákat megoldotta: az eredmény mégsem volt végleges, mert akkoriban nem rendelkeztek mindazzal a technikai erőforrással, ami ma a birtokunkban van. Így történhetett, hogy volt kenyerünk, de vajunk nem; vagy éppen fordítva. A kettő együtt soha...

Vegyük például a hellén világot, amelyben a filozófiánk, a matematikánk, az erkölcsünk, a művészetünk, az irodalmunk gyökerezik. Periklész és a görögök korában, akárcsak a mi világunkban, az egymással szemben álló filozófiák és életmódok meglehetősen modern egyvelege volt jelen. Azután jött Róma, adoptálta a kultúrát, és ráerőltette az emberekre a békét. A Pax Romana kétszáz éven át tartott, és azóta sem volt olyan periódus a történelemben...

A háborúzás megszűnt. Nacionalizmus nem létezett. Európa-szerte római polgárokkal lehetett találkozni. Tarsusi Paulus és Josephus Flavius is római polgár volt. A spanyolok, az észak-afrikaiak, az illírek, mind magukra öltötték a bíborszínt. A rabszolgaság létezett ugyan, de megkülönböztető jelleggel, jobbára mind büntetés, mintegy a gazdaság hiánya következtében, és a hadiszerencsének köszönhetően. Olyan hogy született – a bőr színe, a születési helye miatti – rabszolga, nem volt.

A vallási tolerancia tökéletesen működött. Ha a kereszténység korai szakaszában elő is fordult, az a vallási tolerancia elvének elvetése miatt történhetett meg; azért, mert úgy tartották, az övék az igazság – ez az elv ellentmondott a civilizált Róma erkölcsének.

A poliszokban a nyugati kultúra birtokában, a nacionalista és vallási predesztináció és elzárkózás hiánya mellett, egy magasfokú civilizációban az Ember miért nem volt képes megtartani a pozícióját?

Azért, mert az ókori hellenizmus technikailag visszamaradott volt. Mert technikai civilizáció nélkül a szabadidő árát – ennélfogva a műveltséget és a kultúrát – csak kevesek tudták megfizetni, a rabszolgaságét pedig annál többen. Mert az a civilizáció nem tudta a javakat és a kényelmet mindenki számára biztosítani.

Emiatt az elnyomott osztályok a másik világok és azon vallások felé fordult, amelyek elvetették a világi javakat, aminek következtében a tudomány fogalma egy évezreden át értelmét vesztette. A továbbiakban, ahogy a hellenizmus kezdeti hatásai kezdtek elhalványulni, a Birodalomnak hiányozni kezdett az a technológia, amivel a barbarizmust vissza tudta volna szorítani. Valójában i. u. 1500-ig kellett várni, amíg a háború hatékony fegyverré vált egy nemzet kezében ahhoz, hogy anyagi javakhoz jusson általa, és el tudja űzni a nomádokat és a betolakodókat...

Képzeljük el, mi lett volna, ha az ókori görögök valamiképpen a modern fizikai és kémiai ismeretek birtokába jutnak. Képzeljük el, hogy a Birodalom felemelkedése együtt jár a technika és a tudományok fejlődésével. Képzeljünk el egy olyan Birodalmat, amelyikben a rabszolgákat gépek helyettesítik, amelyben minden ember egyenlően részesedik a javakból, s amelyben a légiók olyan jól felfegyverzettek, hogy egyetlen barbár törzs sem állhatja útjukat. Képzeljünk el egy olyan Birodalmat, amely vallási és nacionalista előítéletek nélkül képes terjeszkedni az egész világon.

Egy Birodalmat, ahol minden Ember valóságosan is szabad...

Ha a történelem menetét meg lehetne változtatni. Ha annak az első nagy tévedésnek elejét lehetne venni..."

Ennél a pontnál megálltam.

– Igen? – kérdezte a főnök.

– Nos, úgy hiszem, nem nehéz kapcsolatot találni aközött, hogy Tywood abbéli igyekezetében, hogy az időben visszaküldjön valamit, felrobbantott egy egész atomerőművet, és aközött, hogy a széfjében görög nyelvű kémiai tárgyú feljegyzéseket találtunk.

Miközben ezt feldolgozta, az arckifejezése megváltozott. Azután azt mondta:

– De hiszen semmi sem történt.

– Tudom. Csakhogy Tywood tanítványa szerint egy nap kell ahhoz, hogy az ember egy évszázadot visszautazzon az időben. Feltéve, hogy a célunk az ókori Görögország, akkor húsz évszázadunk van, azaz húsz napunk.

– De ez megállítható?

– Azt én nem tudom. Tywood igen, de ő halott.

A dolog jelentősége jobban megdöbbentett, mint az előző este...

Az egész emberiségre kimondatott a halálos ítélet. És ha mindezt nem elvonatkoztatva szemlélem, hanem a jelen valóságra alkalmazom, akkor énrám is. Meg a feleségemre és a gyerekemre.

Mindazon túl ez példa nélküli halál. Egyszerűen megszűnünk létezni, ennyi az egész. Nem lélegzünk többé. Nem lesznek álmaink. Átcsúszunk a tér nélküli és idő nélküli árnyékvilágba. Valójában ez nem is halál. Mindössze annyi, hogy meg sem születtünk.

Vagy mégis? Létezhet a személyiségem, az egom, a lelkem tovább? Egy másik létben? Más körülmények között?

Ezeknek a gondolatoknak még nem adtam hangot eddig. De ha a gyomromban keletkezett jeges csomó beszélni tudna, az biztosan megtenné.

A Főnök befurakodott a gondolataim közé.

– Akkor már csak két és fél hetünk van. Nincs vesztegetni való időnk. Lássunk neki.

– És mihez kezdünk – vigyorogtam a szájam sarkából –, a könyv után eredünk?

– Nem – válaszolta hűvösen –, de két irányban is elindulhatunk. Az első esetben feltételezzük, hogy maga tévedett. Minden, amit eddig felderített, téves, talán szándékosan állították be annak, hogy elkendőzzék a valódi célt. Ezt ellenőrizni kell. A második esetben igaza van, és akkor még lehet rá mód, hogy megállítsuk a könyv utazását: úgy értem, az időgép üldözésén kívül. Ez esetben viszont ki kell találnunk, hogyan?

– Ehhez csak annyit fűznék hozzá uram, hogy ha ez az egész félrevezetés, akkor azt csak egy őrült vélné hihetőnek. Tegyük fel hát, hogy igazam van, és tegyük fel, hogy nincs mód a megállításra.

– Nos fiatal barátom, ez esetben az elkövetkező két és fél hétben gyorsan kell cselekednem, és ezt ajánlom magának is. Az idő így gyorsan fog múlni.

Természetesen igaza volt.

– Hol kezdjük? – kérdeztem.

– Először is a kormány fizetési jegyzékéről ki kell írnunk azoknak a nevét, akik Tywood alatt dolgoztak.

– Minek?

– Hogy következtessünk belőle. Ez a maga területe. Tywood nem tudott görögül, ezt majdnem teljes bizonyossággal állíthatom, tehát kellett lenni valakinek, aki elvégezte a fordítás munkáját. Nagyon valószínű, hogy ilyesmit nem végeznek ingyen, minthogy Tywood sem az egyetemi fizetéséből egyenlítette ki a számlát, hanem a személyes rendelkezésére bocsátott alapból.

– Az is lehet – vetettem közbe –, hogy nagyobb titoktartást akart, mint amennyit a kormányzati alap megengedett.

– És miért? Hol látja a veszélyforrást? Talán bűn az, ha lefordíttat egy kémiai szöveget görögre? Ugyan ki következtetne belőle mindarra, amit maga feltételez?

Mintegy félóra múlva ráakadtunk Mycroft James Boulder nevére, aki mint "konzultáns" szerepelt a fizetési listán, és akit az Egyetemi Katalógus filozófiaprofesszorként jegyzett. Telefonon érdeklődtünk felőle, és kiderült, hogy többek között az ógörög nyelvnek volt kiváló ismerője.

És ez nem lehetett véletlen, mert amikor a Főnök éppen venni akarta a kalapját, a hivatali teletype kijelezte, hogy Mycroft James Boulder már két órája vár bebocsátásra az előszobában.

A Főnök visszatette kalapját a fogasra, és kinyitotta az iroda ajtaját.

Mycroft James Boulder professzor egy szürke férfi volt. A haja is szürke, a szeme is szürke. Még az öltönye is.

Mindezek mellett az arckifejezése is szürke volt; a feszültség szürke ráncokat rótt keskeny arcára.

– Három napja próbálkozom, hogy meghallgatást nyerjek egy befolyásos embernél – mondta halkan. – Önnél magasabbra már nem tudok menni.

– Talán én is elég leszek. Mi a gondja?

– Nagyon fontos, hogy találkozzam Tywood professzorral.

– Tudja, hogy hol tartózkodik most?

– Egészen biztos vagyok benne, hogy a kormány őrizetében van.

– Miért?

– Mert tudomásom van róla, hogy olyan kísérletet tervezett, amivel megszegi a biztonsági előírásokat. Az azóta megtörtént eseményekből még én is csak arra tudok következtetni, hogy valóban megszegtek néhány előírást. Feltételeznem kell, hogy azt a kísérletet komolyan gondolta. Meg kell bizonyosodnom felőle, hogy eredményesen végződött-e?

– Boulder professzor – hangsúlyozta a Főnök –, feltételezem, tud görögül.

– Igen, tudok – hangzott a higgadt válasz.

– És a kormánypénzek terhére fordított kémiai tárgyú szöveget Tywood professzor számára.

– Igen, legálisan foglalkoztatott konzultáns.

– Az a fordítási munka jelen körülmények között mégis bűnnek minősül, és önt a Tywood által elkövetett bűntett részesévé teszi.

– Kapcsolatba tudja hozni vele?

– Ön nem? Vagy nem hallott Tywood azon szándékáról, hogy időutazást valósít meg... vagy ahogyan önök nevezik... miktotemporális áthelyezést?

– Ah? – Boulder enyhén elmosolyodott. – Ezek szerint önöknek is beszélt róla.

– Nem, nem említette – csattant fel a Főnök. – Tywood professzor halott.

– Micsoda? Ezt... nem hiszem el.

– Agyvérzésben halt meg. Nézze.

Nála volt az egyik fénykép, amit a széfben találtunk. Tywood arca eltorzult ugyan, de felismerhető maradt.

Boulder alig kapott levegőt. A falióra tanúsága szerint teljes három percig meredt a képre.

– Ez hol készült? – kérdezte végül.

– Az atomerőműben.

– Befejezte a kísérletet?

– Azt nem tudjuk megmondani – vont vállat a Főnök. – Már halott volt, amikor rátaláltunk.

Boulder beharapta vértelen ajkait.

– Valahogyan ki kell derítenünk. Ez egy tudományos megbízatás volt, és ha szükséges, a kísérletet meg kell ismételni...

A Főnök csak egy pillantást vetett rá, és a cigarettája után nyúlt. Még sosem tapasztaltam, hogy ilyen sokáig tartott volna a rágyújtás, de végül ott füstölt a cigaretta a kezében, ő pedig így szólt:

– Tywood húsz évvel ezelőtt írt egy cikket az egyik magazinnak...

– Ó – biggyesztette az ajkát a professzor –, így jutottak hát a nyomára? Azt akár figyelmen kívül is hagyhatják. Tywood csak fizikus volt, a történelemhez és a szociológiához semmit sem értett. Egy iskolásfiú álmodozása, semmi több.

– Ezek szerint nem hiszi, hogy a maga fordítását, amit visszaküldött Róma Aranykorába, alkalmazni fogják?

– Természetesen nem. Azt hiszi talán, hogy egy kétezer éves lassú fejlődés eredményeit be lehet vezetni egy gyermekcipőben járó társadalomban, amely még nincs felkészülve rá? Gondolja, hogy egy nagy találmány, vagy egy tudományos elv csak úgy kipattanhat a kor kulturális miliőjéből kiemelkedő tudós elméjéből? Newton gravitációs törvényét húsz évvel később hozták csak nyilvánosságra, mert a korabeli számítások tíz százalékot tévedtek a Föld átmérőjét illetően. Arkhimédész csak azért nem találta fel a számtani alapműveleteket, mert nem ismerte az ismeretlen indiai tudós által bevezetett arab számjegyeket.

Ami azt illeti, az ókori Görögországban és Rómában a rabszolgaság megléte miatt aligha érdeklődtek a gépek iránt, amikor a rabszolga sokkal olcsóbb és alkalmasabb eszköznek bizonyult. És az igazi nagy szellemek sem arra fecsérelték tehetségüket, hogy olyan szerkezeteket találjanak fel, amivel kiválthatják a manuális munkát. Még az ókor legnagyobb mérnöke, Arkhimédész is vonakodott nyilvánosságra hozni gyakorlati jellegű munkáit, csak a matematikai elméleteit ismerték. És amikor egy fiatalembere megkérdezte Platontól, hogy mi a haszna a geometriának, kirúgták az Akadémiáról, mint a filozófia alapelveit tagadó egyént.

A tudomány nem fejlődhetett szabadon, csak araszolgatott abba az irányba, amerre a társadalmat alakító nagyobb erők – amiket viszont a társadalom alakítgatott –, megengedték neki. A nagy tudósok pedig csak a saját társadalmukra támaszkodva létezhettek...

A Főnök ekkor félbeszakította:

– Mi arra volnánk kíváncsiak, hogy mi része volt Tywood munkájában? Elfogadjuk azt a véleményét, hogy a történelmet nem lehet megváltoztatni.

– Ó, dehogyisnem lehet, csak nem nagy mértékben. Nézzék, amikor Tywood megkeresett azzal, hogy le kellene fordítani egy bizonyos szöveget görögre, csak a pénz miatt egyeztem bele. De ő pergamenre kérte a fordítást, és ragaszkodott hozzá, hogy az ógörög terminológiát alkalmazzam, vagyis Platón nyelvét. Azt mondta, ne törődjek azzal, ha ki kell forgatnom a szavak jelentését, csak tekercsekre írjam, és kézírással.

Nagyon különös szöveg volt. És én is megtaláltam azt a cikket. Nekem sokáig tartott levonni a nyilvánvaló következtetéseket, mert a modern tudomány már sok tekintetben túlhaladja a filozófia elképzeléseket. De végül is rájöttem az igazságra, és azonnal nyilvánvalóvá vált előttem, hogy Tywood elképzelése gyermeteg. Az idő minden pillanat húszmillió variációt rejt, és még nem született olyan matematika – vagy inkább matematikai pszichohistória – amely képes volna kezelni ezt a variáció tömeget.

Egyszóval bármely, kétezer évvel ezelőtt megtörtént eseményvariáció megváltoztathatta a történelem menetét, de nem megjósolható módon.

– Mint a kavics, amely elindítja a lavinát – sugallta a főnök tettetett nyugalommal.

– Pontosan. Látom, tisztában van a helyzettel. Én hetekig gondolkodtam a dolgon, mielőtt felismertem, miként kell cselekednem.

Mély morgás hallatszott. A Főnök felállt, a székét hátralökte. Megkerülte az asztalt, és megragadta Boulder torkát. Felpattantam, hogy megakadályozzam, de visszaintett...

Éppen csak szorosabbra vette a nyakkendőjét. Boulder még tudott lélegezni. Falfehérré vált, és amíg a Főnök beszélt, csak néha húzta össze magát – hogy levegőt tudjon venni.

A Főnök pedig azt mondta:

– Értem, hogyan határozta el magát a cselekvésre. Tudom, hogy maguk eszement filozófusok szeretnék változatlannak tudni a világot. Maga viszont újra akar dobni a kockával. Talán még azt sem bánja, ha életben marad az új felállásban – vagy hogy bizonyára senki nem tudja meg, mit tett. Csakhogy maga most teremteni fog. Hogy úgy mondjam, ad Istennek még egy esélyt.

Lehet, hogy én csak élni akarok – de ez a szó jelenthet rosszat is. Húsz millió különféle variáció között biztosan akad a jelenleginél rosszabb is. Egy Wilder nevű fickó egyszer írt egy színdarabot Hajszál híján címmel. Talán olvasta. Arról van szó benne, hogy az Emberiség csak egy hajszál híján maradt életben. Nem, most nem a jégkorszakról akarok magának mesélni, ami tudvalévően majdnem elsöpört minket a Föld színéről. Nem is azokról a görögökről kívánok szólni, akik győztek Marathónnál; vagy a Toursnál legyőzőtt arabokról; vagy a mongolokról, akik végül visszafordultak, pedig nem is győzettek le. Nem vagyok történész.

De vegyük a Huszadik Századot. A németek az első világháborúban kétszer is megtorpantak a Marne-nál, a második világháborúban pedig Moszkvánál és Sztálingrádnál is megállították őket. Mi felhasználhattuk volna az atombombát az utolsó háborúban, de nem tettük, és amikor kiderült, hogy mind a két fél megtehette volna, létrejött a Nagy Kiegyezés – mindez azért történt így, mert Bruce tábornok késve kapta meg a Ceyloni Támaszponton a felszállásra utasító parancsot. Egyik esemény így követte a másikat, végig a történelem során – hála istennek, szerencsés fordulatokat véve. Mert minden "ha" mellett, ami nem történt meg, s ami szuperemberré tehetett volna minket, volt húsz másik "ha", ami szintén nem történt meg, de azok miatt a katasztrófa árnyéka borult volna ránk.

Maga ezzel az egy a húszhoz eséllyel játszadozik – a Föld valamennyi lényének életével. És most azért van itt, mert Tywood igenis elküldte azt a szöveget.

Az utolsó mondatnál elengedte Boulder nyakkendőjét, mire az beleroskadt a székébe.

És nevetni kezdett.

– Maga ostoba – hápogta keserűen. – Milyen közel járt a célhoz, és mennyire nem találja, amit keres. Akkor hát Tywood elküldte azt az anyagot? Biztos ebben?

– A helyszínen nem találtunk kémiai szöveget tartalmazó tekercseket – válaszolta a Főnök bőszen –, de eltűnt több millió kalória energia. Ami nem változtat azon a tényen, hogy két és fél hetünk maradt, ami alatt – érdekeltté kell tennünk magát az ügyben.

– Ó, ez ostobaság. Ne dramatizálja a dolgot, kérem. Csak figyeljen rám, és próbáljon megérteni. Volt két görög filozófus, név szerint Leokipposz és Demokritosz, aki kifejlesztette az atomelméletet. Azt állították, hogy minden anyag atomokból áll. Az atomok variációi eltérőek és változatlanok, és különféle kombinációik különféle tulajdonságú, a természetben előforduló anyagokat produkálnak. Az elméletet nem kísérletekre vagy megfigyelésekre alapozták. Csak valahogy kipattant az agyukból.

A didaktikus római költő, Lucretius, a De Rerum Natura – "A dolgok természete" – című munkájában meglehetősen modern felfogásban tálalta ezt az elméletet.

A hellenisztikus korban Herosz gőzgépet építet, és majdnem teljesen gépesítette a hadviselést. Azt a periódust az abortív mechanika korának is nevezzük, mert nem vezetett sehová, a találmányok valamiképpen nem tudtak beépülni a társadalmi és gazdasági miliőbe. Az alexandriai tudomány pedig valamilyen egészen távoli, felfoghatatlan jelenség maradt.

És említhetném a Szibillák könyvét, ami a római legenda szerint egyenesen az istenektől származik, és titokzatos információkat tartalmaz...

Más szóval uraim, annak ellenére, hogy igazuk van, amikor azt állítják, hogy a múlt eseményeinek a legkisebb fordulata megjósolhatatlan változásokat eredményezett volna – és én is osztom a véleményüket, miszerint minden véletlenszerű változás sokkal inkább a rossz irányba hat, mint a jó felé –, azt kell mondanom, hogy a végső következtetésük hibás.

Mert EZ az a világ, amelyikbe a görög nyelvű kémiai kéziratot visszaküldték.

Ez volt a Fekete Királynő versenye, ha emlékszik az "Alice Tükörországban"-ra. A Fekete Királynő országában az ember bármilyen gyorsan fut, mindig egy helyben marad. Most is ez a helyzet! Tywood talán azt hitte, hogy egy új világot teremtett, csakhogy én készítettem a fordítást, és ügyeltem arra, hogy olyan passzusok ne maradjanak benne, amelyek meghaladják az ókoriak értelmi képességeit.

És az egyetlen szándékom az volt, hogy bármennyire is igyekszem, egy helyben maradjak.

Három hét telt el; három hónap; három év. Semmi sem történt. De ha semmi sem történik, az még nem bizonyít semmit. Feladtuk, hogy megtaláljuk a magyarázatot, s az lett a vége, hogy én is, a Főnök is kétségbe vontuk az egészet.

Az ügy sosem fejeződött be. Bouldert nem vádolták meg semmilyen bűntettel, mert ugyanezen az alapon a világ megmentőjének is kikiálthatták volna. Eltűnt a süllyesztőben. Végül az ügyet meg sem oldották, de nem is zárták le, csak egy dossziéba tették, amit "?" jelzéssel láttak el, és most valahol Washingtonban őrzik.

A Főnök is Washingtonban van: nagykutya lett belőle. Én pedig a Regionális Iroda vezetője vagyok.

Boulder még mindig tanársegéd. Az Egyetemeken igen lassú az előmenetel.

The Complete Stories, Vol 2 - Antológia

Vadászok kora

Ugyanazon az éjszakán ért véget, amelyiken elkezdődött. Nem tartott sokáig. Egy szerűen csak idegesített a dolog, sőt még ma is idegesít.

Tudják, Joe Bloch, Ray Manning és jómagam éppen a sarki kocsmában, a kedvenc asztalunknál üldögéltünk, és amolyan csapongó locsogással meg sörözés" igyekeztünk elütni az estét. Így kezdődött.

Joe Bloch az atombombáról kezdett beszélni, hogy szerinte mit kéne csinálni vele, meg hogy ki az ördög gondolta volna öt évvel ezelőtt. Én erre azt feleltem neki, hogy jó néhány fickó gondolta öt évvel ezelőtt, és mindenféle történetet írtak róla most meg már kemény meló vár rájuk, ha tartani akarják a lépést az újságokkal Ebből aztán szép kis dumaparti alakult ki, hogy mennyi marhaságnak tűnő dolog vált valósággá, és előkerült egy rakás "ott van például".

Ray azt mondta, hallotta valakitől, hogy valami nagyfejű tudós visszaküldött egy ólomtömböt az időben két másodpercre, két percre vagy két órára - nem tudta megmondani, hogy pontosan mennyi időre. Azt állította, hogy a tudós nem szólt erről senkinek, mert sejtette, hogy úgysem hinnének neki.

Erre én kicsit gunyorosan megkérdeztem tőle, hogy akkor ő honnan szerzett erről tudomást. Ray-nek van egy rakás cimborája, de nekem is van egy rakással, és ezek egyike sem ismer nagyfejű tudósokat. De ő erre azt válaszolta, hogy ne törődjek azzal, honnan hallotta, higgyem el, vagy hagyjam az ördögbe.

És akkor már nem maradt más hátra, az időgépről kellett dumálni. Hogy mi lenne, ha visszamennénk az időben, és megölnénk a saját nagyapánkat. Meg hogy miért nem jön vissza senki a jövőből, és mondja el, ki fogja megnyerni a következő háborút, egyáltalán lesz-e következő háború, vagy hogy egyáltalán túléli-e valaki, függetlenül attól, ki nyeri.

Ray úgy vélte, hogy ha tudnánk, ki nyeri a hetedik futamot, mialatt még a hatodikat futják, na, az lenne valami.

Joe azonban másképpen látta ezt az egészet.

- Az a baj veletek, fiúk - mondta -, hogy állandóan háborúkon meg futamokon jár az eszetek. Ami engem illet, én kíváncsi természet vagyok. Tudjátok, mit tennék, ha lenne egy időgépem?

Persze, tudni akartuk, hogy aztán alaposan kiröhöghessük, akármivel rukkoljon elő.

- Szóval, ha lenne egy időgépem - folytatta Joe -, visszamennék néhány, öt-vagy ötvenmillió évet, és kideríteném, hogy mi történt a dinoszauruszokkal.

Rosszul járt ezzel a kijelentésével, mert Ray és én úgy gondoltuk, hogy ennek aztán az égvilágon semmi értelme. Ray azt mondta rá, hogy ki az ördögöt érdekel egy rakás dinoszaurusz, én meg azt, hogy a dinoszauruszok csak arra voltak jók, hogy legyen egy rakás csontváz, amit bámulhatnak azok, akik elég ostobák ahhoz, hogy a múzeumok padlóját koptassák, és hogy egyedül azt csinálták jól, hogy eltakarodtak az útból, és helyet csináltak az emberi lényeknek. Joe erre szigorúan meredt ránk, és persze visszavágott, hogy még a dinoszauruszok is okosabbak lehettek bizonyos ismerőseinél, de Ray és én csak vigyorogtunk.

- Röhögjetek csak, ostoba fajankók, és nyugodtan tegyetek úgy, mintha mindent tudnátok - mérgelődött ekkor Joe, de ez csak azért van, mert hiányzik belőletek a képzelet! Azok a dinoszauruszok igenis klassz dolgok voltak! Milliónyi szaladgált belőlük mindenfelé. Egyik-másik akkora volt, mint egy ház, és esze is kábé annyi akadt, mint egy háznak. És aztán, egyik pillanatról a másikra, huss - pattintott egyet az ujjaival -, nem léteztek többé.

Ray és én azt tudakoltuk tőle, hogy ez meg hogyan történhetett.

De Joe kiitta a sörét, és egy pénzérmét feltartva - hogy bizonyítsa, tud fizetni - intett Charlie-nak, hogy hozzon neki még egyet, aztán csak rántott egyet a vállán.

- Mit tudom én - morogta -, éppen ezt szeretném kideríteni.

Ennyi volt az egész. Itt akár be is fejeződhetett volna. Én mondtam volna valamit, amire Ray okvetlenül rávágott volna egy poént, aztán mindannyian ittunk volna még egy-két sört, és tovább locsogtunk volna az időjárásról meg a Brooklyn Dodgersről, majd elköszöntünk volna egymástól, hogy aztán soha többé ne gondoljunk a dinoszauruszokra.

De nem ez lett, és most már nem is tudok másra gondolni, csak a dinoszauruszokra, és pocsékul érzem magam.

Az történt, hogy a szomszéd asztalnál kornyadozó kocsmatöltelék felkapta a fejét, és odakurjantott nekünk:

-Hé!

Addig nem is láttuk őt. Általános szabálynak számított, hogy nem nézegetjük azokat a kocsmatöltelékeket, akiket nem ismerünk. Nekem például éppen elég számon tartani azokat a kocsmatöltelékeket, akiket ismerek. Ez előtt a fickó előtt egy félig üres üveg állt az asztalon, és a kezében egy félig töltött poharat szorongatott.

Amikor odakiáltott nekünk, hogy "hé", mindhárman ránéztünk, és Ray azt mondta:

- Figyelj, Joe, kérdezd meg tőle, hogy mit akar!

Joe ült a legközelebb a fickóhoz. A székét megbillentve hátrafordult, és megkérdezte:

- Mit akar?

- Jól hallottam az imént? - kérdezett vissza a kocsmatöltelék. - Az urak a dinoszauruszokról beszélgettek?

Kicsit ingadozott ültében, a szeme szinte vérben úszott, és az ingéről csak sejteni lehetett, hogy valaha fehér volt, de a beszédében volt valami. Nem úgy beszélt, ahogyan a kocsmatöltelékek szoktak, ha értik, mire gondolok.

Joe mindenesetre megkönnyebbülten felelt:

- Úgy valahogy... Miért, mire kíváncsi?

A kocsmatöltelék egyfajta mosolyt villantott ránk. Furcsa volt a mosolya: a szája sarka ugyan felfelé görbült, de a szeme ugyanolyan maradt. Aztán vett egy nagy levegőt, és kivágta:

- Szeretnének építeni egy időgépet, és visszamenni a múltba, hogy megtudják, mi történt a dinoszauruszokkal?

Joe-ról lerítt, arra gyanakszik, hogy valamilyen beugratás készül ellene. Én is valami effélére számítottam.

- Miért? - kérdezte Joe. - Arra céloz, hogy hajlandó lenne építeni nekem egyet?

A kocsmatöltelék hiányos és csorba fogazatát kimutatva vigyorgott egyet, és a fejét csóválva válaszolt:

- Nem én, jó uram. Módomban állna, de nem fogom megtenni. És tudja, miért? Mert néhány évvel ezelőtt építettem egyet magamnak, visszamentem a mezozoikus korba, és megtudtam, hogy mi történt a dinoszauruszokkal.

Ha esetleg érdekli önöket, később utánanéztem, hogyan kell leírni azt, hogy "mezozoikus", ezért írtam le helyesen. És azt is megtudtam, hogy a mezozoikus kor volt az, amikor megtörtént a dinoszauruszokkal, ami megtörtént. De akkor, ott a kocsmában ez az egész csak halandzsa volt nekem, és leginkább arra gondoltam, hogy egy elmeháborodott halandzsázik nekünk. Joe utóbb azt állította, hogy tudott erről a mezoizé-dologról, de még sokáig kell majd győzködnie Ray-t és engem, mire hiszünk neki.

De most már ez sem számít. A lényeg, hogy áthívtuk az asztalunkhoz a kocsmatölteléket. Jómagam valami olyasmire számíthattam, hogy elhallgatjuk őt egy darabig, talán még egy sörre is meghívjuk, és azt hiszem, a többiek is így gondolták. De ő magával hozta az üvegét, és miután leült közénk, egész végig a jobbjában szorongatta.

- Szóval, hol épített maga időgépet? - érdeklődött Ray.

- A Középnyugati Egyetemen - válaszolta a kocsmatöltelék. - A lányom és én együtt dolgoztunk rajta.

És valóban, ahogy beszélt, olyan egyetemi fickónak tűnt.

- És hol van most? - kérdeztem. - A zsebében?

A fickónak a szeme se rebbent. Nem ugrott nekünk, hiába szórtuk rá a bölcsebbnél bölcsebb beszólásokat. Hangosan beszélt magában, mintha a whisky megoldotta volna a nyelvét, és még csak azzal sem törődne, hogy ott maradunk-e vele, vagy magára hagyjuk.

- Összetörtem - válaszolta -, nem akartam, hogy létezzen. Elegem lett belőle.

Persze, nem hittünk neki. Fikarcnyit sem hittünk neki. Elmondom, hogy miért, hogy tisztába tegyük a dolgokat. Nyilvánvaló, hogy ha valaki feltalál egy időgépet, akkor degeszre keresheti magát. Megkeresheti a világ összes pénzét, mert idejében megtudhatja, hogy mi fog történni a tőzsdén, a futamokon és a választásokon. Ezt senki sem lenne képes elhajítani, akármilyen oka legyen is rá. Emellett meg egyikünk sem hitt az időutazásban, mert mi lenne, ha az ember tényleg kinyírná a saját nagyapját?

Na, mindegy...

- Aha... szóval, összetörte - mondta ekkor Joe. - Biztos úgy volt. Egyébként hogy hívják?

Ám a fickó ezt az egyet nem volt hajlandó elárulni. Megkérdeztük tőle még néhányszor, végül ráragasztottuk a nevet: "Professzor".

Professzor aztán kiürítette a poharát, és lassan, nagyon lassan ismét megtöltötte. Minket nem kínált meg, így aztán csak a sörünket szívogattuk.

Végül én szólaltam meg:

- Rendben, vágjon bele! Tehát, mi történt a dinoszauruszokkal?

Hiába biztattam, nem árulta el rögtön. Csak bámulta az asztal közepét, és annak locsogott tovább:

- Nem tudom megmondani, hogy Carol hányszor küldött vissza engem, akár néhány percre, akár néhány órára, mielőtt megtettem a nagy ugrást. Bevallom őszintén, nem érdekeltek a dinoszauruszok. Csak azt akartam kipróbálni, hogy a gép milyen messzire képes vinni engem a rendelkezésemre álló energiaforrással. Azt hiszem, veszedelmes kísérlet volt... de hát nem gyönyörű az élet? Ők meg háborúztak. .. micsoda őrültség...

Úgy forgatta-dédelgette a poharát, mintha csak amolyan általános dolgokon törte volna a fejét, aztán úgy tűnt, átugrott egy részt, és rátért a lényegre:

- Szép, derült idő volt. A nap fényesen sütött. Nem láttam sem mocsarakat, sem zsurlókat. Nyomát sem láttam azoknak az undok, krétakori kellékeknek, amelyeket a dinoszauruszokhoz társítunk manapság... - Legalábbis, azt hiszem, hogy ezt mondta. Nem értettem tisztán az összes nagyokos szót, így most már csak azokat tudom, amik valahogy megragadtak az emlékezetemben. Utánanéztem, hogy kell írni őket, és meg kell mondjam, hogy bár a Professzor már alaposan teleszívta magát, dadogás nélkül, szépen ejtette ki valamennyit.

Talán éppen ez aggasztott minket. Ismerősként bánt a szavakkal, könnyedén gördültek le a nyelvéről.

- Egy késői korba kerültem, de biztosan a kréta időszakba - folytatta. - A dinoszauruszok már javában pusztultak, leszámítva azokat a kicsiket, amelyek fémövet és fegyvert viseltek a derekukon.

Mialatt a Professzor beszélt, Joe belekortyolt a sörébe. A szánalmas kijelentés hallatán kis híján leharapta a pohara szélét, és felhördült:

- Miféle kicsik? Miféle fémövek? Milyen fegyverek?

A Professzor éppen csak egy pillanatra nézett rá, aztán ismét hagyta, hogy a tekintete elvándoroljon.

- Kicsi, alig négy láb magas hüllők. A hátsó két lábukon jártak, vastag farkuk volt, valamint kisebbfajta kezük, amelyeken ujjak meredeztek. A derekukon fémövet viseltek, amiről pisztolyhoz hasonlatos fegyverek csüngtek. Annyi bizonyos, hogy azok a fegyverek nem golyót vagy sörétet tüzeltek, hanem valamilyen fajta energiahullámot lőttek ki.

- Mit lőttek ki? - kérdeztem megrökönyödve. - Mondja, mikor is történt ez? Évmilliókkal ezelőtt?

- Pontosan - felelte a Professzor. - Hüllők voltak. A testüket pikkelyek borították, nem volt szemhéjuk, és valószínűleg tojással szaporodtak. De energiafegyvereik voltak. Öttel találkoztam. Amint kiszálltam az időgépből, máris rám támadtak. Minden valószínűség szerint több millió ilyen lény élt akkoriban. Az egész Földet benépesítették. Ők lehettek a világ urai.

Azt hiszem, Ray ekkor úgy hitte, hogy végre elkapta a fickót, mert a tekintetében megjelent az a kifejezés, aminek láttán az ember úgy érezte magát, mintha fejbe vágták volna egy üres söröskorsóval. Üressel, nem telivel, mert az sörpocsékolás lett volna. Azt mondta:

- Figyeljen rám, Prof, több millióan voltak, mi? Vannak ugyebár azok a fickók, aki mást sem tesznek, csak régi csontokat túrnak elő a földből, és addig vacakolnak velük, amíg ki nem derítik, hogy hogyan néztek ki a dinoszauruszok. A múzeumok tele vannak ilyen csontvázakkal, nem igaz? Na, akkor hol vannak azok, amelyikek fémövet viseltek a derekukon? Ha több millióan voltak, mi lett velük? Hol vannak a csontjaik?

A Professzor felsóhajtott, amolyan igazi, szomorú sóhajjal. Talán ekkor döbbent rá első ízben, hogy három overallos melóshoz beszél egy sarki kocsmában. Vagy talán eddig is tudta, csak éppen nem törődött vele.

- Nem csoda, ha nem találták meg a maradványaikat - válaszolta. - Csak gondoljanak bele, hogy mindeddig összesen hány állat élt a Földön! Hány milliárd és milliárd. Aztán gondoljanak bele, hogy milyen kevés fosszíliát találtunk eddig. Ráadásul azok a gyíkok intelligensek voltak, ezt jól jegyezzék meg! Nem ragadtak bele a sárba vagy egy hófúvásba, nem zuhantak lávába, nem fulladtak mocsárba, legfeljebb akkor, ha valóban komoly baleset érte őket. Gondoljanak bele, hogy milyen kevés emberi fosszília került elő! Még az alig egymillió évvel ezelőtt élt előemberekből is alig maradt valami.

Lenézett maga elé, és meg-megforgatta félig töltött poharát, aztán tovább beszélt:

- Egyébként meg mit árulnak el a fosszíliák? A fémöveket idővel megeszi a rozsda, semmi sem marad belőlük. Azok a kis gyíkok meleg vérűek voltak. Én ezt tudom róluk, de néhány megkövesedett csont alapján senki sem tudná bebizonyítani. Mégis, mi az ördögöt várunk? Egymillió év múlva egy emberi csontvázból ki tudná megállapítani, hogy nézett ki New York? Ha valaki szemügyre venné egy ember és egy gorilla csontvázát, talán képes lenne megállapítani, hogy melyik készített atombombát, és melyik evett banánt egy állatkertben?

- Hé! - kurjantott közbe Joe. - Még a legostobább tróger is meg tudja különböztetni egy gorilla csontvázát egy emberétől! Az embernek sokkal nagyobb az agya. Ebből aztán mindenki meg tudja állapítani, hogy melyik az intelligens!

- Valóban? - A Professzor kacagott egy sort, csak úgy magának, mintha ez az egész olyan egyszerű és nyilvánvaló lenne, hogy égbekiáltó szégyen volna időt pazarolni rá.

- Szóval, maga az emberi agy alapján képes lenne megítélni, hogy az emberi teremtmények mennyi mindent találtak fel? Csakhogy az evolúció sokféleképpen oldotta meg ugyanazt a problémát! Vegyük például a repülést! A madarak így repülnek, a denevérek meg amúgy. Az élet számtalan trükköt talált ki. Egyébként meg mit gondolnak, mekkora részét használjuk az agyunknak? Legfeljebb az ötödét. Ezt állítják a pszichológusok. Amennyire ők tudják, sőt amennyire bárki tudja, az agyunk nyolcvan százalékát egyáltalán nem használjuk. Hogy úgy mondjam, mindenki alacsony sebességfokozatban üzemel, leszámítva néhány történelmi személyiséget. Például Leonardo da Vincit, Arkhimédészt, Arisztotelészt, Gauss-t, Galois-t, Einsteint...

Én ezek közül a fickók közül egyedül Einsteinről hallottam, de ezt inkább elhallgattam. A Professzor elsorolt még néhányat, de utóbb csak ezekre emlékszem. Aztán pedig azt mondta:

- Azoknak a kis gyíkoknak kicsi volt az agyuk, legfeljebb negyedakkora, mint á miénk, talán még kevesebb, de az egészet használták. Minden egyes cseppjét. A csontjaikból sosem fog kiderülni, de intelligensek voltak. Ugyanolyan intelligensek, mint az emberek. És ők uralták az egész Földet.

És akkor Joe előjött egy valóban jóval. Egy darabig biztosra vettem, hogy a cimborám végre elkapta a Professzort, és szörnyen örültem neki, hogy előhozakodott vele. Azt mondta:

- Nézze, Professzor, ha azok a gyíkok olyan átkozottul nagymenők voltak, miért nem maradt utánuk semmi? Hol vannak a városaik, a házaik meg az a sok minden, ami folyton előkerül az ősemberek után, tudja, a kőkések, meg az efféle holmik? A pokolba is, ha az emberek eltűnnének a Földről, gondoljon csak bele, hogy mennyi minden maradna utánunk? Egy mérföldet sem gyalogolhat anélkül, hogy ne botlana bele egy városba. És ott vannak az utak, a vasutak meg minden!

Ám a Professzort egyszerűen nem lehetett megakasztani. Még csak a szeme sem rebbent. Egyszerűen vett egy levegőt, és visszalőtt:

- Ön még most is az emberi mércék alapján ítél meg más létformákat! Mi városokat, utakat és reptereket építünk, valamint rengeteg mást, de ők nem tették. Ők egészen más síkon építkeztek. Az életmódjuk teljesen eltért a miénktől. Nem városokban éltek. Nem ismerték és művelték a mi mesterségeinket. Nem tudhatom biztosan, hogy mit csináltak, mert mindenük annyira idegen, hogy képtelen vagyok megérteni. Leszámítva persze a fegyvereiket, mert azok bezzeg hasonlítottak a mi fegyvereinkre! Hát nem vicces? Amennyire én tudom, a tárgyi emlékeik talán itt vannak az orrunk előtt, talán mindennap látjuk őket, de még csak nem is sejtjük, hogy valójában micsodák.

Én eddigre már csapnivalóan éreztem magam. Egyszerűen nem tudtuk elkapni. Minél okosabb dolgokkal álltunk elő, ő annál agyafúrtabban felelt.

- Figyeljen ide, Professzor! - mondtam ekkor. - Honnan tud maga ennyi mindent azokról a lényekről? Mit csinált annak idején, ott élt köztük egy darabig? Vagy beszéltek angolul? Vagy talán maga beszél gyíknyelven? Rajta, mondjon valamit gyíknyelven!

Azt hiszem, én is kezdtem begurulni. Tudják, hogy megy az ilyesmi. Egy fickó mond valamit, amit nem akarunk elhinni neki, akkora marhaságnak hangzik, de nem lehet rávenni, hogy beismerje, hogy hazudik.

A Professzor viszont nem dühödött fel. Egyszerűen csak újratöltötte a poharát a maga lassú, komótos módján.

- Nem - válaszolta nyugodtan -, nem beszéltem hozzájuk, és ők sem beszéltek hozzám. Csak rám szegezték azt a hideg, szigorú és átható tekintetüket - a szemük olyan volt, akár a kígyóké -, és én tudtam, hogy mi jár a fejükben, és láttam rajtuk, hogy ők is tudják, én mire gondolok. Ne kérdezzék, hogy ez hogyan történhetett. Egyszerűen csak megtörtént. Minden. Tudtam róluk, hogy vadászexpedíción vesznek részt, és tudtam, hogy nem fognak elengedni.

És onnantól kezdve nem faggattuk tovább. Csak bámultuk egy darabig, majd Ray megkérdezte:

- Szóval, mi történt aztán? Hogyan sikerült meglépnie tőlük?

- Az könnyen ment - felelte a Professzor. - Egy állat átrohant a közeli dombtetőn. Hosszú volt, legalább tíz láb hosszú, és a földhöz lapulva iszkolt. A gyíkok izgalomba jöttek. Éreztem az izgatottságukat, szinte hullámokban áradt felém. Eluralkodott rajtuk a vérszomj, és szempillantás alatt megfeledkeztek rólam. Egyszerűen otthagytak. Sietve beugrottam az időgépbe, visszatértem a jelenbe, és darabokra zúztam azt az átkozott masinát.

Ennél unalmasabb véget elképzelni sem tudtunk volna. Joe megköszörülte a torkát, és végre rákérdezett:

- Szóval, mi történt a dinoszauruszokkal?

- Ó, hát nem értik? - mordult fel a Professzor. - Azt hittem, nyilvánvaló. Azok a kis intelligens gyíkok csinálták. Vadászok voltak. Részben az ösztöneik miatt, részben, mert úgy tartotta kedvük. Az öldöklés volt a kedvenc időtöltésük. Nem azért csinálták, hogy élelmet szerezzenek, hanem a szórakozás kedvéért.

- És egyszerűen kiirtották az összes dinoszauruszt? - kérdezett közbe hitetlen-kedve Ray.

- Nem csak a dinoszauruszokat, hanem minden más létformát - felelte a Professzor. - Az összes kortárs fajt. Azt hiszik tán, hogy ez lehetetlen? Hát akkor gondoljanak bele, mennyi idő kellett ahhoz, hogy kiirtsuk a bölényeket! Nem is olyan régen még milliószámra kószáltak a prérin. És mi történt a dodókkal, alig néhány év leforgása alatt? Meddig tartanának ki az oroszlánok, a tigrisek és a zsiráfok, ha egyszer rászánnánk magunkat a kipusztításukra? Szóval, mire összetalálkoztam azokkal a kis gyíkokkal, a nagyvadak már elfogytak. A legnagyobb hüllő talán tizenöt láb hosszú lehetett. Az összes többi kiveszett. Azok az apró, gonosz démonok már a kisebb, fürgébb példányokra vadásztak, és valószínűleg visszasírták a régi, szép időket.

Ekkor mindannyian hallgattunk egy sort. Az üres sörösüvegeinket bámultuk, és végiggondoltuk az egészet. Azt a rengeteg dinoszauruszt - akkorákat, mint egy ház - megölték a kis, pisztolyos gyíkok. Puszta szórakozásból kinyírták őket.

Aztán Joe előrehajolt, majd óvatosan megfogta és megrázta a Professzor vállát.

- Figyeljen, Professzor - mondta halkan -, de ha ez történt, akkor mi lett a pisztolyos gyíkokkal? Mi? Visszament valaha, hogy ezt is megtudja?

A Professzor felnézett rá, és a tekintete olyan volt, mintha teljesen magába veszett volna.

- Hát még mindig nem értik? - kérdezte rekedtes hangon. - Akkor már nyakig benne voltak. Láttam a szemükben. Kezdtek kifogyni a nagyvadakból, és a móka kezdett unalmassá válni. Mit gondolnak, mihez kezdtek akkor? Másik vadra kezdtek vadászni. A legnagyobbra és legveszedelmesebbre. És onnantól kezdve ismét jól szórakoztak. Az utolsó szálig kiirtották azt a vadat.

- Mifélét? - kérdezte Ray. O még nem értette, de Joe és én már igen.

- A saját fajtájukat - felelte hangosan a Professzor. - Elpusztították az összes többi állatot, aztán egymásra vadásztak, amíg végül egy sem maradt belőlük!

Ekkor megint elhallgattunk, és arra gondoltunk, hogy azokat a dinoszauruszokat - akkorákat, mint egy ház - mind egy szálig kiirtották a kis, pisztolyos gyíkok. Aztán a kis gyíkokra gondoltunk, hogy minek kellett tovább lődözniük, amikor már csak egymás ellen használhatták a pisztolyaikat.

- Szegény, ostoba gyíkok... - dünnyögte Joe.

- Aha - mormolta Ray -, szegény ütődött gyíkok...

És ekkor megtörtént az, amitől valóban megijedtünk. Mert a Professzor felugrott, és a szeme úgy kidülledt az üregéből, mintha ki akart volna ugrani onnan, hogy ránk vesse magát.

- Maguk átkozott bolondok! - kiabálta. - Itt ülnek, és évmilliók óta halott dinoszauruszok miatt sírnak-rínak! Hát még most sem értik? Ők voltak az első értelmes lények a Földön, és így végezték! Ez már megtörtént, kész, végük. Csakhogy mi, emberek vagyunk a második értelmes lények, és mi az ördögöt gondolnak, mi hogyan fogjuk végezni?

Hátralökte a székét, és az ajtó felé lódult. De aztán, mielőtt kilépett volna rajta, visszafordult, és odakiáltott nekünk:

- Szegény, ostoba emberiség! Inkább a saját fajtánk miatt kéne siránkozniuk!

A Mélység

1.

Végül minden egyes bolygónak pusztulnia kell. A halála lehet gyors, ha a napja felrobban. De lehet lassú is, ha a napja lassan huny ki, és az óceánjai örökös jégpáncélba burkolóznak. Ám az utóbbi esetben legalább az értelmes lények kapnak egy esélyt a túlélésre.

A túlélés útja vezethet kifelé, az űrbe, egy a hűlő naphoz közelebb eső bolygóhoz vagy egy másik nap bolygójához. Ez az út azonban zárva van, ha a pusztulásra ítélt bolygó lakói elég szerencsétlenek ahhoz, hogy a napjuk körül ne keringjen más, számításba vehető égitest, illetve ha félezer fényévnyi távolságon belül nem akad másik csillag.

A túlélés útja vezethet befelé, a bolygó kérgébe. Ez mindig, mindenhol rendelkezésre áll. Új otthon épülhet a felszín alatt, és a bolygó magjának melegéből energiát lehet nyerni. A feladathoz persze évezredek kellenek, viszont a haldokló napok lassan hűlnek ki.

Csakhogy idővel a bolygó melege is elillan. A vackokat egyre mélyebbre és mélyebbre kell ásni, míg végül a bolygó testét teljes egészében járatok egész hálózata szövi át.

Már nem volt messze ez a korszak.

A bolygó felszínén neonfoszlányok táncoltak nyughatatlanul, jószerével fel sem kavarva az alföldeken megülő oxigéntavakat. Néha, a hosszú nappalok folyamán a kérges nap vörösen izzó gömbbé fénylett fel egy rövid időre, és az oxigéntavak bugyborékoltak egy kicsit. A hosszú éjszakák alatt kékesfehér oxigénzúzmara alakult ki a tavak felszínén, míg a csupasz sziklákat neonharmat lepte be.

Nyolcszáz mérfölddel a felszín alatt még létezett a melegség és az élet utolsó buborékja.

2.

Wenda a lehető legszorosabb viszonyban állt Roi-jal, közelebb hozzá, hogysem illő lett volna. Életében mindössze egyszer kapott engedélyt arra, hogy belépjen az ováriumba, és teljesen világossá tették a számára, hogy ez volt az egyetlen alkalom.

A Fajfelelős korábban azt mondta neki:

- Nem felelsz meg az előírásoknak, de termékeny vagy, és egyszer ki fogunk próbálni téged. Talán beválsz.

Wenda nagyon szeretett volna beválni. Kétségbeesetten vágyott arra, hogy beváljon. Már egészen fiatalon megtudta, hogy értelmi hiányosságokkal küzd, hogy legfeljebb Munkásnak lesz alkalmas. Szégyellte magát amiatt, hogy kudarcot vallott a Faj szempontjából, és mindennél jobban vágyott arra, hogy egyszer segíthessen megteremteni egy új egyedet. Ez a vágya idővel megszállottsággá alakult.

Amikor eljött a perc, az építmény egyik zugába rejtette a tojását, aztán visszament őrködni. A mesterséges megtermékenyítés folyamán "véletlenszerűen" és óvatosan megkeverték a tojásokat, hogy ezzel biztosítsák az egyenletes genetikai szóródást, de ez az eljárás szerencsére csak annyit váltott ki belőle, hogy a már beágyazódott tojása mocorgott egy kicsit.

A növekedési szakaszban feltűnés nélkül figyelt. Mindvégig szemmel tartotta a kicsit, amely a saját tojásából kelt ki, megfigyelte a testi jegyeit, nyomon követte a fejlődését. A fiú egészséges ifjúvá lett, és kivívta magának a Fajfelelős elismerését.

Wenda egy alkalommal közönyösséget színlelve megjegyezte neki:

- Nézd csak azt, amelyik ott ül! Nem beteg'?

- Melyik? - kérdezte meghökkenve a Fajfelelős. Ebben az életszakaszban a láthatóan beteg ivadékok az ő alkalmatlanságát tükrözték volna vissza. - Roi-ra gondolsz? Ugyan már! Bárcsak az összes többi is olyan lenne, mint ő!

Wenda kezdetben elégedett volt magával, aztán megijedt, végül elborzadt. Azon kapta magát, hogy folyton az ivadék nyomában jár, nyomon követi az iskoláztatását, és szemmel tartja játék közben. Örült, amikor a közelében tudhatta a fiút, más esetben eltompult és levert volt. Még sosem hallott ilyesmiről, és erős szégyenkezés gyötörte.

Fel kellett volna keresnie az Elmefelelőst, de okosabb volt annál, semhogy megtegye. Annyira sosem tompult el, hogy ne tudja: ami elkapta őt, az nem egyszerű rendellenesség, amit egy-két agysejt megrángatásával meg lehet gyógyítani. Hanem egy valódi, pszichikai manifesztáció, ezt teljesen biztosra vette. Élt a gyanúperrel, hogy ha megtudnák róla, valószínűleg bezárnák. Vagy talán el is altatnák, mint a Faj rendelkezésére álló, korlátozott energiák hasznavehetetlen meg-csapolóját. Talán még a tojásából kikelt ivadékot is elaltatnák, ha megtalálnák, hogy ki az...

Éveken keresztül küzdött a rendellenességgel, és bizonyos mértékig sikerült elfojtania. Aztán hírét vette, hogy Roi-t kiválasztották a hosszú utazásra, és egy csapásra nyomorultul érezte magát.

Követte a fiút az üreg egyik hosszú folyosóján, néhány mérföldre a városközponttól. A város! Már csak egy maradt...

Ezt a bizonyos üreget egyszer s mindenkorra bezárták. Az Elöljárók megmérték a hosszát és a szélességét, számba vették a lakosságát, és hogy mennyi energia kell a fenntartásához, aztán úgy döntöttek, hogy elsötétítik. A lakosságot - nem voltak sokan, annyi bizonyos - közelebb költöztették a központhoz, és alaposan megnyirbálták az ovárium következő sorozatának kvótáját.

Wenda elég sekélynek találta Roi gondolatainak társalgási szintjét, mintha a fiú mély töprengésbe esve teljesen magába fordult volna.

- Félsz talán? - sugallta neki.

- Mert kijöttem ide gondolkodni? - Roi habozott egy kicsit, aztán hozzátette: - Igen, félek. Ez a Faj utolsó esélye. Ha kudarcot vallok...

- Magadat nem félted? - kérdezte Wenda.

Roi döbbenten kapta fel a fejét, mire Wenda gondolatfolyama zavarossá vált az illetlenség miatti szégyenérzettől.

- Bárcsak én mehetnék helyetted! - jegyezte meg Wenda.

- Gondolod, hogy te jobban megfelelsz a feladatra? - kérdezte Roi.

- Ó, nem... viszont ha én vallók kudarcot, és... és nem térek vissza, akkor a Faj kisebb veszteséget szenved.

- A veszteség ugyanakkora - válaszolta egykedvűen Roi -, akár veled történik meg, akár velem. A Faj fennmaradási esélye így is, úgy is csökken.

Wendát ezekben a pillanatokban a legkevésbé sem érdekelte a Faj fennmaradása.

- Nagyon hosszú az az út - mondta halkan sóhajtva.

- Mennyire hosszú? - kérdezte mosolyogva Roi. - Tudod?

Wenda habozott, nem akart ostobának tűnni a fiú előtt.

- Az a szóbeszéd járja - mondta végül kimérten -, hogy az Első Szintig tart.

Amikor Wenda még kicsi volt, és a fűtött folyosók távolabbra nyúltak a várostól, ő is bebolyongta, felderítette őket, ahogyan az ivadékok szokták. Egy napon messzire távolodott, annyira messzire, hogy a levegő hidege már csípte a testét, és rátalált egy tágas, felfelé vezető járatra, amelyet rögtön a torkolata után óriási dugó zárt le. Sok-sok évvel később megtudta, hogy a dugó felett terült el a Hetvenkilencedik Szint, afelett a Hetvennyolcadig és így tovább.

- Az Első Szinten túlra megyek, Wenda - jelentette ki váratlanul Roi.

- De hát az Első Szinten túl nincs semmi! - tiltakozott riadtan Wenda.

- Igazad van, semmi - felelte Roi. - Afölött a bolygó összes szilárd anyaga megszűnt létezni.

- De hogyan lehetne ott bármi is, ami semmi? A levegőre gondolsz?

- Nem, én a semmit értem alatta - válaszolta Roi. - Vákuum van ott. Ugye, tudod, mi az a vákuum?

- Persze - vágta rá Wenda -, de hát a vákuumot úgy csinálják, hogy kiszivattyúzzák valamiből a levegőt, aztán légmentesen lezárják.

- Ezt hagyjuk meg a Karbantartásnak - válaszolta Roi viszont az Első Szinten túl nincs más, csupán minden irányban, meghatározhatatlan távolságra kiterjedő vákuum.

Wenda néhány pillanatra a gondolataiba merült, majd megkérdezte:

- Járt már ott valaki?

- Természetesen nem. Viszont vannak feljegyzéseink.

- Talán tévesek...

- Az nem lehet - jelentette ki határozottan Roi. - Tudod, mekkora távolságot kell megtennem?

Wenda gondolatfolyama lesújtó negatívot jelzett.

- Felteszem, tudod, hogy mekkora a fénysebesség? - kérdezte a fiú.

- Magától értetődik - válaszolta készségesen Wenda. Ezt az univerzális állandót még a gyermekek is ismerték. - A fény egy másodperc alatt az üreg hosszának ezerkilencszáznegyvenötszörösét futja be oda-vissza.

- Helyes - mondta Roi -, de ha a fénynek kéne megtennie azt a távolságot, amit nekem, tíz évbe telne.

- Te most tréfálsz - felelte elhűlve Wenda. - Rám akarsz ijeszteni.

- Miért, mire mennék vele? - kérdezte Roi, és felállt. - De most már éppen eleget időztem itt...

Egy pillanatra Wenda vállára tette hat fogókarjának egyikét, hogy kimutassa tárgyilagos és szenvtelen barátságát. Wenda eszelős késztetést érzett, hogy megragadja a végtagot, és ne engedje elmenni Roi-t.

Egy pillanatra elfogta a vakrémület, hogy a fiú talán a társalgási szintnél mélyebbre hatolt az ő agyába, hogy talán megundorodott attól, amit odabent látott, és soha többé nem lesz hajlandó szóba állni vele, sőt talán még fel is jelenti őt, hogy vigyék el kezelésre. Aztán hirtelen megnyugodott: vele ellentétben Roi teljesen egészséges. Almában sem jutna eszébe, hogy a társalgási szintnél mélyebbre hatoljon, akármilyen inger hatna rá.

Wenda nagyon szépnek látta a távolodó fiút. A végtagjai egyenesek és erősek voltak, a fogó-és érzőcsápjai számosak és finomak, továbbá a látófoltjai szebben ragyogtak, mint bármi más, amit Wenda eddigi életében látott.

3.

Laura hátradőlt, és elhelyezkedett az ülésében. Hogy ezeket manapság milyen kényelmesre és puhára csinálják... Sőt, a gép kellemes és kicsit sem ijesztő belseje mennyire elüt attól a kemény, ezüstös és természetellenesen fényes külsejétől...

A mózeskosár mellette nyugodott, a másik ülésen. Bekukucskált a takaró felső pereme és az apró, gyűrött sapka közé. Walter mélyen aludt. Lágy, kerekded arca a csecsemőkor nyugalmát tükrözte vissza, a szemhéjai sötét szegélyű félholdként borultak a szemére. A homlokán egy elszabadult, világosbarna hajfürt feküdt, amelyet Laura óvatosan visszasimított a sapka alá.

Már csak néhány perc maradt a következő etetésig, és Laura forrón remélte, hogy a fia még elég fiatal ahhoz, hogy ne zavarja meg az idegen környezet. A stewardess nagyon kedvesen viselkedett. Rögtön az indulás után berakta a cumisüvegeket egy apró hűtőszekrénybe. Hűtőszekrény egy repülőgép fedélzetén - szép, nem?

Látta a közlekedőfolyosó másik oldalán ülő utasokon, hogy szeretnének szóba elegyedni vele, csak egyelőre nem találtak hozzá ürügyet. A pillanat akkor jött el, amikor kiemelte Waltert - a gyapjúgubóba rejtett, rózsaszín testecskét - a mózeskosárból, és a térdére fektette.

Egy csecsemő mindig is elsőrangú indokot szolgáltat egy idegenek közötti beszélgetés nyitányához.

A folyosó másik oldalán ülő hölgy, ahogyan az megjósolható volt, lelkesen felkiáltott:

- Jaj, de gyönyörű gyermek! Mondja, kedveském, mennyi idős?

Laura a térdére terített takaróra fektette Waltert, és nekilátott, hogy tisztába tegye a fiút, így aztán a fogai között biztosítótűket tartva felelt:

-A jövő héten lesz négyhónapos.

Walter felnyitotta a szemét, átnézett az asszonyra, és széles mosolyra húzta nedvesen csillogó békaszáját. (Mindig is szerette, ha kicserélték a pelenkáját.)

- Nézd, George, mosolyog! - lelkendezett az asszony.

A férje visszamosolygott a fiúra.

- Kukucs! - búgta neki, meglengetve kövérkés ujjait.

Walter derűsen felkacagott a maga vékony hangú, csuklós módján.

- És mondja, kedves, hogy hívják? - érdeklődött az asszony.

- A fiatalúr neve: Walter Michael - válaszolta Laura, és hozzátette: az apja után kapta.

Ezzel a gátak ledőltek. Laura néhány perc leforgása alatt megtudta, hogy az utas-társai George és Eleanor Ellis, hogy vakációzni indulnak, hogy három gyerekük van, két lány és egy fiú, hogy ők már felnőttek, hogy mindkét lány férjhez ment már, és egyiküknek van két gyermeke.

Laura az arcán örömteli kifejezéssel hallgatta a jókedvű szóáradatot. Walter (már persze az idősebb) mindig is azt emlegette, hogy azt szerette meg benne először, hogy olyan jó hallgatóság.

Az ifjabbik Walter egyre nyűgösebb lett. Laura kiszabadította a fiúcska mindkét karját, hogy egy kis mozgással vezethesse le a rossz érzéseit.

- Megmelegítené az egyik cumisüveget? - kérte aztán a stewardes-től.

Ezt követően Ellis-ék szigorú, de barátságos faggatózására részletesen beszámolt arról, hogy Walter naponta hányszor eszik, hogy egészen pontosan milyen összetételű táplálékot kap, és hogy szerencsére nincs hasmenése.

- Remélem, a kis gyomra ma sem fog rendetlenkedni - tette hozzá aggodalmasan. - Tudják, a repülőgép mozgása miatt.

- Ó, istenem - Mrs. Ellis felsóhajtott -, ő még túl fiatal ahhoz, hogy zavarja az ilyesmi! Ráadásul ezek az óriási gépek valami csodálatosak. Ha nem nézek ki az ablakon, el sem hiszem, hogy a levegőben vagyunk. Te nem így érzed, George?

Ám Mr. Ellis, a nyerseségig őszinte férfiú, elengedte a füle mellett a kérdést, és kerek perec kijelentette:

- Meglep, hogy képes volt felhozni a gépre egy ilyen kicsi gyereket!

A felesége rosszalló pillantást vetett rá, de ő nem törődött vele.

Laura a vállára emelte Waltert, és finoman megveregette a vállát. A fiú halk nyöszörgése gyorsan elhalt, amikor apró ujjai rátaláltak az anyja egyenes szálú, szőke hajára, és kotorászni kezdtek a nő tarkóján nyugvó, laza kontyban.

- Az apjához viszem - felelte Laura -, Walter még sosem látta a fiát.

Mr. Ellis-ről lerítt, hogy zavarba jött, és tett volna egy megjegyzést, csakhogy Mrs. Ellis gyorsan megszólalt:

- Jól sejtem, hogy a férje katona?

- Igen, az...

(Mr. Ellis hangtalan "oh"-ra kerekítette a száját, és továbbra sem szólt semmit.)

- Davao mellett állomásozik - folytatta Laura -, és ha minden igaz, Nichols Fjeidben fogunk találkozni.

Mire a stewardess meghozta a cumisüveget, Ellis-ék kiderítették, hogy Laura férje főtörzsőrmesterként szolgál az ellátósoknál, hogy négy éve lépett be a hadseregbe, hogy ő és Laura két éve házasodtak össze, hogy Walter hamarosan leszerel, és hogy ők hárman hosszú mézeshetet fognak eltölteni, mielőtt visszatérnek San Franciscóba.

Laura aztán megkapta az üveget. A bal karjára fektette Waltert, majd a fiúcska mohón tátogó szájába csúsztatta a cuclit, amit ő rögtön rágcsálni kezdett csupasz ínyével. Parányi buborékok szálldostak felfelé a tejben, közben Walter hasztalan püfölte öklével a meleg üveget, és kék szemét az anyjára szegezte.

Laura kicsit magához szorította a fiát, és arra gondolt, hogy minden kicsinyes nehézség és bosszúság ellenére is milyen csodálatos, ha valakinek van egy ilyen apró csecsemője.

4.

Elméletek - gondolta Gan -, mindig az elméletek. A felszínen élő népség, egymillió vagy még több évvel ezelőtt láthatta az Univerzumot, közvetlenül érzékelhette. Most, nyolcszáz mérföldnyi sziklával a fejük felett a Faj tagjai csupán a műszerek rezgő tűinek mozgásaiból vonhattak le következtetéseket.

Az is csak elmélet volt, hogy az agysejtek a megszokott elektronikus potenciáljukon felül egyfajta energiát sugároznak. Ez az energia nem volt elektromágneses, ennélfogva nem ítéltetett a fény borzongató sebességére. Ez az energia csupán az agy legmagasabb szintű funkcióihoz társult, ennélfogva kizárólag az értelmes, gondolkodó lényeket jellemezte.

Csupán egy meg-megránduló tű jelezte, hogy egy efféle energiamező szivárog be az üregbe, míg más tűk pontosan megmutatták, hogy a mező tíz fényévnyi távolságból, ilyen és ilyen irányból ered. Mindez azt jelentette, hogy legalább egy csillag közelebb jött azóta, hogy a felszíni népek ötszáz fényévnyinek mérték a legközelebbi távolságát. Vagy talán az elmélet volt hibás?

- Félsz? - Gan gondolata minden előjel nélkül robbant be Roi tudatának társalgási szintjébe, és szinte fájón beleszúrt az agya felszínébe.

- Hatalmas a felelősség - válaszolta a fiú.

- És még mások beszélnek felelősségről! - gondolta Gan.

Generációkon keresztül egyik Főtech a másik után dolgozott a Rezonátoron, valamint a Fogadóállomáson, és most eljött a perc, hogy megtegyék az utolsó lépést. Ugyan, mit tudhatnak mások a felelősségről...

- Igen, az - válaszolta Gan. - Elég sokat beszélünk a Faj kihalásáról, de mindig feltételezzük, hogy az majd máskor fog bekövetkezni, nem most, nem a mi időnkben. De be fog következni, érted? Be fog következni. Amit ma teszünk, az elemészti a teljes energiakészletünk kétharmadát. Nem marad annyi, hogy újra megpróbálhassuk. Annyi sem marad, hogy ez a nemzedék végigélhesse az életét. De mindez nem számít, ha követed az utasításokat. Mindenre gondoltunk. Több nemzedéknyi időt áldoztunk arra, hogy mindenre gondoljunk.

- Azt fogom tenni, amit mondanak nekem - fogadkozott Roi.

- A gondolatmeződet összekötjük azokkal, amelyek az űrből érkeznek. Minden gondolatmező jellemző az egyénre, és a duplikáció előfordulásának valószínűsége normális esetben rendkívül alacsony. Ám a legóvatosabb becslésünk szerint is több milliárd mező érkezik az űrből. Minden valószínűség szerint a te meződ hasonlít ezek egyikéhez, és ebben az esetben rezonancia keletkezik, amely addig fog fennállni, amíg a Rezonátor üzemel. Ismered az ide vonatkozó alapelveket?

- Igen, uram - válaszolta engedelmesen Roi.

- Akkor tisztában vagy azzal, hogy a rezonancia fennállásának ideje alatt a tudatod az X-bolygón lesz, annak a teremtménynek az agyában, amelyiknek a gondolatmezője azonos a tiéddel. Ez az eljárás még csak kevés energiát fog felemészteni. A tudatodban keletkező rezonancia segítségével képesek leszünk áthelyezni a Fogadóállomás anyagi testét is. Az anyagi testeknek ezzel a módszerrel történő mozgatása volt a megoldásra váró probléma utolsó eleme, és annyi energia kell hozzá, amennyit a Faj normális esetben száz év alatt fogyasztana el.

Gan felkapott egy fekete kockát - a Fogadóállomást és elkomorodva szemügyre vette. Három generációval korábban úgy vélték, hogy a megkívánt képességeket képtelenség belezsúfolni egy húsz köbölnél kisebb térbe. De aztán ezt is megoldották. Az Állomás csupán akkora volt, mint az ökle. Ismét a fiúra pillantott, és tovább magyarázott:

- Az intelligens agysejtek gondolatmezője csupán bizonyos jól meghatározott sablonokat képes követni. Valamennyi élőlénynek, akármilyen bolygón fejlődjön is ki, proteinalapú testet kell birtokolnia, míg az anyagcseréjének az oxigén-víz eljáráson kell alapulnia. Ha a világuk lakható a számukra, akkor számunkra is lakható.

Elméletek - tette hozzá gondolatban, egy mélyebb tudati szinten -, mindig csak az elméletek...

- Mindez azt jelenti - folytatta a társalgási szinten -, hogy a test, amelyben találni fogod magad, a gondolatait és az érzéseit tekintve valószínűleg nem lesz teljesen idegen a számodra. így aztán három aktiváló eljárást építettünk be a kockába. Ha a végtagjaid erősek lesznek, csupán egy ötvenfontos nyomást kell gyakorolnod a kocka bármelyik lapjára. Ha a végtagjaid gyengék lesznek, csak meg kell nyomnod egy apró dudort, amelyet a kocka egyetlen nyílásán keresztül érhetsz el. Amennyiben nem lesznek végtagjaid, netán a gazdatested bénult lesz vagy bármilyen más módon tehetetlen, egyszerűen mentális energiákkal is aktiválhatod az Állomást. Miután aktiválod, nem egy, hanem két vonatkoztatási pontunk lesz, és közönséges te-leportálással az egész Fajt átköltöztethetjük az X-bolygóra.

- Ez viszont azt jelenti - szólt közbe Roi -, hogy elektromágneses energiát fogunk használni.

- Igen, és?

- Tíz évbe is beletelik az utazás.

- Mi ezt nem fogjuk érzékelni - válaszolta Gan.

- Ennek magam is tudatában vagyok, uram, viszont ez azt jelenti, hogy az Állomás tíz évig ott marad az X-bolygón. Mi lesz, ha időközben megsemmisül?

- Természetesen erre is gondoltunk - jelentette ki elégedetten Gan. - Mindenre gondoltunk. Miután az Állomás aktiválódik, ellentest-mezőt gerjeszt maga körül. Elindul a bolygó gravitációs középpontja felé, átsiklik a közönséges anyagokon egészen addig, amíg egy viszonylag magas sűrűségű, folytonos közeg annyi súrlódást gyakorol rá, hogy megállítja. Ehhez húsz láb vastagságú szikla kell. Ami ennél kisebb sűrűségű, nem gyakorol rá semmilyen hatást. Tíz éven keresztül a felszín alatt marad, amikor is egy ellenmező a felszín fölé emeli. Aztán pedig a Faj tagjai sorban megjelennek odaát.

- Ebben az esetben miért nem úgy építették meg az állomást, hogy automatikusan aktiválja magát? - kérdezte Roi. - Máris olyan sok automatikus tulajdonsága van...

- Nem gondoltad végig, Roi - válaszolta Gan. - Mi igen. Előfordulhat, hogy az X-bolygó egyes pontjai nem lakhatóak számunkra. Ha a lakói erősek és fejlettek, talán rejtekhelyet kell keresned az Állomás számára. Aligha tenne jót nekünk, ha váratlanul megjelennénk, mondjuk, egy város főterén. És abban is biztosnak kell lenned, hogy a közvetlen környezet más módokon nem veszélyes.

- Miféle más módokon, uram? - érdeklődött kissé nyugtalanul a fiú.

- Sejtelmem sincs - ismerte be Gan. - A felszínről szóló, ősi feljegyzések számos dolgot említenek, amelyeket ma már nem értünk. Az őseink nem mellékeltek magyarázatokat, mert azok a dolgok számukra magától értetődőek voltak, mi viszont majdnem százezer generáció óta távol vagyunk a felszíntől, és mit sem tudunk róluk. A Tech-jeink még a csillagok fizikai természetét illető kérdésekben sem értenek egyet, pedig erről gyakran történik említés a feljegyzésekben. De hogy mik azok a "viharok", "földrengések", "vulkánok", tornádók", "hózáporok", "földcsuszamlások", "áradások", "villámok", és így tovább? Tudjuk, hogy ezek a kifejezések veszélyes felszíni jelenségekre vonatkoznak, de hogy egészen pontosan micsodák, azt még csak nem is sejtjük. Ebből eredően nem tudjuk, hogyan védekezhetnénk ellenük. Viszont a gazdatested agyán keresztül talán képes leszel megtanulni azt, amit kell, és ennek megfelelően cselekedhetsz.

- Mennyi időm lesz rá, uram? - érdeklődött Roi.

- A Rezonátor legfeljebb tizenkét órán keresztül üzemelhet folyamatosan - válaszolta Gan. - Jómagam jobban szeretném, ha két óra alatt elvégeznéd a feladatot. Mihelyt aktiválod az Állomást, automatikusan visszatérsz ide. Felkészültél?

- Igen, felkészültem - felelte Roi.

Gan bevezette a fiút egy opálos üvegfülkébe. Roi beleült az ülésbe, és az erre a célra kialakított mélyedésekbe helyezte a végtagjait. A jobb minőségű kapcsolat kedvéért az érzőcsápjai vége higanyba merült.

- Mihez kezdek - kérdezte aztán -, ha olyan testben találom magamat, amit pillanatok választanak el a haláltól?

Gan a kapcsolókat állítgatva válaszolt:

- Ha valaki közel jár a halálhoz, a gondolatmezője eltorzul. Csak a tiédhez hasonló gondolatmezőben alakulhat ki rezonancia.

- És ha a megérkezésem után nem sokkal a gazdatest halálos balesetet szenved?

- Erre is gondoltunk - közölte Gan. - Ez ellen nem tehetünk semmit, viszont annak esélye, hogy a halál olyan gyorsan következik be, hogy nem lesz időd mentálisan aktiválni az Állomást, becsléseink szerint kevesebb, mint egy a húsztrillióhoz. Kivéve, ha a titokzatos felszín sokkal, de sokkal veszedelmesebb annál, mint amilyennek gondoljuk... Egy perced maradt!

Roi valamilyen különös oknál fogva az átmenet előtti utolsó pillanatban Wendára gondolt.

5.

Laura hirtelen felriadt. Mi történt? Úgy érezte magát, mintha tűt döftek volna bele.

A délutáni nap éppen az arcába sütött, és a ragyogásától pislognia kellett. Sietve lehúzta a kéttenyérnyi ellenzőt, ezzel egy időben oldalra hajolt, hogy megnézze Waltert.

Meglepetten látta, hogy a fiú szeme nyitva van. Walter nem szokott ébren lenni ebben a napszakban. Laura az órájára pillantott. Nem, Walter ilyenkor még aludni szokott. És a következő etetésig még egy jó óra maradt. Laura a kérés-etetés - vagyis a "ha kérsz, ordítsd, és megkapod" - rendszer alapján táplálta a fiát, de Walter általában ugyanazokban az időpontokban éhezett meg.

Ismét a baba fölé hajolt, és az orrát ráncolva megkérdezte:

- Éhes vagy, életem?

Walter egyáltalán nem reagált, amitől Laura csalódott lett. Szerette volna, ha a fia rámosolyog. Sőt, igazából azt szerette volna, ha Walter felkacag, a nyaka köré fonja azt a párnás kis kezét, és azt gügyögi: "anya", de tisztában volt azzal, hogy erre még jó darabig nem számíthat. De mosolyogni már tudott, annyi bizonyos.

A mutatóujja hegyével finoman megütögette a fiú állát, és azt mondta:

- Bububúúú!

Amikor így tett, Walter mindig mosolygott, de most csak nagyokat pislogott.

- Remélem, nem beteg - dünnyögte ekkor Laura, és aggodalmasan átnézett Mrs. Ellis-re.

Az asszony nyomban lerakta a magazinját, és megkérdezte:

- Valami baj van, kedves?

- Nem is tudom... - felelte Laura. - Walter csak fekszik, és nem csinál semmit.

- Szegény apróság - sajnálkozott Mrs. Ellis valószínűleg elfáradt.

- Akkor aludnia kéne, nem?

- Hát, idegen neki a környezet - magyarázta az asszony. - Alighanem azon töri azt az okos kis fejét, hogy mi ez az egész körülötte.

Mrs. Ellis felállt, átlépett a közlekedőfolyosón, és Laura előtt áthajolva egészen közel dugta az arcát Walter arcához.

- Azon töröd a fejecskédet, hogy mi ezt itt körülötted, te kis csibész? - dorombolta mézesmázos hangon. - Igen, az vagy, egy kis csibész! Azt kérdezed magadban: hol van az én szép kis rácsos ágyam, és hová tűntek azok az aranyos állatkák a tapétáról?

Az asszony ekkor csecsemősírást utánzó, nyöszörgő hangokat hallatott. Walter elfordította tekintetét az anyjáról, és nagy komolyan figyelte Mrs. Ellis-t.

Mrs. Ellis hirtelen felegyenesedett, és olyan arcot vágott, mintha éles fájdalom gyötörte volna. A homlokához kapta a kezét, és alig hallhatóan mormolta:

- Egek Ura... micsoda fejgörcs...

- Gondolja, hogy éhes? - kérdezte nyugtalanul Laura.

- Ó, istenem! - sóhajtotta Mrs. Ellis, és az arcáról lassan eltűnt a fájdalmas kifejezés. - Tudja, kedves, a csecsemők már csak olyanok, hogy ha megéheznek, azt elég hamar tudatják a szüleikkel. Nincs semmi baja ennek a kis gyönyörűségnek. Én már csak tudom, kedvesem, három gyereket neveltem fel.

- Azt hiszem, megkérem a stewardess-t, hogy melegítsen meg még egy üveget - mondta Laura.

- Hát, ha ettől jobban érzi magát... - felelte Mrs. Ellis, és visszatért a helyére.

A stewardess hamarosan meghozta az üveget, és Laura kiemelte Waltert a mózeskosárból.

- Megkapod a tejecskét - duruzsolta közben -, aztán tisztába teszlek, aztán pedig...

Beigazította a fia fejét a bal könyökhajlatába, majd megcsipkedte a baba arcát,

végül a szájához tartotta az üveget - és ekkor Walter felsikoltott.

Kétségbeesetten tátogott, az ujjait szétnyitva hadonászott maga előtt mindkét kezével, minden izmát megfeszítette, mintha merevgörcsbe esett volna - és sikított. A metsző hang végighasított az egész utastéren.

Laura is felsikoltott, és elejtette a cumisüveget, ami az ülés lábára zuhanva darabokra tört.

Mrs. Ellis és még vagy fél tucat utas talpra ugrott. Mr. Ellis hangosat horkantva felriadt könnyed szunyókálásából.

- Mi a baj? - kérdezte Mrs. Ellis értetlenül pislogva.

- Nem tudom, egyszerűen fogalmam sincs - hadarta Laura, és kétségbeesetten megrázta Waltert, majd a vállára emelte, és megveregette a hátát. - Édesem, kicsi szívem, ne sírj! Mi a baj, életem? Walter...

A stewardess rohanva érkezett, és amikor megtorpant, a cipője orrát alig néhány ujjnyi távolság választotta el a Laura ülése alatt lapuló, fekete kockától. Walter most már dühödten csapkodott, és torkaszakadtából bömbölt.

6.

Roi gondolatai őrült gyorsasággal áradtak. Az egyik pillanatban még az ülésébe szíjazva ült, és tiszta mentális kapcsolatban állt Gannal, aztán a következőben (igazából nem tudta szétválasztani a két időpontot) már különös, barbár és töredezett gondolatok közé merülve lebegett.

Teljesen bezárta a tudatát. Az imént szélesre nyitotta, hogy minél hatékonyabbá növelje a rezonanciát, és az idegen első érintése... nem, nem fájdalmas volt. Akkor talán szédítő? Émelyítő? Nem, még csak az sem. Amit érzett, arra nem létezett kifejezés.

A tudatzárlat csendes semmijében összeszedte minden ellenálló képességét, és fontolóra vette a helyzetét. Érzékelte az elméjével mentális összeköttetésben álló Fogadóállomás könnyed érintését. Szóval, a kocka is átjött. Remek!

Néhány pillanatig nem foglalkozott a gazdatesttel. Szüksége lehetett még rá később, a komolyabb megoldásokhoz, így aztán úgy ítélte meg, hogy az lesz a legjobb, ha nem kelti fel az idegen gyanakvását.

Nekilátott a felderítésnek. Behatolt egy véletlenszerűen kiválasztott elmébe, és feltérképezte mindazt az érzést, amelyek áthatották. A teremtmény érzékelte az elektromágneses spektrum bizonyos sávjait, a levegő rezgéseit, és természetesen a testi érintkezést. Lokális kémiai érzékszervekkel is rendelkezett...

És ez volt az egész. Roi megdöbbent, és újabb, az előzőnél is alaposabb vizsgálatba kezdett. Nem csupán közvetlen anyagérzékelést, elektropotenciális érzékelést vagy pedig az univerzum valódi, kifinomult értelmezőit nem találta, hanem egy akármiféle mentális kapcsolatot sem!

A teremtmény tudata tökéletesen elszigetelt volt. Akkor vajon hogyan kommunikál? Tovább keresgélt, és legalább erre megtalálta a választ: szabályozott légrezgések rendkívül összetett kódjával.

Vajon intelligensek? Vagy egy csonka elmébe került? Nem, az összes többi is ilyen volt.

Mentális csápjain keresztül megszondázta a környező agyakat, hátha ráakad egy Tech-re, vagy hátha rájön, hogy mi zajlik ezek között a sérült, félig értelmes lények között. Hamarosan talált egy elmét, amelynek gazdája járművek irányítójának tartotta magát. Végre némi információ is beáramlott Roi tudatába, amiből megtudta, hogy egy légi járműre került.

Ezek szerint még mentális kapcsolat nélkül is képesek voltak felépíteni egy kezdetleges, műszaki civilizációt... Vagy talán állati eszközei a valóban értelmes lényeknek, akik valahol másutt vannak? Nem... a tudatuk alapján nem.

Roi ismét megszondázta a Tech-t. Mi a helyzet a közvetlen környezettel? Vannak itt rovarmedvék, amelyektől az ősök olyannyira rettegtek? A válasz értelmezés kérdésének tűnt. A környezetben léteztek veszélyforrások. A levegő mozgott. A hőmérséklet ingadozott. Víz hullott a levegőből, úgy folyékony, mint szilárd. Elektromos töltések keletkeztek. Valamennyi jelenséget légrezgések kísérték, ám ezek nem jelentettek semmit. És egyiket sem lehetett hozzátársítani azokhoz a nevekhez, amelyeket odahaza az ősi felszínlakók adtak az általuk ismert jelenségeknek.

De mindez nem számít. Most vajon fenyeget közvetlen veszély? Van itt valami, ami veszélyes? Van ok a félelemre vagy a nyugtalanságra?

Nincs. A Tech tudata alapján nincs.

Roi pillanatnyilag beérte ennyivel. Visszatért a gazdateste elméjébe, rövid időre megpihent, aztán óvatosan kiterjesztette... és megint SEMMI!

A gazdatest agya teljesen üres volt. A legjobb esetben is csak a melegség tompa érzetét lehetett felderíteni, illetve a legalapvetőbb ingerekre adott, közvetett és értelmezhetetlen válaszok halovány szikráját.

Lehet, hogy minden gondos tervezés ellenére a gazdaszervezet haldoklik? Afáziás? Esetleg agysérült?

Sietve behatolt a legközelebbi agyba, ahol a gazdatesttel kapcsolatos információkat keresett, kutatott, és meg is találta a választ: a gazdatest a faj egyik ivadéka.

Egy ivadék? Egy egészséges ivadék? És ennyire fejletlen?

Hagyta, hogy a tudata belemerüljön és egy pillanatra összeolvadjon a gazdatest tudatával. Az agy motoros területei után kutatott, és nem csekély nehézségek árán meg is találta őket. Egy óvatos ingerlést a gazdatest végtagjainak rendezetlen túl-mozgásai követtek. Megpróbálta finomítani az irányítást, de kudarcot vallott.

Hirtelen elfogta a harag. Az otthoniak valóban mindenre gondoltak? Tényleg? Gondoltak például a mentális kapcsolat nélküli értelmes lényekre? Gondoltak azokra a fiatal lényekre, amelyek olyan fejletlenek, mintha még a tojásban lapulnának?

Mindez természetesen azt jelentette, hogy a gazdatesten keresztül nem fogja tudni aktiválni a Fogadóállomást. Az izmok és az elme túl gyengék voltak, túlontúl irányíthatatlanok a Gan által felvázolt három eljárás bármelyikéhez.

Roi mélyen és intenzíven elgondolkodott. Arra aligha számíthatott, hogy képes lesz ekkora tömeget befolyásolni a gazdatest agysejtjeinek segítségével, de vajon mi a helyzet a felnőttek agyán keresztül történő, közvetett befolyásolással? A közvetlen fizikai befolyás egy perc műve lenne: csak a megfelelő adenozin-trifoszfát és acetilkolin molekulákat kellene egy kicsit megmozgatni. Aztán a kiválasztott egyén tovább cselekedhetne úgy, ahogyan a kedve tartja.

A kudarctól való félelmében nem mert belevágni, aztán elátkozta magát a gyávasága miatt. Ismét behatolt a legközelebbi agyba. A kiválasztott egyed, egy nőstény, éppen az átmeneti leállás állapotában volt. Az imént másoknál is tapasztalt hasonló jelenséget, ezért nem lepődött meg. Az ennyire kezdetleges agyaknak szabályos időközönként fel kell függeszteniük az aktív működésüket...

Megvizsgálta a nőstény agyát, óvatosan megszondázta azokat a területeket, amelyek esetleg reagálhattak az ingerlésre. Kiválasztotta és megbökte az egyiket, mire a tudatos területeket azonnal elárasztották az életjelenségek. Érzések és benyomások áradtak be, és a gondolati szint meredeken emelkedett.

Jó!

Csak éppen nagyon kevés. Ez még csak egy apró döfés volt, egy csippentés, nem pedig egy bizonyos cselekvésre kiadott parancssor.

Hirtelen újabb érzések özönlöttek rá, ami nagyon kínosan érintette. Az imént ingerelt agyból származtak, és természetesen nem őrá, hanem a gazdatestre irányultak. Ettől függetlenül bosszantotta a primitív durvaságuk, és sietve bezárta elméjét a nőstény leplezetlen érzéseinek kellemetlen melege előtt.

Hirtelen egy másik elme jelent meg a közelében, és ha anyagi testében lett volna jelen, vagy ha egy megfelelő gazdatestet irányított volna, Roi első dühében lesújtott volna rá.

Magasságos üregek, miért nem hagyják békén, hogy végre a valóban fontos feladatokra összpontosíthasson?

Élesen beledöfött a második elmébe, aktiválta a fájdalomközpontját, mire az agy’ szempillantás alatt eltávolodott tőle. Örült a sikernek. Ez már több volt egyszerű, nem célirányos ingerlésénél, és remekül működött. A mentális környezet kellően megtisztult.

Ezután visszatért a járművet irányító Tech-hez. Abban reménykedett, hogy ő majd ismerni fogja a részletes adatait annak a felszínnek, amely felett haladnak.

Víz? Gyorsan ellenőrizte az adatot.

Víz! És még több víz! Rengeteg víz!

Az Örök Szintekre, az "óceán" szó értelmet nyert! A jó öreg, hagyományos "óceán". Ki hitte volna, hogy létezik ennyi víz...

Csakhogy, ha ez az "óceán", akkor a "sziget" hagyományos szónak is magától értetődően komoly jelentősége van. Minden figyelmét a földrajzi információk megszerzésére összpontosította. Az "óceán"-t kisebb-nagyobb szárazföldek tarkították, de neki egészen pontosan arra volt szüksége, hogy...

A meglepetés kurta szúrása kizökkentette a gondolatmenetből. A gazdatest odébb mozdult a térben, aztán a közeli nőstény teste előtt lebegett.

Roi tudata - annyira belemerült az adatgyűjtésbe - nyitva és védtelenül állt. A nőstény érzései ellenőrizetlenül özönlöttek végig rajta, mire összerándult kínjában. Hogy megszabaduljon az iszonyatosan zavaró, vadállati szenvedélyektől, elzárta a gazdatest agyának csatornáit, amelyek elvezették hozzá őket.

Csakhogy ezt is túl gyorsan, túl lendületesen csinálta. A gazdatest agyát gyorsan szétterjedő fájdalom árasztotta el, és az ennek eredményeként bekövetkező légrezgésekre szinte az összes környező elme reagált.

Bosszúságában megpróbálta letompítani a fájdalmat, de csak annyit ért el, hogy még jobban felerősítette. A gazdatest elméjére boruló, kavargó mentális ködön keresztül gyorsan megkereste a Tech agyát, és azért küzdött, hogy a kapcsolat ne szakadjon meg.

A tudata hirtelen megdermedt. Meglátta a kínálkozó esélyt. Talán húsz perce maradt. Úgy sejtette, később is lesz még esélye, de korántsem ilyen jó. Mégsem merte megkísérelni, hogy az irányítása alá vonjon egy másik egyedet, amíg a gazdatest elméje a teljes rendezetlenség állapotában van.

Sietve visszavonult, visszahúzódott a tudatzárlatba, csupán a leghalványabb kapcsolatot tartotta fenn a gazdatest gerincsejtjeivel, és várt.

Teltek a percek, és lassan, apránként visszatért a teljesebb összeköttetéshez.

Öt perce maradt. Kiválasztotta a legközelebbi, leginkább megfelelőnek tűnő alanyt.

7.

- Azt hiszem, kezdi jobban érezni magát - vélekedett a stewardess -, szegény kicsikém...

- Még sosem csinált ilyet - állította a könnyeit törölgetve Laura -, még soha.

- Szerintem csak egy kis hascsikarás - vetette fel Mrs. Ellis.

- Talán igen - felelte a stewardess -, vagy talán melege van.

Laura kibontotta a takarót és szétnyitotta a rugdalózót, hogy szabaddá tegye Walter szaporán fel és alá járó, rózsaszín mellkasát, de a baba még így is tovább nyöszörgött.

- Átöltöztessem? - kérdezte a stewardess. - Alaposan megizzadt szegényke...

- Hálás lennék érte! - válaszolta nagyokat bólogatva Laura.

A közelben álldogáló utasok java része visszatért a helyére, és hamarosan a távolabb ülők sem nyújtogatták a nyakukat. Mr. Ellis azonban, akárcsak a felesége, a közlekedőfolyosón maradt.

- Hát ez meg mi? - dörmögte félhangosan.

Laura és a stewardess túlontúl elfoglaltak voltak ahhoz, hogy törődjenek vele, míg a felesége már puszta megszokásból sem figyelt rá. Mr. Ellis rég hozzászokott ehhez a bánásmódhoz, egyébként is csak afféle költői kérdésnek szánta a megjegyzését. így aztán minden további szó nélkül mélyen előrehajolt, és az ujja hegyével megbökdöste az ülés alatt rejtőző, fekete kockát. Mrs. Ellis lenézett a férjére, és fojtott hangon ráförmedt:

- Az ég szerelmére, George! Ne fogdosd mások holmiját! Semmi közöd hozzá! Különben meg ülj le, mert útban vagy!

Mr. Ellis felegyenesedett, és zavarában nagyokat pislogott. Laura tovább törölget-te kivörösödött, könnyben úszó szemét, és kijelentette:

- Az nem az enyém. Még csak azt sem tudom, hogyan került az ülésem alá!

A sírdogáló csecsemővel foglalatoskodó stewardess felnézett, és megkérdezte:

- Mi az?

- Egy kisebbfajta doboz - felelte Mr. Ellis a vállát vonogatva.

- És mégis, mit akarsz csinálni vele? - csapott le rá a felesége. - Miért kell megpiszkálnod?

Mr. Ellis megfelelő indokot keresve törte a fejét. Tényleg, mit is akar csinálni vele?

- Csak kíváncsi voltam... - motyogta zavarodottan.

- Ezzel kész vagyunk! - jelentette ki ebben a pillanatban a stewardess. - Az ifjú úriember most már szép, tiszta ruhában van. Fogadni mernék, hogy két percen belül ugyanolyan jól fogja érezni magát, mint korábban bármikor. Nem igaz? Hm? Te kis, pisze orrú manó?

Ám a kis, pisze orrú manó tovább sírt. Sőt, amikor az anyja a szájához tartotta a cumisüveget, hevesen elrántotta a fejét.

- Adja ide, kérem, elszaladok, és megmelegítem! - ajánlkozott a stewardess.

Azzal egyszerűen kivette Laura kezéből az üveget, és elsietett a gép hátulja felé.

Ezalatt Mr. Ellis döntésre jutott. Ismét lehajolt, határozott mozdulattal megfogta

a dobozt, és felrakta a széke kartámaszára. A felesége ekkor rosszallóan meredt rá, mire ő megszólalt:

- Nem teszek benne kárt. Csak megnézem. Vajon miből van?

Az ujja hegyével óvatosan megkopogtatta a dobozt. A többi utas nem törődött vele. Nem is figyeltek rá, mintha valami kikapcsolta volna bennük a Mr. Ellis, valamint a doboz iránti érdeklődést. Még Mrs. Ellis is új beszélgetésbe bonyolódott Laurával, és a hátát fordította a férje felé.

Mr. Ellis az oldalára billentette a dobozt, és megtalálta a nyílást. Tudta, hogy van rajta egy nyílás. Elég nagy volt ahhoz, hogy beledugja az ujját, noha természetesen nem látott okot arra, hogy beledugja az ujját egy különös dobozba.

Ettől függetlenül belenyúlt. Rátalált egy apró dudorra, amit nagyon szeretett volna megnyomni - így aztán meg is nyomta.

A doboz megremegett, hirtelen eltűnt a kezéből, és áthaladt az ülés kartámaszán. Egy másodperc törtrészére még megpillantotta, amint éppen belemélyedt a padlóba, aztán nyomtalanul eltűnt. Lassan maga elé emelte, és meredten bámulta a kezét. Aztán térdre ereszkedett, és megtapogatta a padlót.

A stewardess éppen ekkor érkezett vissza a cumisüveggel, és udvariasan megkérdezte:

- Elvesztett valamit, uram?

Mrs. Ellis lenézett a férjére, és felcsattant:

- George!

Mr. Ellis felállt, és szégyenében nyakig vörösödve, tehetetlenül toporgott.

- A doboz... - dünnyögte - kicsúszott... és... átment a...

- Miféle doboz, uram? - érdeklődött a stewardess.

- Kisasszony, megkaphatnám az üveget? - kérdezte Laura. - Végre abbahagyta a sírást.

- Ó, hát persze, parancsoljon!

Walter tágra nyitotta a száját, és azonnal bekapta a cuclit. Apró buborékok szálldogáltak felfelé a tejben, és hallani lehetett, hogy a baba mohón nyeldekel.

Laura felkapta a fejét, és a boldogságtól szinte ragyogva megszólalt:

- Úgy tűnik, most már jól van. Nagyon köszönöm, kisasszony! És önnek is köszönöm, Mrs. Ellis! Walter az előbb olyan volt, mintha kicserélték volna. Mintha nem is az én édes kicsi fiam lett volna...

- Igen, most már minden rendben lesz - állapította meg Mrs. Ellis. - Talán csak egy kis légi betegség kapta el. - Azzal a férje felé fordult, és eléggé ingerülten hozzátette: - George, te meg ülj már le!

- Ha szüksége van rám, azonnal hívjon! - mondta a stewardess.

- Még egyszer nagyon köszönöm! - válaszolta Laura.

- A doboz... - mormolta Mr. Ellis, és hirtelen elhallgatott. Miféle doboz? Nem emlékezett semmiféle dobozra.

Ám egy bizonyos tudat képes volt nyomon követni a fekete kockát, mialatt az hosszan elnyúló parabolapályán zuhant lefelé. Nem gyakorolt rá hatást sem a szél, sem a légellenállás, háborítatlanul haladt át az útjába kerülő gázmolekulákon.

Odalent, az atoll apró célpontot nyújtott a hatalmas célterületen. Valaha, a háború idején saját leszállópályával és barakkokkal dicsekedhetett. Idővel valamennyi lakója elhagyta. A barakkok összedőltek, a leszállópálya szaggatott szélű, töredezett betonsávvá változott.

A kocka telibe találta egy pálma terjedelmes lombozatát, de egyetlen levél sem rezdült. Áthaladt a törzsön, és belefúródott a korallrétegekbe. Pillanatokkal később belemélyedt magának a bolygónak a testébe anélkül, hogy akár csak egy apró porfelhő jelezte volna a pontot, ahol behatolt.

Húsz lábbal a felszín alatt megállapodott, és készenléti állapotba kapcsolt. Bensőségesen elvegyült a szikla atomjai között, mégis elkülönült tőlük.

Ennyi volt az egész. Beköszöntött az éjszaka, aztán felkelt a nap. Az eső esett, a szél fújt, és a Csendes-óceán hullámai fehéren kavargó áradattá omolva törtek meg a fehér korallon. Nem történt semmi.

Roi tudta, hogy nem is fog történni semmi - még tíz teljes évig.

8.

- Szétsugároztuk a híreket - közölte Gan -, a sikered hírét. Azt hiszem, most már nyugodtan megpihenhetsz.

- Pihenni? Most? - kérdezte Roi. - Amikor végre visszatértem a tökéletes agyak közé? Köszönöm, de eszem ágában sincs! Ahhoz túlontúl kellemes az élmény.

- Hát ennyire zavart? - érdeklődött Gan. - Értelmes lények mentális kapcsolat nélkül?

- Igen - felelte kurtán Roi.

Gan merő tapintatból nem kísérelte meg követni a visszahúzódó gondolatok vonalát.

- És a felszín? - kérdezte inkább, hogy más témára váltson.

- Az valami iszonyatos! - válaszolta a fiú. - Amit az ősök "Nap"-nak neveztek, az egy elviselhetetlenül ragyogó folt, valahol odafent. Nyilvánvalóan egyfajta fényforrás, és meghatározott időközönként változik. Másként fogalmazva, egyszer "nappal" van, egyszer pedig "éjszaka". És ezen felül még számtalan, előre kiszámíthatatlan változás fordulhat elő.

- Talán a "felhők" - szólt közbe Gan.

- Miféle "felhők"?

- Ismered a régi kifejezést: "felhők takarták el a Napot".

- így véled? - felelte Roi. - Igen, az elképzelhető.

- Rajta, folytasd! - biztatta Gan a fiút.

- Lássuk csak, az "óceán"-t és a "sziget"-et sikerült megértenem - mondta Roi. - Az "eső" azt jelenti, hogy a levegő nedvességtartalma kicsapódik, és cseppek formájában lehull. A "szél" nem más, mint a levegő rendkívül heves mozgása. A "villám" vagy egy spontán kialakuló, statikus kisülés a levegőben, vagy egy spontán kialakuló, szörnyen erős hang. A "hó" fagyott állapotban lehulló víz.

- Ez igazán furcsa - állapította meg Gan. - Miért fagy meg a víz? Hogyan? És honnan hullik?

- A leghalványabb fogalmam sincs - vallotta be Roi. - És minden nagyon változékony. Egyszer van vihar, máskor meg nincs. A felszínnek akadnak területei, ahol mindig hideg van, másutt mindig nagy a forróság, megint másutt ez a kettő váltakozik különböző időközönként.

- Döbbenetes... - hüledezett Gan. - És mit gondolsz, mekkora a valószínűsége annak, hogy mindez csupán az idegen elmék téves értelmezéseiből fakad?

- Semekkora - válaszolta Roi. - Ebben teljesen biztos vagyok. Elég időt töltöttem közöttük, hogy felderítsem azt a lehetetlen agyukat. Többet is a kelleténél...

Roi gondolatai ezzel ismét visszasüllyedtek elméjének mások elől elzárt mélységeibe.

- Furcsa, de még örülök is - jelentette ki Gan. - Korábban tartottam attól, hogy hajlamosak vagyunk nosztalgiát érezni a felszíni őseink úgynevezett Aranykora iránt. Úgy hittem, hogy egy erős impulzus nyomán minden másnál jobban sóvárgunk majd az után. hogy újra felszíni életet éljünk.

- Nem! - vágta rá hevesen Roi.

- A válasz nyilvánvalóan nem - erősítette meg Gan. - Kétlem, hogy akár a legkeményebb, legelszántabb társunk hajlandó volna akárcsak egyetlen napot leélni az általad leírt környezetben. Egy viharokkal, nappalokkal, éjszakákkal teli, kellemetlen és folyton változó környezetben. - Gan gondolatai elégedettséget sugároztak, mialatt folytatta: - Holnap belevágunk az átszállítás folyamatába. Miután elérjük a szigetet... egy lakatlan szigetet, azt mondtad...

- Teljességgel lakatlan - jelentette ki határozottan Roi. - Ebből a típusból ez volt az egyetlen, amelyik felett a gép áthaladt. A Tech részletes információkat hordozott az agyában.

- Remek - örvendezett Gan -, szóval, belekezdünk a műveletbe. Több generáción keresztül fog tartani, de végül új Mélységben leszünk, egy másik, meleg világ Mélységében. Kellemes üregek vesznek majd körül minket, ahol az ellenőrzött környezet tökéletes feltételeket biztosít a tenyészeteinknek és a kifejlett egyedeknek is.

- És sosem lépünk kapcsolatba semmiféle felszíni teremtménnyel - fűzte hozzá Roi.

- Ezt meg miért mondod? - kérdezte Gan. - Akármilyen primitívek is, segíthetnek nekünk, miután megalapítjuk az új telepünket. Egy faj, amely képes légi járműveket készíteni, bizonyosan sok mindenhez ért.

- Nem erről van szó, uram! - felelte nyomban a fiú. - Hanem arról, hogy nagyon harciasak. Vadállati vérszomjjal fognak támadni minden adódó alkalommal, és...

- Őszintén szólva - vágott közbe Gan -, nagyon zavar az idegenekre vonatkozó hivatkozásaidat körüllengő pszichopenurnbra. Úgy érzem, eltitkolsz valamit.

- Először azt hittem, hasznukat vehetjük - magyarázta Roi. - Azt hiszem, hogy még ha nem is hagyják, hogy barátok legyünk, legalább uralhatjuk és irányíthatjuk őket. Az egyiket rávettem, hogy lépjen közvetlen kapcsolatba a Fogadóállomással, de be kell vallanom, nehezen boldogultam. Nagyon nehezen. Az elméjük, a tudatuk alapjaiban különbözik a miénktől.

- Milyen módon? - kérdezte Gan.

- Ha le tudnám írni, a különbség nem volna alapvető - felelte Roi. - Hadd szemléltessem inkább egy példával. Egy ivadék agyában voltam. Nekik nincsenek tenyész-és nevelőkamráik. Az ivadékokat felnőtt egyedek felügyeletére bízzák. A teremtmény, aki a gazdatestemre vigyázott... - Gondolatainak szálai megszakadtak, és Gan rövid várakozás után rászólt a fiúra:

- Vigyázott...?

- Szóval, a nőstényt különleges kötelék fűzte az ivadékhoz - fejtegette tovább Roi.

- Egyfajta birtoklási vágyat érzett iránta, és még valamit, amivel mindenki mást kizárt a kettejük viszonyából. Ezenfelül érzékeltem, hogy a nőstény halovány érzésekét táplál egy hím, egy társa vagy egy barát iránt, de ezek jóval kevésbé erősek és eléggé korlátozottak voltak.

- Hát, mentális kapcsolat nélkül - vélekedett Gan - valószínűleg nincs valós képük a helyes társadalmi struktúráról, és ilyen körülmények között másfajta alviszonyok alakulhatnak ki. Vagy ez a nőstény esetleg kóros eset?

- Nem, uram, szó sincs róla! - tiltakozott Roi. - Mindannyian ilyenek. És a felügyelettel megbízott nőstény a gyermek anyja.

- Lehetetlen - ámuldozott Gan. - A saját anyja?

- Ez szinte szükségszerű, uram - válaszolta Roi. - Az ivadék létezése első szakaszát az anyján belül élte le. A szó legszorosabb értelmében. A nőstény tojásai a testében maradnak. A megtermékenyülés is a testen belül megy végbe. Az ivadékok az anyjuk testében növekednek, és elevenen bukkannak elő onnan.

- Magasságos üregek... - fohászkodott Gan, és hirtelen elgyengült, mert feltámadt benne az undor. - Valamennyi kifejlett egyed tudja, hogy ki az ő ivadéka. Minden ivadéknak van egy bizonyos apja...

- És ő is ismeri az ivadékot - tette hozzá Roi. - A gazdatestemet, amennyire meg tudtam ítélni a távolságot, legalább ötezer mérföldön keresztül utaztatták, hogy az apja láthassa őt.

- Ez hihetetlen!

- Szükséged van még valamire, hogy belásd: az elméink sosem találkozhatnak?

- kérdezte Roi. - A különbség olyan alapvető, olyan velünk született...

Gan gondolatainak folyamát a sajnálkozás sárgasága sötétebbre árnyalta és érdesebbé marta.

- Ennek viszont nem örülök... Korábban azt hittem...

- Mit, uram? - kérdezte Roi, miután néhány pillanatig nem érzékelt aktivitást a Tech agyának társalgási szintjén.

- Korábban azt hittem - folytatta Gan -, hogy most, a történelem során első ízben két értelmes faj kölcsönösen segíteni fogja egymást. Azt gondoltam, hogy együtt gyorsabban haladhatunk, mint külön-külön. Még ha olyan kezdetleges is a műszaki tudományuk, mint amilyen, a műszaki tudomány még nem minden. Azt gondoltam, hogy esetleg még tanulhatunk is tőlük.

- Tanulni? Mit? - kérdezte durván Roi. - Hogy ismerjük a szüleinket, és hogy barátkozzunk az ivadékainkkal?

- Nem, nem, nem! Igazad van - válaszolta sietve Gan. - A két fajt elválasztó gátaknak mindörökre állniuk kell. Övék lesz a felszín, és miénk lesz a Mélység. Jó lesz ez így.

Roi a laboratórium előtt összetalálkozott Wendával.

- Örülök, hogy visszatértél - közölte a nőstény, és a tudata elégedettséget, sőt összpontosított gyönyört sugárzott.

Roi agyát is kellemes gondolatok árasztották el. Rendkívül megnyugtatónak találta, hogy tiszta mentális kapcsolatban állhat egy baráttal.

A marsiak útja

1.

Mario Esteban Rioz az űrhajó utasfejének két apró kabinját összekötő, rövid folyosón állva figyelte Ted Longot, aki a videokészülék különféle szabályzóit állítgatta aprólékos gonddal. Long előbb az óramutató járásával megegyező, majd azzal ellentétes irányba mozdított egy tárcsát, de a kép továbbra is nyavalyás volt.

Rioz tudta, hogy nyavalyás is marad. Túl messze jártak a Földtől, és rossz pozícióban álltak a Naphoz képest. Viszont Longtól nem lehetett elvárni, hogy tudja ezt. Rioz még néhány másodpercig mozdulatlanul figyelt, aztán lehajtotta fejét a bejárat felső pereme alá, és félig oldalra fordult, hogy bepréselhesse testét a szűkös nyílásba. Aztán valósággal beröppent a lakókabinba, valahogy úgy, ahogyan a dugó ugrik ki a palackból.

- Mit keresel? - érdeklődött közönyösen.

- Gondoltam, megnézem Hildert - felelte Long.

Rioz ledobta az alfelét az asztalként szolgáló pult sarkára, és a feje fölött nyújtózó polcról leemelt egy kúp alakú tejesdobozt. Óvatosan összenyomta, mire a megnövekedett belső nyomástól a kupak magától lepattant, majd a dobozt finoman meg-megköröztetve várta, hogy a tartalma felmelegedjen.

- Aztán minek? - kérdezte, azzal a szájához emelte a kúpforma tartályt, és hangosan kortyolta a tejet.

- Gondoltam, belehallgatok - válaszolta Long.

- Szerintem ez puszta energiapazarlás - vélekedett Rioz.

Long felsandított rá, és a homlokát ráncolgatva megjegyezte:

- Tudtommal az a szokás, hogy mindenki szabadon használhatja a személyi videokészülékét.

- Igen, a józan ész határain belül - vágott vissza Rioz.

A tekintetük összeakadt, és kihívóan meredtek egymásra. Rioz inas, szikár testének és beesett ábrázatának köszönhetően maga volt a marsi guberálók, vagyis a Földet és a Marsot összekötő hajózási útvonalakon portyázók eleven megtestesülése. Világoskék szeme szinte kiragyogott napbarnított, markáns arcából, amelynek sötét színe révén élesen elütött műbőr pilótadzsekijének felhajtott műszőrme gallérjától.

Long fakó bőrű és elpuhult volt a társához képest. Magán viselte a felszínlakók bizonyos ismertetőjegyeit, jóllehet egyetlen második generációs marslakót sem lehetett felszínlakónak nevezni abban az értelemben, mint a földi népséget. Ő gondosan letűrve hordta a gallérját, hosszú, barna haja szabadon omlott a vállára.

- És szerinted hol húzódnak a józan ész határai? - kérdezte ingerülten.

Rioz szorosan összepréselte, majd szétnyitotta az ajkát, és kijelentette:

- Tekintetbe-véve, hogy eddig még az út költségeit sem kerestük meg, minden energiapocsékolás meghaladja a józan ész határait.

- Ha veszteséges az út, nem kéne visszamenned a helyedre? - kérdezte harciasan Long. - Hajói tudom, te vagy szolgálatban.

Rioz felmordult, és a mutató-, illetve a hüvelykujjával megdörzsölgette borostás állát. Végül felállt, és az ajtóhoz ballagott, puha talpú csizmája letompította a léptei dobbanásait. Egy pillanatra megállt, hogy megnézze a termosztátot, majd megpördült, és haragosan felcsattant:

- Hát ezért van melegem! Mit képzelsz, hol vagy?

- Negyven Fahrenheit még aligha túlzás! - védekezett Long.

- Neked talán nem az - válaszolta Rioz. - Csakhogy ez itt az űr, és nem holmi fűtött iroda a vasbányákban! - A hüvelykujja gyors bökésével a minimumra állította a termosztát szabályzóját, és hozzátette: - A Nap elég meleget ad.

- Csakhogy a lakókabin az árnyékos oldalon van! - mutatott rá Long.

- Hát majd ide is átszivárog a meleg, a pokolba is!

Rioz átnyomakodott az ajtónyíláson, Long pedig sokáig nézett utána, majd ismét a videó felé fordult. Nem csavarta vissza a termosztátot.

A kép még ekkor is eléggé villódzott, de be kellett érnie vele. Lehajtott egy ülést a falról, és leült rá. Aztán előrehajolva várt, amíg lezajlott a hivatalos köszöntő, majd egy pillanatnyi szünet után lassan felment a függöny, és a reflektorok ragyogó fényárba borították a jól ismert, szakállas alakot, amely úgy növekedett, mintha folyton közeledett volna, míg végül az arca teljesen betöltötte a képernyőt.

A férfi beszélni kezdett, és a hangja még a húszmillió mérföld elektronviharai által gerjesztett recsegések és sípolások közepette is meggyőző erővel, már-már parancsolóan szólt:

- Barátaim! Földi polgártársak...

2.

Amint Rioz belépett a pilótafülkébe, a szeme megakadt az egyenletes ütemben villogó rádiójelen. Egy pillanat alatt megizzadt a tenyere, mert azt hitte, hogy radarjelet lát, de aztán rájött, hogy csak a lelkiismerete szólalt meg. Elméletileg nem hagyhatta volna el a pilótafülkét szolgálati időben, noha ezt valamennyi guberáló megtette. Viszont ez volt valamennyiük közös rémálma: hogy pontosan abban az öt percben bukkan fel valami a radaron, amikor az ügyeletes kiszalad egy gyors kávéra, mert az űr üresnek tűnik. És ez a rémálom olykor keserű valósággá vált.

Rioz bekapcsolta az aktív keresőt. Persze ezzel is feleslegesen pazarolta az energiát, de amíg a helyzeten törte a fejét, akár meg is győződhetett róla. Az űr üres volt, leszámítva a többi guberáló hosszan elnyúló vonal mentén sorakozó hajóit. Rioz ekkor beizzította az adó-vevőt, és a monitoron megjelent a Mars felőli oldalon állomásozó, következő hajó másodpilótájának, Richard Swenson arcának képe.

- Szevasz, Mario! - köszönt Swenson.

- Helló odaát, mi újság?

Miután az elektromágneses sugárzás sebessége sem végtelen, Swenson válasza néhány pillanatnyi késleltetéssel érkezett:

- Micsoda napom volt!

- Nocsak, történt valami? - kérdezte Rioz.

- Volt egy rácsapásom.

- Hát, az jó! - állapította meg Rioz.

- Az lett volna, ha sikerült elkapnom - közölte mogorván Swenson.

- Miért, mi történt?

- Rossz irányba indultam, a pokolba is...

Rioz okosabb volt annál, semhogy felkacagjon, inkább megkérdezte:

- Ezt meg hogy sikerült összehoznod?

- Nem az én hibám - védekezett rosszkedvűen Swenson. - A héj felfelé tartott az ekliptikától. El tudod képzelni, hogy mekkora marha lehet az a pilóta, amelyik képtelen tisztességesen végrehajtani egy elengedő manővert? Honnan az ördögből tudhattam volna? Bemértem a héj távolságát, és annyiban hagytam. Feltételeztem, hogy a szokásos röppályák egyikén halad. Te nem így tettél volna a helyemben? Elindultam a jónak gondolt befogópályán, és öt perccel később vettem csak észre, hogy a távolság még mindig növekszik. Beletelt egy jó időbe, mire visszatértek a radarjelek. Gyorsan megmértem a héj pályaszögeit, de addigra már túl késő volt ahhoz, hogy elkaphassam.

- Másoknak sem sikerült? - érdeklődött Rioz.

- Nem hát! - válaszolta Swenson. - Távolodott az ekliptikától, és most már mindörökké abba az irányba fog menni. De nem is ez idegesít annyira. Csak egy belső héj volt. Viszont nem szívesen mesélném el, hogy mennyi hajtóanyagot tékozoltam el, mire felgyorsítottam, aztán meg, mire visszatértem az állomáshelyemre. Hallanod kellett volna Canute-ot!

A Canute nevű illető Richard Swenson bátyja és társa volt.

- Berágott, mi? - kérdezte Rioz.

- Berágott? Azt hittem, végez velem! Már több mint öt hónapja vagyunk idekint, és kissé ingerlékenyek lettünk. Tudod, hogy megy ez...

- Tudom - válaszolta kurtán Rioz.

- És te, Mario, te hogy boldogulsz?

Rioz úgy tett, mintha köpött volna, és közölte:

- Ennyit erről a portyáról... Az utóbbi két hét alatt két héj, és mindkettőt hat órán át üldöztem.

- Legalább nagyok voltak?

- Viccelsz? - Rioz keserűen legyintett. - A puszta kezemmel le tudtam volna vinni őket a Phobos-ra. Ez életem legrosszabb portyája.

- Meddig maradtok még? - érdeklődött Swenson.

- Ami engem illet, akár holnap indulhatnánk haza - felelte Rioz. - Még csak két hónapja vagyunk idekint, de máris állandóan belekötök Longba.

Az elektromágneses késleltetés rövid szünete után Swenson megkérdezte:

- Egyébként milyen? Úgy értem, Long?

Rioz hátranézett a válla felett, és néhány pillanatra belehallgatott a lakókabinból érkező, reccsenésekkel központozott mormolásba.

- Egyelőre nem tudok eligazodni rajta - felelte aztán. - Körülbelül egy héttel az indulás után azt mondja nekem: "Mondd csak, Mario, miért vagy te guberáló?" Én csak ránéztem, és azt mondtam: "Miért, miért, hát hogy pénzt keressek! Mit hittél?" Ez meg miféle kérdés? Miért áll be valaki guberálónak? Na, erre meg azt mondja nekem: "Nem ezért, Mario." Érted? Ő magyaráz nekem. Azt mondja: "Azért vagy guberáló, mert az is része a marsiak útjának."

- És ez alatt vajon mit értett? - vetette fel értetlenül pislogva Swenson.

- Azt azóta sem kérdeztem meg tőle - felelte a vállát vonogatva Rioz. - Pillanatnyilag odaát ücsörög, és a földi ultramikrohullámra vadászik. Egy Hilder nevezetű felszínlakót akar meghallgatni.

- Hilder? - visszhangozta Swenson. - Az egy felszínlakó politikus. Képviselő, vagy valami ilyesmi, nem?

- Az, vagy legalábbis azt hiszem, hogy az - dörmögte Rioz. - Ez a Long mindig ilyeneket csinál. Legalább tizenöt font könyvet hozott magával, és mind a Földről szól. Holt súly az egész, ki kéne vágnom a fenébe.

- Hát, most ő a társad - jegyezte meg Swenson. - És ha már a társakról beszélünk, azt hiszem, jobb lesz, ha visszamegyek melózni. Ha megint lemaradok egy rácsapásról, itt vér fog folyni, az biztos.

A képernyő elsötétült, és Rioz hátradőlt az ülésében. Egy darabig a passzív kereső egyenletes, zöld vonalát bámulta, aztán körülnézett az aktív keresővel, de az űr továbbra is üres volt.

Most, hogy kiderült, mások sem állnak valami fényesen, egy kicsivel jobban érezte magát. A rossz passz mindig rosszabb - bölcselkedett magában ha körülötted az összes guberáló egyik héjat a másik után kapja el; ha a héjak egymás után spiráloznak a Phobos felé úgy, hogy magukon viselik mindenki azonosítóját, leszámítva a tiédet. Aztán némi erőlködés árán sikerült a bosszúsága egy részét Longra irányítania.

Immáron belátta: hibát követett el, amikor összeállt Longgal. Mindenki hibát követ el, ha összeáll egy zöldfülűvel. Azt képzelik, hogy a társuk folytonos beszélgetésre vágyik. Különösen ez a Long, a Marsnak az ember fejlődésében játszott új és hatalmas szerepére vonatkozó örökös elméleteivel. Folyton ilyenekkel jött elő: az emberiség fejlődése, a marsiak útja, az új, teremtő kisebbség. Rioz viszont egész idő alatt nem erre az ostoba bájcsevejre vágyott, hanem zsákmányra, vagyis néhány héjra, amelyet a magáénak mondhat.

Bár az is igaz, hogy nem nagyon volt más választása. Longot elég jól ismerték odalent a Marson, és bányamérnökként jó pénzt keresett. Ráadásul Sankov megbízott baráti köréhez tartozott, és már korábban is részt vett egy-két portyán. Rioz nem zavarhatta el a fickót, mielőtt próbára tette volna, akármilyen fura alaknak tűnt is. Egy kényelmes munkát végző, jól kereső bányamérnök mi az ördögnek akar az űrben vacakolni?

Ezt a kérdést sosem tette fel Longnak. A hajók fedélzetén az emberek túlontúl kis helyre szorultak össze ahhoz, hogy kíváncsiskodjanak. Nem annyira illemből, mint inkább a békesség kedvéért - így is túl sokszor ugrottak egymásnak. Viszont Long eleget locsogott ahhoz, hogy magától választ adjon a kérdésre.

- Ki kellett jönnöm ide, Mario - mondta egy alkalommal. - A Mars jövőjét nem a bányák jelentik, hanem az űr.

Rioz sokszor eltöprengett azon, hogy milyen lenne egyedül portyázni. Mindenki úgy tartotta, hogy ez lehetetlen. Egyetlen ember számtalan zsákmányt szalaszthatott el, amikor aludt, vagy más dolgokat intézett, ráadásul mindenki tudta, hogy az űrben a magányos emberen viszonylag rövid idő leforgása alatt szörnyű depresszió uralkodik el.

A társak jelenléte lehetővé tette, hogy a portya akár hat hónapig tartson. A négyöt fős, állandó személyzet még jobb lett volna, csakhogy egyetlen guberáló sem tudott annyi pénzt keresni, hogy megengedhesse magának egy nagyobb hajó megvásárlását és fenntartását. Egyedül a hajtóanyag elvitte volna az egész tőkéjét.

De az űrben még ketten sem igazán tudták elszórakoztatni egymást. A társak általában minden úton cserélődtek, és akadtak összeszokott párosok, akik jobban kijöttek egymással, mint másokkal - például Richard és Canute Swenson. Minden ötödik vagy hatodik portyára összeálltak, mert testvérek voltak. És mégis, valahányszor együtt hajóztak, már az első hét után egyre feszültebbek lettek, és egyre többet veszekedtek.

Hát, igen... Az űr továbbra is tiszta volt. Rioz úgy sejtette, hogy még jobban érez-né magát, ha visszamenne a lakókabinba, és elsimítaná a legutóbbi vitáját Longgal. Akár azt is megmutathatná a zöldfülűnek, hogy egy öreg űrkalóz félvállról veszi, és simán megoldja egy űrbéli utazás minden problémáját.

Hirtelen elhatározással felállt, és megtette azt a három lépést, amellyel elérte az űrhajó két kabinját összekötő, keskeny folyosót.

3.

Rioz ismét lecövekelt a bejáratban, onnan figyelte a társát, aki a villódzó képernyőre meredt.

- Felcsavarom a termosztátot - közölte minden bevezető nélkül -, hadd menjen a fűtés. Másutt is takarékoskodhatunk az energiával.

- Ahogy gondolod... - dünnyögte Long anélkül, hogy elszakította volna tekintetét a monitorról.

Rioz tett egy bizonytalan lépést előre. Az űr üres, úgyhogy pokolba azzal, hogy odaát kuporog, és azt a nyavalyás zöld, egyenes vonalat bámulja!

- Szóval, miről beszél ez a felszínlakó? - érdeklődött fojtott hangon.

- Leginkább az űrutazás történetéről. Csupa régi dologról, de egész jól csinálja. Mindent bedob: rajzfilmeket, trükkfelvételeket, régi filmek jeleneteit... mindent, na!

Mintha csak Long válaszát akarta volna alátámasztani, a szakállas alak eltűnt a képernyőről, és a helyén egy űrhajó vázlatrajza jelent meg. Hilder tovább magyarázott az egyes alkotóelemekről, amelyeket különböző színek emeltek ki. Amiről éppen beszélt, az vörösre váltott: a hajó kommunikációs rendszere, a raktere, a mikromáglya rekesze, a kibernetikus áramkörök...

Hilder aztán visszatért a képernyőre, és tovább duruzsolt:

- Ez még csupán az űrhajó úgynevezett utasfeje. De mi mozgatja? Mi emeli fel a Földről?

Mindenki tudta, hogy mi mozgatja az űrhajókat, de Hilder hangja szinte kábítószerként hatott. Úgy festette le a hajó meghajtóegységét, mintha egy évezredes titkot leplezett volna le, vagy mintha a végső megvilágosodásról mesélt volna. Még Riozt is megszállta valami kis csiklandozó izgatottság, holott ő az élete java részét űrjárművek fedélzetén élte le.

- A tudósok különféle néven emlegetik - folytatta Hilder. - Például, a hatás-ellenhatás törvényeként. Néha Newton harmadik törvényének nevezik, de nekünk nem kell mindenféle mesés neveket aggatnunk rá. Mi csak használjuk a józan eszünket!

Amikor úszunk, hátrafelé hajtjuk a vizet, és előre mozgunk. Amikor sétálunk, hátrafelé hajtjuk a talajt, és előre mozgunk. Amikor girogépen repülünk, hátra hajtjuk a levegőt, és előre mozgunk. Semmi sem mozdulhat előrefelé, ha valami más nem mozdul hátrafelé. Ez ugyanaz a régi alapelv, miszerint "a semmiből nem lehet valamit csinálni". Most képzeljük el, hogy egy százezer tonnás űrhajó felemelkedik a Földről. Hogy ezt megtehesse, valami másnak lefelé kell mozognia. És miután az űrhajó rendkívül nehéz, rengeteg anyagnak kell lefelé mozognia. Ennyi anyagot igazából nem is lehet az űrhajó fedélzetén tárolni. Egy különleges tartályt kell építeni az űrhajó mögé, hogy az cipelje azt a rengeteg anyagot.

Hilder ismét eltűnt a képről, és a helyén megint az imént látott hajó bukkant fel. Gyors ütemben zsugorodott, és egy jókora, csonka kúp jelent meg mögötte, amelynek belsejében a "Kidobandó anyag" felirat villogott sárga betűkkel.

- Most viszont - mondta ekkor Hilder - a hajó teljes súlya sokkal nagyobb. Még több és még több hajtóanyagra van szükségünk.

A hajó immáron apróra zsugorodott, és egy még nagyobb, illetve egy annál is nagyobb kúp jelent meg mögötte. A voltaképpeni űrhajóból, az utasfejből már csupán egy parányi, vörös pont látszott a képernyőn.

- A pokolba is, ez óvodásoknak való szöveg! - dörmögte Rioz.

- Azok számára, akikhez beszél, nem az - állította Long. - A Föld nem a Mars, Mario! A Földön több milliárdan élnek olyanok, akik még egyszer sem láttak űrhajót. Az alapvető tényekkel sincsenek tisztában.

- Amikor a legnagyobb tartályból kifogy az anyag, leválasztják, és azt is elhajítják - közölte ekkor Hilder.

A leghátsó kúp ekkor elszakadt a többitől, és lassan forogva sodródott a képernyő felső széle felé.

- Aztán a második következik - folytatta Hilder -, végül pedig, ha az utazás hosszú, az utolsót is eldobják.

Az utasfej, az apró pötty lassan villogott, míg a három üres héj lassan távolodott tőle, hogy aztán eltűnjön a monitorról.

- Ezek a héjak százezer tonnányi wolframot, magnéziumot, alumíniumot és acélt tartalmaznak. Ezek mindörökre eltűnnek a Földről. A Mars körül úgynevezett guberálók röpködnek, akik a megszokott útvonalak mentén várakoznak. Az elhajított héjakra várnak, hogy befogják őket, beléjük égessék az azonosítójukat, és megmentsék őket a Marsnak. Mindezért egyetlen centnyi fizetség sem érkezik a Földre. Roncsokat mentenek meg. A roncsok azoké, akik megtalálják őket.

- A befektetésünket és az életünket kockáztatjuk - morogta Rioz. - Ha mi nem szedjük össze a héjakat, más sem teszi meg. Miféle veszteség éri a Földet?

- Nézd - válaszolta megfontoltan Long -, ez az alak arról beszél, hogy a Mars, a Vénusz és a Hold megcsapolják a Földet. Mindez csupán egy újabb, kidobott tétel.

- De kapnak is valamit cserébe! - vágott vissza Rioz. - Minden évben több és több vasat bányászunk.

- Csakhogy ennek jó része visszakerül a Marsra - felelte vigyorogva Long. - Ha hinni lehet a Hilder által elsorolt számadatoknak, a Föld kétszázmilliárd dollárt fektetett a Marsba, és körülbelül ötmilliárd értékű vasat kapott vissza. Ötszázmilliárd dollárt fektetett a Holdba, és kicsivel több, mint huszonötmilliárd dollár értékű magnéziumot, titánt és különféle könnyűfémeket kapott vissza. Ötvenmilliárd dollárt tett bele a Vénuszba, és onnan eddig nem kapott vissza semmit. És a Föld adófizetőit valójában ez érdekli: az adófizetők pénze kimegy, de nem jön be semmi.

Mialatt beszélt, egy rajzfilm kezdett peregni a képernyőn. A Mars körül apró, vigyorgó űrhajók száguldoztak, hosszú, rugalmas csápjaikat kinyújtva magukhoz húzták a bukdácsolva repülő, üres héjakat, megragadták és behálózták őket, vörösen izzó betűkkel rájuk sütötték a "MARS TULAJDONA" feliratot, végül a Phobos felé lökték a hatalmas fémtesteket.

Aztán ismét megjelent Hilder, és tovább beszélt:

- A marsiak azt mondják nekünk, hogy egyszer majd mindent visszaadnak nekünk. Egyszer majd! Most aztán aggódhatunk! Nem tudhatjuk, hogy mikor lesz az az "egyszer majd". Száz év múlva? Ezer év múlva? Egymillió év múlva? Egyszer majd. De tudják, mit? Higgyünk nekik! Higgyük el, hogy egy szép napon visszaadják nekünk azt a rengeteg fémet. Egy szép napon képesek lesznek előállítani a saját élelmüket, ellátják magukat a saját energiájukkal, és élik a saját életüket. De egyvalamit sosem fognak visszaadni! Még százmillió év múlva sem. A vizet!

- A Marsnak nagyon kevés vize van, mert túl kicsi. A Vénusznak egyáltalán nincs vize, mert túl forró. A Holdnak egyáltalán nincs vize, mert túl kicsi és túl forró. így aztán a Földnek kell ellátnia vízzel az űrlakókat, hogy ihassanak, hogy moshassanak, hogy működtessék az iparukat, hogy táplálják a hidroponikus telepeiket. De mindezeken felül még azt a vizet is mi adjuk, amit ők millió tonnaszámra elhajítanak!

- Az űrhajók miféle hajtóanyagot használnak? Mit dobnak hátrafelé, hogy előrefelé haladhassanak? Valaha gázokat használtak, amelyeket különféle gyúlékony anyagokból állítottak elő. Ez roppant költséges volt. Aztán feltalálták a proton mikromáglyát, egy olcsó energiaforrást, amely képes úgy felforralni mindenféle folyadékot, hogy az rettentő nyomású gőzzé alakul. És melyik az a folyadék, amelyik a legnagyobb bőségben áll a rendelkezésünkre, és ennélfogva a legolcsóbb? Igen, természetesen a víz!

- Minden egyes űrhajó, amely elhagyja a földet, közel egymillió tonna - nem font, tonna - vizet visz magával egyedül azért, hogy aztán az egészet kieressze az űrbe, és így gyorsítson fel, vagy lassítson le. Az elődeink eszelős módon és szántszándékkal elégették a Föld olaját. Vakmerően felélték a Föld összes szénkészletét. Mi megvetjük és elítéljük őket ezért, de nekik legalább van mentségük. Úgy hitték, hogy amikor eljön a szükség órája, megtaláljuk az olajat és szenet helyettesítő anyagokat. És jól hitték. Ma már a rendelkezésünkre állnak a planktontelepeink, és a proton mikromáglyáink.

- Csakhogy a vizet nem helyettesítheti semmi! Semmi! Az nem lehetséges most, és nem is lesz az soha! És amikor a leszármazottaink majd szemügyre veszik azt a sivatagot, amit mi csináltunk a Földből, miféle mentséget fognak találni a számunkra? Amikor majd aszályok köszöntenek be, és egyre nő...

Long előrehajolt, kikapcsolta a készüléket, és megszólalt:

- Látod, ez az, ami engem aggaszt. Hilder, a megveszekedett őrült szándékosan... Mi a baj?

Rioz felugrott, és zavartan toporogva válaszolt:

- A pilótafülkében kéne lennem, hogy figyeljem a radarjeleket.

- A pokolba a jelekkel! - mérgelődött Long, de engedelmesen felállt, és követte társát a folyosóra, majd megállt annak torkolatában, és folytatta: - Szóval, ha Hilder

végigviszi ezt az őrültséget, ha szorult belé annyi bátorság, hogy nagy ügyet csináljon belőle, akkor... húha!

Ebben a pillanatban látta meg. A radarjel A-osztályú volt, úgy rohant a kimenő jel után, ahogyan az agár a műnyúl után.

- Az űr... tiszta volt - motyogta Rioz állítom neked, hogy tiszta volt! A Mars szerelmére, Ted, ne nézz így rám! Inkább ellenőrizd, hogy van-e vizuális kapcsolat!

Rioz húsz év tapasztalataiból táplálkozó gyorsasággal és hatékonysággal dolgozott. Két perc alatt bemérte a távolságot. Aztán Swenson példájából okulva megmérte a deklináció szögét, valamint a radiális sebességet.

- Egy egész hetvenhat radián - kurjantott oda a társának -, ezt nem lehet elhibázni, ember!

Long a lélegzetét is visszafojtva beállította a szögmérőt, majd közölte:

- Mindössze fél radiánnal van a Nap mellett. Csupán egy vékony szelete lesz látható.

Tovább növelte a nagyítást, olyan gyorsan, ahogy csak merte, és azt az egyetlen "csillagot" kereste, amelyik folyamatosan változtatta a helyzetét, és folyton nőtt, hogy aztán felismerhető alakot öltve elárulja magáról, hogy valójában nem is csillag.

- Mindenképpen elindulunk - válaszolta Rioz egy percet sem várhatunk!

- Megvan! Elkaptam! - kiáltotta ekkor izgatottan Long. A nagyítás még ekkor is kicsi volt ahhoz, hogy a céltárgy körvonalai láthatóak legyenek, de a pont, amelyet figyelt, szabályos ütemben hol felvillant, hol elsötétedett, aszerint, hogy a napfény a lassan forgó héjnak éppen melyik részére vetült.

- Maradj rajta! - parancsolta Rioz.

A fúvókákból kisüvítettek az első, kisebbfajta gőzsugarak. A bennük rejlő finom pára azonnal mikrokristályos jéggé fagyott. A száz mérföldnél is messzebbre nyújtózó sugarak hosszú ködsávokat festettek az űr feketeségébe, amelyek fehéren csillogva verték vissza a távoli Nap bágyadt fényét. Rioz újabb és újabb sugarakat lőtt a semmibe, amitől a hajó kimozdult stabil pályájáról, és a héj röppályáját érintő irányba állt.

- Úgy mozog, mint egy üstökös a perihélion közelében! - kiáltotta Rioz. - Azok az átkozott felszínlakó pilóták szándékosan küldték erre a pályára! Szívesen szétrúgnám a...

Csalódott káromkodásba fojtotta a dühét, de közben állhatatosan fúvatta hátrafelé a gőzt, míg végül a teste egylábnyi mélyre süppedt az ülése hidraulikus párnázatába, és Long azon kapta magát, hogy az eszeveszett gyorsulástól képtelen tovább kapaszkodni a védőkorlátba.

- Legyen szíved! - kérlelte a társát, de mindhiába, Rioz csak a radarjelekre figyelt.

- Ha nem bírod, maradj a Marson! - kiáltotta, és a hajó hátuljában tovább bömbölt a gőz.

Az adóvevő életre kelt. Longnak - noha úgy érezte, melaszban mozog - sikerült annyira előrehajolnia, hogy elérje a vételgombot. Swenson jelentkezett, a szeme haragosan villogott.

- Mi az ördögöt műveltek ti ott? - harsogta. - Tíz másodpercen belül beértek az én szektoromba!

- Egy héjat üldözünk - közölte Rioz.

- Az én szektoromban? - csattant fel Swenson.

- Az enyémben bukkant fel - érvelt Rioz. - Különben sem vagy olyan pozícióban, hogy elkaphasd. Hé, Ted, kapcsold ki az adó-vevőt!

Az űrhajó irtózatos sebességgel dübörgőit előre, bár a dübörgést csak a törzsén belül lehetett hallani. Aztán Rioz hirtelen kikapcsolta a hátsó fúvókákat, mire Long vadul hadonászva előrelódult. A szempillantás alatt beálló csend fülhasogatóbbnak tűnt, mint az a szörnyű lárma, amely megelőzte.

- Minden rendben - jelentette ki ekkor Rioz. - Hadd lássam a ’szkópot!

Mindketten szótlanul figyelték az immáron tisztán látható, csonka kúp formájú

héjat, amely méltóságteljes lassúsággal forogva száguldott a csillagok között.

- Igen, ez egy A-osztályú héj, semmi kétség - állapította meg elégedetten Rioz. Gigász a héjak között, tette hozzá gondolatban. - Ezzel egy csapásra egyenesbe jövünk.

- Van egy újabb jelünk a passzív letapogatón - közölte ekkor Long. - Azt hiszem, Swenson üldözőbe vett minket.

Rioz éppen csak egy pillantást vetett a műszerre, és magabiztosan kijelentette:

- Nem fog utolérni.

A héj időközben hatalmasra nőtt, már teljesen betöltötte az ablakokat.

Rioz megmarkolta a szigony vezérlőkarját. Hajszálnyit állított az oldalszögön, ugyanilyen hajszálnyit a magasságon, és türelmesen várta a megfelelő pillanatot. Végül vett egy mély lélegzetet, és megnyomta a kioldógombot.

Egy-két pillanatig nem történt semmi, aztán egy acélsodrony bukkant fel az elülső ablakon túl, és úgy kígyózott a héj felé, mintha egy hatalmas, támadó kobra lett volna. Hamarosan a céltárgy közelébe ért, de nem kapaszkodott bele, nem fonódott rá, mert akkor úgy pattant volna el, akár a pókfonal - a gigászt több ezer tonna tehetetlensége forgatta. Csupán erős mágneses mezőt gerjesztett, amely fékként hatott a héjra.

Újabb és újabb sodronyok száguldottak az óriási fémtest felé, Rioz az energiapazarlással mit sem törődve indította őket.

- Ezt végre elkaptam! - mormolta közben feszülten, de jókedvűen. - A Marsra mondom, ezt elkaptam!

Legalább húsz kábel nyújtózott a hajó és a héj között, amikor az végre leállt. A fékezés hőenergiává alakította a forgási energiáját, amitől a fémfelületek úgy felhevültek, hogy a hajó műszerei érzékelték a sugárzásukat.

- Beleégessem az azonosítónkat? - ajánlkozott Long.

-Hát, ha szeretnéd... válaszolta Rioz a vállát vonogatva. - De ha nem akarod, nem muszáj. Én vagyok szolgálatban.

- Szívesen megteszem...

Long belemászott az űrruhájába, és a zsilipen keresztül elhagyta a hajót. Hogy csak nemrégiben szállt be a játszmába, azt mi sem bizonyíthatta volna jobban, mint a tény, hogy meg tudta számolni, hány űrsétát tett eddigi életében - ez volt az ötödik.

A legközelebbi sodronyba kapaszkodva, a két kezét váltogatva húzta magát a héj felé, közben a kesztyűjén keresztül mindvégig érezte a fémszövet rezgését.

Alig egy perc leforgása alatt beleégette a sorozatszámot a héj acélbőrébe. Az űrben nem jelentett nehézséget az acél oxidálása. Egyszerűen megolvadt és elpárolgott, majd az energiasugártól néhány lábnyira kondenzálódott, és tompán fénylő, szürke foltokat festett azokra a felületekre, amelyekre rásodródott.

Long hamarosan visszahúzta magát a hajóba. Amint kilépett a zsilipből, levette a sisakját, amelyen pillanatok alatt vastag jégréteg képződött. Még a folyosón járt, amikor meghallotta Swenson hangját, amely ezúttal haragtól eltorzulva áradt az adóvevő hangszórójából.

- ... egyenesen a megbízotthoz! A pokolba is, ennek a játszmának megvannak a maga szabályai!

Rioz az ülésében kényelmesen elterülve üldögélt.

- Nézd, áthaladt az én szektoromon - válaszolta a legteljesebb lelki nyugalommal. - Kicsit későn vettem észre, és csak a tiédben értem utol. Te sosem kaptad volna el. Ennyi az egész. Hé, Ted, visszajöttél?

Azzal előrehajolt, és megszakította a rádiókapcsolatot.

- A megbízott elé viszi az ügyet? - érdeklődött aggodalmas képet vágva Long.

- Teljességgel kizárt - felelte magabiztosan Rioz. - Csak azért dühöng, hogy megtörje az egyhangúságot. Unatkozik a fiú. Nem gondolja komolyan. Nagyon jól tudja, hogy ez a héj a miénk. Na, hogy tetszik a zsákmány, Ted?

- Elég szép...

- Elég szép? Ez valami iszonyatos! Kapaszkodj! Beállítom a forgást.

A jobb oldali fúvókák gőzt okádtak, és a hajó lassan megkerülte a héjat, mire az a mozgást engedelmesen követve keringeni kezdett a kettejük tömegközéppontja körül. Harminc perc elteltével a két hajó gigászi bolává egyesülve forgott. Long ellenőrizte a kérészéletű egységnek a Deimos-hoz viszonyított helyzetét.

A pontosan kiszámított pillanatban Rioz deaktiválta a sodronyok mágneses mezőjét, és ezzel útjára bocsátotta a zsákmányt. A hajóétól eltérő, új röppályán mozgó héj lassan tovasodródott, hogy aztán körülbelül egy nap leforgása alatt elérje majd a Mars holdján működő héjtárolót.

Rioz sokáig nézett a távolodó óriás után. Remekül érezte magát.

- Végre jó napunk van - mondta aztán a társára pillantva.

- És mi van Hilder beszédével? - kérdezte Long.

-Mivel? Kinek a micsodájával? Á, értem! Figyelj, ha aggódnék minden egyes őrültség miatt, amit valami ostoba felszínlakó kiejt a száján, sosem tudnék elaludni. Felejtsd el!

- Szerintem nem kéne elfelejtenünk - vitatkozott Long.

- Akkor te is ostoba vagy - jelentette ki Rioz. - Mindenesetre, engem hagyj békén vele, rendben? Ahelyett, hogy ilyesmiken rágódnál, inkább menj, és aludj egyet!

4.

Ted Long szívderítőnek találta a város főutcájának szélességét és magasságát. Két hónap telt el azóta, hogy a megbízott moratóriumot hirdetett a guberálásra, és valamennyi hajót visszahívta az űrből, ám az állhatatosan terebélyesedő város láttán jóleső izgatottság járta át a bensőjét. Még az a gondolat sem tudta lesújtani, hogy Sankov a szigorú víztakarékosságot követelő Föld mind erőszakosabb nyomására szánta rá magát a döntésre. A guberálást bizonytalan időre felfüggesztették azzal a megjegyzéssel, hogy ha valaha engedélyezik még, akkor korlátozni fogják az egy repülésre felhasználható víz mennyiségét.

A sugárút mennyezete világoskék árnyalatokban játszott; a tervezők alighanem a földi égboltot akarták utánozni ezekkel az ódivatú színekkel. Az oldalfalakban fényesen kivilágított, tágas kirakatok sorakoztak.

A forgalom zaja és a gyalogosan közlekedők csosszanásai mellett valahonnan a távolból hallani lehetett a Mars kérgébe mélyedő új alagutak fúrását kísérő dübörgést. Ted szinte észre sem vette ezt a lármát, amely végigkísérte az eddigi életét. Annak idején még tömör, simára csiszolt sziklán tanult járni. A város azóta is folyamatosan nőtt, és mindenki remélte, hogy a jövőben is növekedni fog - feltéve persze, hogy a Föld engedi fejlődni.

Ted befordult egy mellékutcába, amely korántsem úszott olyan fényárban, mint a főút, és annál jóval keskenyebb is volt. Üzletek helyett itt már lakóházak álltak kétfelől, amelyeknek elülső homlokzatán lámpák sora világított. A boltosok és a járművek helyett errefelé leggyakrabban lassú léptű járókelőket lehetett látni, valamint jajgató gyermekeket, akik mindent megtettek annak érdekében, hogy kitérjenek a vacsorára szólító anyai hívás elől.

Longnak az utolsó pillanatban eszébe jutottak a társasági élet kötelmei, és gyorsan betért a sarki vízboltba.

- Töltse tele, legyen szíves! - mondta, és átadta a boltosnak a kulacsát.

A jócskán elhízott férfi lecsavarta a sapkát, és az alatta ásítozó, fekete nyílásra sandított. Megrázta egy kicsit a kulacsot, meghallgatta a kotyogását, és derűsen kijelentette:

- Nem sok maradt benne!

- Nem - erősítette meg Long.

A boltos vizet csorgatott a kulacsba. A tömlője végét gondosan beledugta annak szájába, nehogy egy csepp víz kárba vesszen. Pillanatokkal később csengetett az átfolyásmérő, aztán a férfi visszacsavarta a sapkát a helyére.

Long letett néhány érmét a pultra, visszavette a kulacsát, amely most már kellemesen elnehezülve ütődött neki újra és újra a csípőjének. Ha valaki illendően akart viselkedni, nem látogatott meg egy családot úgy, hogy a kulacsa üres volt. A fiúk között nem számított - vagy legalábbis nem annyira.

Long belépett a 27-es számú ház főbejáratán, felsietett egy rövid lépcsősoron, aztán a hüvelykujját a csengőgomb fölé helyezve mozdulatlanná dermedt. Tisztán értette az odabentről érkező hangokat.

Éppen egy nő beszélt, eléggé idegesen:

- Részedről rendben van, hogy idehozod a guberáló cimboráidat, igaz? Én meg legyek hálás, amiért évente két hónapra sikerül hazajönnöd! Ó, elég az, ha velem töltesz egy-két napot, aztán megint indulsz guberálni!

- Most már hosszú ideje itthon vagyok - válaszolta egy férfi -, és üzleti ügyekről kell beszélnünk. A Mars szerelmére, Dóra, fejezd már be! Mindjárt itt lesznek!

Long úgy döntött, vár még egy kicsit, mielőtt becsenget. Időt akart adni nekik, hogy áttérhessenek egy semlegesebb témára.

- Mit érdekel engem, ha megjönnek! - vágott vissza Dóra. - Azt sem bánom, ha meghallják! És forrón remélem, hogy a megbízott mindörökre fenntartja a repülési tilalmat! Hallod, amit mondok?

- Igen? És akkor miből fogunk megélni? - kérdezte kihívóan a férfi. - Ezt mondd meg!

- Meg is mondom! Keresel magadnak egy rendes, tisztességes munkát itt, a Marson, ahogyan mindenki más. Ebben a házban én vagyok az egyetlen guberáló-özvegy. Igen, jól hallottad, az vagyok: özvegy! Sőt még annál is rosszabb, mert ha özvegy lennék, legalább esélyt kapnék arra, hogy újra férjhez menjek... Mit mondtál?

- Semmit... az égvilágon semmit...

- Ne magyarázz, tudom, hogy mit mondtál! Most jól figyelj rám, Dick Swenson...

- Csak azt mondtam - kiáltott fel Swenson -, hogy most már tudom, a guberálók miért nem szoktak megnősülni!

- Neked sem kellett volna! - válaszolta szintén emelt hangon Dóra. - Végtelenül unom, hogy az összes szomszéd sajnál engem, de azért gúnyosan somolyog a hátam mögött, és hogy állandóan azt kérdezgetik, mikor jössz haza. A többi férj bezzeg beáll bányagépésznek, ügyintézőnek, vagy akár alagútfúrónak is. Egy alagútfúró feleségének legalább rendes családi élete van, és a gyerekei nem úgy nőnek fel, mint a csavargók. Peternek szinte nincs is apja...

Hirtelen egy vékonyka fiúhang is áthatolt a bejárati ajtón. Kicsivel távolabbinak tűnt, mintha egy másik helyiségből érkezett volna, de a szavak tökéletesen érthetőek maradtak:

- Anya, mi az, hogy csavargó?

- Peter! - válaszolta egy kicsivel még hangosabban Dóra. - Kész vagy már a házi feladattal? Azzal foglalkozz!

- Nem szabadna így vitatkoznunk a gyerek előtt - jelentette ki fojtott hangon Swenson. - Miket fog gondolni rólam?

- Maradj itthon, foglalkozz vele, és akkor majd jókat fog gondolni rólad! - vágott vissza Dóra.

- Hé, anya! - kiáltotta ekkor Peter. - Ha nagy leszek, én is guberáló leszek!

Sietős léptek kopogtak, majd néhány pillanatra csend támadt, aztán a fiú felvisított:

- Anya! Anya, neee! Engedd el a fülemet! Nem csináltam semmit!

Újra csend következett. Long úgy döntött, hogy megragadja a lehetőséget, és erőteljesen megnyomta a csengőt.

Swenson kinyitotta az ajtót, és mindkét kezével beletúrt a hajába.

- Szevasz, Ted - köszönt halkan, és emelt hangon hátraszólt: - Hé, Dóra, megjött Ted! - Ismét a vendége felé fordulva megkérdezte: - Mario vajon merre jár?

- Hamarosan ő is itt lesz - válaszolta Long.

Ebben a pillanatban Dóra - az apró termetű, kreol bőrű, pisze orrú asszony - valósággal beviharzott az előszobaként és nappaliként szolgáló helyiségbe.

- Szia, Ted! Vacsoráztál már? - kérdezte, és gyorsan megigazította szorosan hátrafésült, fekete haját, amelynek fürtjeiben már feltünedezett egy-egy ősz szál.

- Igen, túl vagyok rajta, köszönöm - hadarta Long. - Remélem, nem zavartalak meg titeket, vagy igen?

- Szó sincs róla - Dóra nagyvonalúan legyintett -, rég befejeztük. Kérsz egy kávét?

- Az jólesne - felelte Long, azzal lecsatolta a derékszíjáról, és a háziasszony felé nyújtotta a kulacsát.

- Ó, istenkém, ez igazán felesleges - közölte Dóra -, bőven van vizünk.

- Ragaszkodom hozzá! - jelentette ki határozottan Long.

- Hát, nem bánom...

Dóra besietett a konyhába. A lengőajtó résén keresztül Long meglátta, hogy a tányérok és edények éppen a Secotergben várakoznak, vagyis a mosogatógépben, amely "szempillantás alatt feláztatja és eltünteti a zsírt és az egyéb szennyeződéseket. Egyetlen uncia víz elég ahhoz, hogy tökéletesen megtisztítson nyolc négyzetlábnyi edényfelületet. Vásároljon Secoterget! A Secoterg megbízhatóan tisztít, fényesen csillogóvá varázsolja tányérjait, és véget vet a vízpazarlásnak!"

A reklámot záró dallam nyivákolni kezdett Long elméjében, mire ő, hogy elfojtsa az idegesítő zenét, gyorsan megszólalt:

- Pete hogy van?

- Jól, jól, hála az égnek! - felelte Swenson. - Már negyedikbe jár. Csak hát elég keveset találkozunk, tudod. Amikor legutóbb hazajöttem, rám nézett, és azt mondta...

Swenson egy darabig Peterről mesélt, és ahhoz képest, hogy ő maga milyen komor alak volt, egész tűrhetően adta elő az okos fiúcska jópofa mondásait.

Aztán felberregett a csengő, mire a házigazda beengedte Mario Riozt, aki elvörösödve és zavartan pislogva nézett körül. Swenson szorosan mellé állt, s odasúgta neki:

- Figyelj, egy szót se szólj a héjvadászatról! Dóra még nem felejtette el, hogy az én területemen fogtatok be egy A-osztályú héjat, és most elég rossz a kedve.

- Ki a fene akar a héjakról fecsegni? - kérdezte Rioz, azzal lehámozta magáról szőrmegalléros dzsekijét, amit az egyik szék támlájára terített, majd leült.

Dóra kilökte és megfogta a lengőajtót, szívélyesnek tűnő műmosolyt villantott az újonnan érkezett vendégre, és odaköszönt neki:

- Szia, Mario! Iszol velünk egy kávét?

- Aha - dünnyögte Rioz, és automatikus mozdulattal a kulacsáért nyúlt.

- Az én vizemből főzd, Dóra! - kérte sietve Long. - Mario majd megadja.

- Persze... - mormolta Rioz.

- Mi a baj, Mario? - kérdezte Long.

Rioz hatalmasat sóhajtott, és kissé rekedtes hangon megszólalt:

- Jól van, vágj bele! Mondd ki, hogy te előre figyelmeztettél engem! Hogy egy évvel ezelőtt, amikor Hilder elmondta azt a beszédét, te már akkor megmondtad. Gyerünk, bökd ki!

Long azonban csak a vállát vonogatta.

- Kvótát vezettek be - közölte ekkor Rioz. - Tizenöt perce érkezett a hír.

- Mennyi?

- Ötvenezer tonna víz egy repülésre.

- Mennyi? - hördült fel haragosan Swenson. - Annyival felszállni sem lehet!

- Éppen ez benne a lényeg - válaszolta keserűen bólogatva Rioz. - Kinyírnak minket, ráadásul szántszándékkal. A guberálásnak befellegzett.

Dóra meghozta a kávét, és mindenkinek töltött egy-egy bögrével.

- Mit mondtál az imént? Hogy vége a guberálásnak? - kérdezte, és rendkívül határozottan leült az egyik székre, mire Swenson tehetetlenül és bűntudatosan pislogott a társaira.

- Úgy tűnik, ötvenezer tonnára korlátoznak minket - magyarázta Long -, ami annyit tesz, hogy nincs több felszállás.

- És akkor mi van? - Dóra belekortyolt a kávéjába, és vidáman mosolyogva folytatta: - Ha tudni akarod a véleményemet, szerintem ez jó dolog. Legfőbb ideje, hogy ti, guberálók, keressetek magatoknak egy rendes, állandó munkát idelent, a Marson. Komolyan gondolom. Az nem élet, hogy összevissza röpködtök az űrben...

- Dóra, kérlek... - szólt közbe Swenson.

Rioz majdnem felhorkant, de még idejében visszafogta magát. Dóra felvonta a jobb szemöldökét, és nyomatékos hangsúlyozással kijelentette:

- Én csupán a véleményemet mondtam el!

- Azt természetesen bármikor megteheted - válaszolta Long. - De szeretnék elmondani valamit. Az ötvenezer tonnás korlátozás még csak egy részlet, az első részlet. Jól tudjuk, hogy a Föld - vagy legalábbis Hilder pártja - egy víztakarékossági kampánnyal akar politikai tőkét kovácsolni magának, vagyis mi most elég rossz helyen vagyunk. Vizet kell szereznünk valahonnan, máskülönben előbb-utóbb bezárják a telepet.

- Igen, ez csaknem biztosra vehető - erősítette meg Swenson.

- A kérdés az, hogy honnan kerítsünk vizet, nem igaz?

- Ha vizet kell szereznünk - szólalt meg Rioz, és hirtelen valóságos szóáradat tört elő belőle -, csak egy dolgot tehetünk, és ezt ti is tudjátok. Ha a felszínlakók nem adnak nekünk vizet, akkor majd elvesszük. A víz nem az övék csak azért, mert az apjuk és a nagyapjuk túlontúl gyáva volt ahhoz, hogy elhagyja azt a jó kis meleg és gazdag bolygót. A víz az embereké, akárhol éljenek is. Mi emberek vagyunk, így aztán a miénk is. Jogunk van hozzá.

- És mégis, hogyan akarod elvenni? - érdeklődött a szemét résnyire vonva Long.

- Mi sem könnyebb annál! - Rioz szenvedélyesen magyarázott tovább. - A Földön hatalmas óceánok vannak. Nem állíthatnak őrt minden egyes négyzetmérföldre. Akkor ereszkedünk le az éjszakai oldalon, amikor csak akarunk. Megtöltjük a tartályainkat, és eltűnünk onnan. Ezt hogyan tudnák megakadályozni?

- Legalább féltucatnyi módon, Mario - felelte higgadtan Long. - Hogyan szúrod ki a héjakat az űrben, akár százezer kilométerről is? Egyetlen, vékony héj abban a hatalmas űrben. Na, hogyan? Hát radarral! Gondolod, hogy a Földön nincsenek radarok? Gondolod, hogy ha a földiek egyszer neszét veszik, hogy titokban elhordjuk a vizet, nem tudnának felállítani egy radarhálózatot, hogy még idejében észrevegyék az űrből érkező hajókat?

- Mondok neked valamit, Mario Rioz! - szólt közbe felháborodottan Dóra. - Az én férjem nem fog részt venni semmi őrültségben. Nem megy vizet lopni, hogy aztán megint kedvére guberálhasson!

- Ez nem csak a guberálásról szól - mondta a fejét csóválva Rioz. - A következő az lesz, hogy valami mást is megnyirbálnak. Most kell megállítanunk őket.

- De hát amúgy sincs szükségünk a vizükre! - vitatkozott elszántan Dóra. - Ez itt a Mars, nem a Vénusz vagy a Hold. Annyi vizet szivattyúzhatunk ki a sarki jégsapkák alól, amennyi csak kell. Tessék, még ebben a lakásban is van egy vízcsap. Sőt ebben az épületben az összes lakásban van vízcsap.

- A lakások elenyészően csekély részét használják el a teljes szükségletnek - mutatott rá Long. - A bányák működéséhez rengeteg víz kell. És mihez kezdünk a hidroponikus telepekkel?

- Hoppá, ez igaz! - csapott le a szóra Swenson, és a feleségéhez fordult: - Na, Dóra, mi lesz a hidroponikus telepekkel? Sok vízre van szükségük, és éppen ideje, hogy megtermeljük a saját, friss élelmiszerünket, hogy ne kelljen a jövőben is a Földről érkező, sűrített fűrészporon élnünk!

- Nézd már, ki beszél! - csattant fel megvetően Dóra. - Mit tudsz te a friss élelmiszerről? Még soha életedben nem ettél olyat!

- Igenis többet ettem, mint hinnéd! - vágott vissza Swenson. - Emlékszel azokra a répákra, amiket szereztem egyszer?

- Hát azokban meg mi volt olyan csodálatos? - kérdezte csodálkozást színlelve Dóra. - Ha engem kérdezel, a jól átsütött protohús sokkal jobb. És egészségesebb is. Mostanában divat lett a friss zöldségekről beszélni, de van egy gyanúm, hogy csak azért, mert emelni fogják a hidroponikus telepek adóját. Amúgy meg előbb-utóbb ez az egész tönkre fog menni.

- Szerintem nem - válaszolta Long -, legalábbis magától nem. Viszont nagyon valószínű, hogy Hilder lesz a következő Koordinátor, és akkor aztán tényleg rosszra fordul a helyzetünk. Ha az élelmiszerszállítmányokat is megnyirbálják...

- Akkor meg mire várunk? - kiáltott fel Rioz. - Én azt mondom: vegyük el! Egyszerűen vegyük el a vizet!

- Én meg azt mondom, hogy ezt nem tehetjük meg - felelte higgadtan Long. - Nem érted, hogy amit javasolsz, az a Föld módszere? A felszínlakók útja? Te abba a köldökzsinórba akarsz kapaszkodni, amelyik összeköti a Marsot a Földdel. Nem tudsz elszakadni ettől a szemlélettől? Nem érted, hogy mi, marsiak más utakon járunk?

- Nem, nem értem. De gondolom, te majd elmagyarázod nekem.

- Elmagyarázom, ha hajlandó vagy végighallgatni. Szóval, amikor a Naprendszerre gondolunk, mire gondolunk? A Merkúrra, a Vénuszra, a Földre, a Holdra, a Marsra, a Phobos-ra és a Deimos-ra. Hét égitestre, nem többre. Csakhogy ezek még a Naprendszer egy százalékát sem képviselik. Mi, marsiak pontosan a többi 99 százalék határán élünk. Odakint, a Naptól távolabb, felmérhetetlen mennyiségű víz van!

A többiek döbbenten és értetlenül meredtek Longra, aztán Swenson bizonytalanul megkérdezte:

- A Jupiter és a Szaturnusz jégmezőire gondolsz?

- Nem éppen arra, de lásd be, hogy az is víz - válaszolta Long. - Egy ezer mérföld vastagságú jégréteg rengeteg vizet jelent.

- Csakhogy az egészet ammónia vagy valami más borítja, nem igaz? - mutatott rá Swenson. - És ha mindez nem volna elég, az óriásbolygókon nem tudunk le-szállni.

- Azzal én is tisztában vagyok - felelte mosolyogva Long -, de egy szóval sem mondtam, hogy ez a válasz. Odakint más égitestek is léteznek, nem csupán az óriásbolygók. Hányadán állunk a kisbolygókkal és a holdakkal? A Vesta egy kétszáz mérföld átmérőjű kisbolygó, és az egész nem más, mint egy hatalmas jégtömb. A Szaturnusz egyik holdját is szinte tiszta jég alkotja. Ehhez mit szóltok?

- Jártál már az űrben, Ted? - dörmögte csendesen Rioz.

- Te tudod a legjobban, hogy jártam. Miért kérdezed?

- Persze, hogy tudom, de attól még úgy beszélsz, mint egy felszínlakó - válaszolta Rioz. - Gondoltál arra, hogy mekkora távolságot kell megtenni? A legközelebbi, átlagos kisbolygó százhúszmillió mérföldre esik a Marstól. Ez kétszer akkora, mint a Vénusz-Mars közötti út, és mindannyian tudjátok, hogy azt még szinte a legnagyobb teherszállítók sem tudják egyben végigrepülni. Általában megállnak a Földnél vagy a Holdnál. Végső soron, mire számítasz, ember, meddig kellene az űrben maradnunk?

- Nem tudom. Nálad mennyi a végső határ? - kérdezett vissza Long.

- Magad is tisztában vagy a végső határral - vágott vissza Rioz. - Nem kell tőlem kérdezned. Hat hónap. Az adat benne van a kézikönyvben. Ha hónap elteltével, ha az űrben maradsz, megbomlik az agyad. Igazam van, Dick?

Swenson ünnepélyes komorsággal bólogatott, mire Rioz tovább beszélt:

- És az még csak a kisbolygóövezet. A Marsot háromszázharmincmillió mérföld választja el a Jupitertől, a Szaturnusztól pedig hétszázmillió. Hogyan lenne képes valaki megtenni ekkora távolságot? Tegyük fel, hogy a standard sebességgel repülsz, vagy, hogy kerek számokban beszéljünk, mondjuk azt, hogy... hogy kétszáz kilo-mérföldet teszel meg óránként. Ebben az esetben - a gyorsító és a fékező szakaszt is beleszámolva - körülbelül hat-hét hónap kell ahhoz, hogy elérd a Jupitert, és majdnem egy év, hogy elérd a Szaturnuszt. Elméletileg persze fel tudnál gyorsítani egymillió kilométer per órára, de ehhez honnan vennéd a vizet?

- Huhú! - hallatszott ekkor egy vékonyka hang, és a kisebbik szoba ajtajában megjelent egy fitos orrú kisfiú, aki a csodálkozástól tágra nyitott szemmel meredt a felnőttekre. - A Szaturnusz!

Dóra megpördült ültében, és ráförmedt a fiára:

- Peter! Azonnal menj vissza az íróasztalodhoz! Gyerünk!

- De anya!

- Semmi "de anya"! - Dóra felállt a székéről, mire Peter eliszkolt a szobája mélyére.

- Figyelj, Dóra! - szólalt meg fojtott hangon Swenson. - Miért nem mész be hozzá egy kicsit, hogy társasága legyen? Aligha tud odafigyelni a házi feladatára, ha mi idekint beszélgetünk.

Dóra konokul mosolyogva megrázta a fejét, és a helyén maradt.

- Hiába próbálsz lerázni! - válaszolta eltökélten. - Addig fogok itt ülni, amíg meg nem tudom, hogy Ted Long mit forgat a fejében. Azt már most megmondom, hogy amit eddig hallottam, az nem tetszik. Nagyon nem tetszik!

- Ugyan már, ne törődj a Jupiterrel meg a Szaturnusszal! - mondta idegesen fészkelődve Swenson. - Biztosra veszem, hogy Ted sem gondolja komolyan. De mi a helyzet a Vestával? Tíz vagy tizenkét hét alatt elérhetjük, és a visszaút is ugyanennyi időbe telne. És az átmérője kétszáz mérföld. Az négymillió köbmérföld jég!

- És akkor mi van? - kérdezte Rioz, és a fejét ingatva folytatta: - Mihez kezdjünk a Vestán? Nekiállunk jeget bányászni? Felállítjuk a bányagépeket? Van fogalmad, hogy ahhoz mennyi idő kellene?

- Én a Szaturnuszról beszélek, és nem a Vestáról! - szólt közbe Long.

Rioz oldalra fordította a fejét, és mintha egy láthatatlan közönségnek szánta volna a szavait, gunyoros hanghordozással megjegyezte:

- Megmondtam neki, hogy hétszázmillió kilométer, de ő makacsul kitart az ötlete mellett.

- Azért csak hallgass végig! - kérte Long. - Mario, áruld el nekem, honnan tudjuk, hogy az ember hat hónapot bír ki az űrben?

- Ez köztudomású adat, a pokolba is! - dörmögte Rioz.

- Mert ez áll az Űrrepülés Kézikönyvében - közölte Long. - Ezt az adatot a földi tudósok adták meg, akik földi pilótákkal és űrhajósokkal kísérleteztek. Te még most is úgy gondolkodsz, mint egy felszínlakó, és nem úgy, ahogyan egy vérbeli marsi. Megint csak azt mondom, a marsiak más utakon járnak.

- Egy marsi lehet akármilyen ízig-vérig marsi, attól még ember marad - vitatkozott Rioz.

- Hogyan lehetsz ennyire elvakult? - Long mélyet sóhajtott. - Hányszor esett meg, hogy te és a társaid több mint hat hónapot töltöttetek az űrben megszakítás nélkül?

- Az teljesen más - állította Rioz.

- Azért, mert te marsi vagy? Azért, mert hivatásos guberáló vagy?

- Nem - felelte Rioz hanem azért, mert a guberálás nem hosszú távú utazás. Bármikor visszatérhetünk a Marsra, amikor csak akarunk.

- Csakhogy nem akartok visszatérni! - jelentette ki mosolyogva Long. - Szerintem éppen ez a lényeg. A földlakók hatalmas űrhajókon utaznak, amelyeken még film-és könyvtárak is akadnak. A személyzet létszáma sokszor a tizenöt főt is meghaladja. Ezzel szemben a marsi guberálók ketten repülnek egy kétkabinos hajóval. És mi hat hónapnál is többet kibírunk.

- Ezek szerint - szólt közbe Dóra - te egy évig akarsz egy űrhajóban lapítani, hogy eljuss a Szaturnuszhoz?

- Miért is ne? - kérdezett vissza Long. - Képesek vagyunk rá. Hát nem értitek, hogy képesek vagyunk rá? A földlakók nem. Az ő világuk valódi világ. Szabad égbolt alatt élnek, friss élelmet esznek, és annyi levegőjük meg vizük van, amennyi csak kell. Amikor beszállnak egy űrhajóba, az szörnyű változást jelent a számukra. Pontosan ezért nem tudnak hat hónapnál több időt eltölteni az űrben. A marsiak mások. Mi az egész életünket egy hajón éljük le. Mert valójában ez a Mars: egy űrhajó. Egy jókora, négyezer-ötszáz mérföld átmérőjű űrhajó, amelynek mindössze egyetlen, apró kabinja van. Zárt, akár egy hajó. Tartályokban tárolt levegőt lélegzünk be, tartályokban tárolt vizet iszunk, amit újra és újra megtisztítunk. Ugyanazokat az élelemadagokat esszük, mint az űrhajósok. Amikor beszállunk egy hajóba, az olyan, mintha tovább élnénk az addigi életünket. Éppen ezért szükség esetén még egy évnél is tovább bírnánk az űrben.

- Dick is? - érdeklődött csendesen Dóra.

- Valamennyien - felelte kurtán Long.

- Hát, Dick nem! - jelentette ki határozottan Dóra. - Nézd, Ted Long, lehet, hogy neked meg ennek a héjtolvaj Mariónak megfelel, hogy egy évig az űrben csavarogjatok. Nektek nincs családotok, Dicknek viszont van. Van felesége és egy gyereke, és ennyi elég is indoknak. Neki itt, a Marson kell rendes állást kerítenie. Áruld el nekem, mi lesz, ha elrepültök a Szaturnuszig, és - az ég ne adja - nem találtok vizet? Hogyan fogtok visszajönni? De még ha vizetek lesz is, kifogytok az ennivalóból. Ennél nevetségesebb ötletet még soha életemben nem hallottam!

- Nem az, de most már tényleg hallgass végig! - kérte rendíthetetlen nyugalommal Long. - Végiggondoltam az egészet. Beszéltem Sankov megbízottal, és megígérte, hogy segíteni fog. De hajókat és embereket kell szereznünk. Én erre nem vagyok képes, mert újonc vagyok, és az emberek nem hallgatnának rám. Titeket, kettőtöket ismernek és tisztelnek. Ti veteránok vagytok. Ha támogattok, még ha nem jöttök is, ha csak segítetek, hogy beadjam ezt a többieknek, hogy önkénteseket szerezzek...

- Először is - szólt közbe rosszkedvűen Rioz -, bővebb és részletesebb magyarázatot kell adnod. Tételezzük fel, hogy elérjük a Szaturnuszt. Hol van ott víz?

- Ez a legszebb az egészben - felelte mosolyogva Long. - Ezért kell a Szaturnuszhoz repülnünk. A víz ott kering körülötte, az űrben, készen arra, hogy valaki begyűjtse.

5.

Amikor Hamish Sankov annak idején megérkezett a Marsra, még nem léteztek bennszülött marsiak. Manapság már kétszáznál is több olyan csecsemő élt a városban, akiknek a nagyapjuk már a Marson született - harmadik generációs bennszülöttek mindahányan.

Amikor tizenéves fiúként megérkezett, a telep alig állt másból, mint egy rakás, szorosan egymás mellé leszállt űrhajóból, amelyeket légmentesen záró, föld alatti alagutak kötöttek össze. Az évek folyamán aztán végignézte, ahogy az épületek egyre magasodnak és terebélyesednek, domború fejüket a ritka, belélegezhetetlen atmoszférába fúrva. Végignézte, hogy akkora raktárak születnek, amekkorák egészben elnyelhették egy űrhajó teljes rakományát, de még magát a hajót is. Végignézte, hogy a bányák a semmiből egy óriási, a Mars kérgébe vájt lyukká és alagúthálózat-tá fejlődnek, mialatt a Mars lakossága ötvenről ötvenezerre nőtt.

Elérzékenyült ezektől a régi, szép emlékektől - ezektől és a még homályosabb emlékektől, amelyeket a vele szemben ülő földlakó jelenléte csalogatott elő az elméje mélyéről. A látogatója láttán valamiért felidéződtek benne azok a rég elfeledett gondolatfoszlányok arról a meleg és puha világról, amely olyan kedves és szelíd az emberiséghez, akár az anyaméh.

A földlakóról lerítt, hogy frissiben került ki abból a méhből. Nem volt sem túl magas, sem túl vékony, sőt jó néhány fontnyi súlyfelesleg rakódott a tagjaira és a testére. Sötét hajában takaros hullám futott, az orra alatt csinos bajusz sötétlett, a bőre alaposan tisztára sikálva fehérlett. A ruházata a legújabb divat szerint készült, makulátlanul tiszta volt, és olyan precízen hajtogatták, ahogyan csak a plasztekot lehetséges.

Ezzel szemben Sankov ruhái a Marson készültek, praktikusak voltak és tiszták, de már legalább öt-hat éve kimentek a divatból. A megbízott sovány arcába mély ráncokat szántottak a gondok; valamennyi hajszála fehérben játszott, és amikor beszélt, az ádámcsutkája fel-alá járt.

A földlakót Myron Digbynek hívták, és a Föld Általános Nagygyűlésének tagja volt. Sankov megbízotti rangban, a marsi város vezetőjeként dolgozott.

- Ezek az intézkedések komoly csapást jelentenek számunkra, képviselő úr! - jelentette ki Sankov.

- A mi számunkra is, megbízott úr! - válaszolta Digby.

- Hát-hát... nem merném őszintén állítani, hogy értem ezt az egészet - mondta a fejét csóválva Sankov. - Bizonyára megérti, de jómagam nehezen igazodok el a Föld módszerein, dacára annak, hogy ott születtem. A Marson nehéz az élet, képviselő úr, és ezt meg kell értenie. Az űrhajóknak hatalmas távolságot kell megtenniük ahhoz, hogy élelmiszert, vizet és nyersanyagokat hozzanak nekünk, vagyis mindazt, ami nélkül nem maradhatunk életben. A könyveknek és a híradókat tartalmazó filmeknek nem sok hely jut. Még a videoadások sem érik el a Marsot, leszámítva azt az évi egy hónapot, amikor együtt áll a Földdel. De még akkor is csak kevés társunknak van ideje arra, hogy megnézzék az adásokat. Az irodám rendszeres heti összefoglalókat kap a Planetáris Hírektől. Az esetek többségében még annyi időm sincs, hogy legalább ezeket végignézzem. Egyesek talán provinciálisnak neveznének minket, és igazuk is van. így aztán, amikor efféle dolog történik, tőlünk legfeljebb annyi telik, hogy tehetetlenül és tanácstalanul bámulunk egymásra.

- Ugye, nem azt akarja mondani - válaszolta lassan és megfontoltan Digby hogy önök itt, a Marson még nem hallottak Hilder pazarlásellenes mozgalmáról?

- Nem, ezt éppenséggel nem állítanám - felelte a vállát vonogatva Sankov. - Van itt egy ifjú guberáló, egy régi barátom fia. Ez a barátom egyébként az űrben halt meg... - Sankov töprengve megvakargatta oldalt a nyakát. - Szóval, ez a fiatalember afféle hobbi gyanánt a Föld történetéről és más efféle dolgokról olvas. Ha odakint, az űrben kószál, igyekszik elcsípni az adásokat, és egy alkalommal végighallgatta ezt a Hildert. Amennyire ki tudom hámozni, ez volt Hilder első beszéde a pazarlókról. Aztán a fiatalember felkeresett, és beszámolt arról, amit látott-hallott. Természetesen nem vettem őt túl komolyan. Ezt követően egy darabig fél szemmel odafigyeltem a Planetáris Hírektől kapott anyagokra, de ezekben ritkán említették Hildert, és ha említették is, akkor elég nevetségesnek festették le.

- Ezt magam is megerősíthetem - szólt közbe Sankov. - A kezdet kezdetén otromba tréfának tűnt az egész.

Sankov kinyújtotta mindkét hosszú lábát az asztal mellett, átvetette őket egymáson, és a fejét csóválva megszólalt:

- Nekem még most is tréfának tűnik. Mivel is érvel? Hogy sok vizet használunk el. Vajon vetett már egy pillantást a számokra? Itt van előttem az összes. Amikor a bizottság megérkezett, bekérettem az adatokat.

- Szóval, a Föld óceánjai négyszázmillió köbmérföld vizet tartalmaznak, és egy köbmérföld víz négy és félmilliárd tonnát nyom. Ez rengeteg víz, képviselő úr! Mármost ennek egy részét felhasználjuk az űrutazásokhoz. Felszállás közben az űrhajó a Föld gravitációs mezőjében lövelli ki a gőz java részét, ami azt jelenti, hogy a víz előbb-utóbb visszakerül az óceánokba. Hilder ezzel nem számol. Amikor azt állítja, hogy repülésenként egymillió tonna vizet használunk el, egyszerűen hazudik. A valós érték kevesebb, mint százezer tonna.

- Tegyük fel, hogy évente ötvenezer repülést hajtunk végre - folytatta megfontoltan Sankov. - Ez túlzás persze, valójában ezerötszázat sem. De mondjuk azt, hogy ötvenezret. Úgy sejtem, idővel jelentős terjeszkedés veszi majd kezdetét. Ötvenezer repüléssel számolva évente egy köbmérföld víz veszik el az űrben. Ez azt jelenti, hogy a Föld egymillió év alatt a teljes vízkészlete egy százalékának az egynegyed részét fogja elveszíteni!

Digby a tenyerét felfelé fordítva széttárta, majd az ölébe ejtette a kezét.

- Nézze, megbízott úr - mondta -, az Interplanetáris Ötvözet Vállalat ugyanezeket az adatokat használta fel a Hilder ellen indított támadás során, csakhogy rideg számításokkal senki sem harcolhat egy elsöprő, érzelmekkel teli mozgalom ellen. Ez a Hilder nevű alak feltalált egy játékot: "Pazarlók". Lassan építette fel a nevet, míg végül gigászi összeesküvés-elméletté fújta fel: egy rakás gátlástalan, profithajhász nyomorult a saját haszna érdekében kirabolja a Földet.

- Megvádolta a kormányt, hogy összejátszik a Pazarlókkal, a Nagygyűlést, hogy a Pazarlók uralkodnak felette, a sajtót, hogy a Pazarlók zsebében van. Sajnálatos módon ezen vádak egyike sem tűnik ostobaságnak az átlagember szemében. Az átlagember túlontúl jól tudja, hogy egyes önző alakok mit műveltek annak idején a Föld forrásaival. Példának okáért tudja, hogy mi történt a Föld olajával a Bajok Korában, illetve, hogy hogyan tették tönkre a termőtalajt. Amikor a gazdaságokat aszály sújtja, a farmereket nem érdekli, hogy az űrbe vesző víz a Föld teljes vízkészletéhez viszonyítva csepp a tengerben. Hilder adott nekik valamit, amit hibáztathatnak, márpedig csapások esetén ebből lehet a leginkább vigaszt meríteni. És erről a vigasztalásról senki sem fog lemondani néhány szikár számadat miatt.

- Látja, ez az, amit végképp nem értek - mondta ekkor Sankov. - Azt ugyan nem tudom, hogy a dolgok egészen pontosan hogy működnek a Földön, de hát nem csak aszály sújtotta farmerek élnek ott! Amennyire ki tudom hámozni az összefoglalókból, Hilder hívei kisebbségben vannak. A többiek miért tartanak pár száz farmerrel meg azzal a néhány ütődöttel, aki feltüzeli őket?

- Azért, megbízott úr - válaszolta Digby -, mert manapság számtalan olyan ember él a Földön, akit mély aggodalmak gyötörnek. Az acéliparban dolgozók úgy látják, hogy az űrrepülések miatt a hangsúly mindinkább a könnyű, nem vasalapú fémek gyártására helyeződik át, és természetesen féltik az állásukat. Ha egy földlakó nem jut alumíniumhoz, hogy felépítsen egy könnyűszerkezetes házat, biztosra veszi, hogy ez azért van, mert az alumíniumot elviszik a Marsra. Ismerek egy régészprofesszort, aki azért csatlakozott Hilder táborához, mert nem tudott pénzt kisajtolni a kormánytól az ásatásaihoz. Szentül hiszi, hogy a kormány minden pénzét a rakétakutatásra, az űrgyógyszerekre és ehhez hasonlókra költi, és nagyon haragos emiatt.

- A hallottak alapján úgy tűnik - vetette közbe Sankov -, hogy a földlakók nem sokban különböznek tőlünk, marsiaktól. De mi a helyzet az Általános Nagygyűléssel? A képviselők miért tartanak Hilderrel?

- A politikai megfontolásokat nem könnyű elmagyarázni - felelte fanyarul mosolyogva Digby és nem is kellemes. Hilder nemrégiben javaslatot nyújtott be, amelyben egy az űrrepülésben zajló pazarlást kivizsgáló bizottság felállítását kérte. A képviselők túlnyomó többsége - legalább hetven-nyolcvan százaléka - ellenzi ezt a vizsgálatot, mert a bürokrácia tűrhetetlen és felesleges kiterjesztésének tartják, és az is. Viszont hogyan is szállhatna szembe nyíltan akármelyik törvényhozó egy pazarlásellenes vizsgálattal? Úgy tűnne, hogy az illetőnek tartania kell valamitől, vagy hogy rejteget valamit. Úgy tűnne, hogy ő maga is hasznot húz a pazarlásból. Hilder a legkevésbé sem fél efféle vádakkal élni, és akár igazak, akár nem, komoly befolyást fognak gyakorolni a választókra a következő választáson. így aztán a javaslat átment.

- Aztán következett a bizottsági tagok megválasztása. A Hilderrel szemben állók zöme nem jelöltette magát, mert tudták, hogy olyan döntéseket kell majd hozniuk, amelyeket később fel lehet használni ellenük. Ha valaki az oldalvonalon kívül marad, azzal legalább annyit elér, hogy nem válik Hilder célpontjává. Ennek eredményeképpen én vagyok a bizottság egyetlen olyan tagja, aki nyíltan Hilder-ellenes, és ez talán az újraválasztásomba fog kerülni.

- Ezt sajnálattal hallom, képviselő úr - válaszolta Sankov. - Úgy tűnik, a Marsnak koránt sincs annyi barátja, mint hittük. Nem szeretnénk még egyet elveszíteni. Viszont, ha Hilder győz, mi lesz azután?

- Azt gondolom - felelte Digby -, hogy elég nyilvánvaló. Ő akar lenni a következő Globális Koordinátor.

- Gondolja, hogy sikerülhet neki?

- Amennyiben senki sem állítja meg, sikerülhet.

- És akkor mi lesz? Befejezi ezt a pazarlásellenes kampányt?

- Kötve hiszem - válaszolta szomorúan Digby. - Annyi bizonyos, hogy Koordinátor akar lenni. Hogy aztán mihez kezd, talán még ő maga sem tudja. Viszont, jómagam úgy sejtem, hogy muszáj folytatnia, különben hamar elveszítené a népszerűségét. Ezt a folyamatot már aligha lehet megállítani.

- Világos... - dünnyögte Sankov a nyaka oldalát vakargatva. - Ebben az esetbe arra kérem, adjon nekünk tanácsot! Mit tehetünk mi, marsiak? Maga ismeri a Földet. Ismeri a helyzetet. Mi nem. Mondja meg, hogy mit tegyünk!

Digby felállt, az ablakhoz sétált, aztán kinézett a szomszédos épületek alacsony kupoláira, a közöttük elterülő, vörös, kövekkel telehintett, tökéletesen sivár talajra, a bíborszínű égboltra és a magasban vöröslő, apró napkorongra.

- Mondja, maguk valóban szeretnek a Marson élni? - kérdezte anélkül, hogy a házigazdája felé fordult volna.

- A legtöbben csak ezt az egy világot ismerjük, képviselő úr - felelte mosolyogva Sankov. - Gyanítom, hogy a társaim túlnyomó többsége idegennek és kényelmetlennek találná a Földet.

- De nem tudnának hozzászokni? - vetette fel Digby. - Az itteni viszonyok után aligha esne nehezükre, hogy megszokják a Földet. Nem szeretnék élvezni azt a kiváltságot, hogy szabad ég borul föléjük és szabadon lélegezhetnek? Maga egykor a Földön élt. Bizonyára emlékszik még rá, hogy milyen.

- Sok mindenre emlékszem - válaszolta Sankov. - Csakhogy... ezt nem könnyű elmagyarázni. A Föld csak úgy ott van. Megfelel a lakóinak, és a lakói is megfelelnek neki. A lakói készen kapják a Földet, és elfogadják olyannak, amilyen. A Mars más. Eléggé durva világ, és nem felel meg a lakóinak. Kezdeniük kell vele valamit. Nem fogadhatják el olyannak, amilyen, fel kell építeniük rajta egy világot. A Mars még nincs kész, de folyamatosan építjük, és amikor elkészülünk vele, azt fogjuk kapni, ami tetszik nekünk. Csodálatos érzés tudni, hogy egy egész világ felépítésén dolgozunk. Ezek után a Föld eléggé unalmas hely lenne mindannyiunk számára.

- Azt azért biztosra veszem - jegyezte meg mosolyogva a képviselő, hogy az átlagos marsi lakos nem rajong annyira a filozófiáért, hogy beérje ezzel a szörnyen nehéz élettel egy olyan jövő kedvéért, amelytől alighanem több száz generáció választja el.

- Nem, nem csak erről van szó - tiltakozott Sankov, azzal átvetette a jobb bokáját a bal térdén, és mindkét kezével a lábszárába kapaszkodva, tovább magyarázott: - Ahogyan az imént mondtam, a marsiak számos tekintetben olyanok, mint a földlakók, vagyis emberi lények, és az emberi lények általában nincsenek odáig a filozófiáért. Mindemellett van abban valami, ha valaki egy folyamatosan fejlődő világban él, akár sokat töpreng róla, akár nem.

- Amikor annak idején ide jöttem, az apám és én sokáig leveleztünk. Ő könyvelőként kezdte, és élete végéig az is maradt. Amikor meghalt, a Föld nem sokban különbözött attól, mint amilyen akkor volt, amikor megszületett. Jószerével semmi sem történt körülötte. Minden napja ugyanolyan volt, mint az összes többi, és számára az élet csupán az idő múlását jelentette.

- A Marson teljesen más a helyzet. Mindennap történik valami, mindennap születik valami új. A város tovább növekedik, a légcserélő rendszer nagyobb teljesítményre kapcsol, a pólusoktól érkező vezetékek több vizet adnak. Jelenleg éppen azt tervezzük, hogy megalapítjuk a saját híradószolgálatunkat. Marsi Hírek, így fogjuk nevezni. Ha még sosem élt úgy, képviselő úr, hogy a dolgok folyton változtak, fejlődtek ön körül, akkor nem értheti meg, hogy ez milyen csodálatos érzés.

- Nem, képviselő úr, a Mars kemény és durva, és a Föld sokkal kényelmesebb, de erős a gyanúm, hogy ha a fiainkat visszaviszik a Földre, boldogtalanok lesznek. Valószínűleg nem fogják megérteni, hogy miért, legalábbis a legtöbbjük, és elveszettnek fogják érezni magukat. Elveszettnek és haszontalannak. És szinte biztosra veszem, hogy a legtöbben sosem lesznek képesek átállni az ottani viszonyokra.

Digby elfordult az ablaktól, és amikor megszólalt, a homloka sima, rózsaszínű bőre ezer ráncba szaladt.

- Ebben az esetben, megbízott úr, sajnálom önöket. Valamennyiüket.

- Miért?

- Mert úgy gondolom, hogy önök, a Mars lakói nem tehetnek semmit. Sem a Hold, sem a Vénusz lakói. Nem most fog bekövetkezni. Nem fog bekövetkezni még egykét, esetleg öt évig. De előbb vagy utóbb valamennyiüknek vissza kell térniük a Földre, hacsak...

Sankov az imént félig lehunyta a szemét, de most hirtelen kinyitotta, és megkérdezte:

- Hacsak?

- Hacsak nem találnak egy másik vízforrást.

- Nem tűnik túl valószínűnek, nem igaz? - kérdezte a fejét ingatva Sankov.

- Hát, nem... - erősítette meg Digby.

- És ön úgy látja, hogy ezt leszámítva nincs esélyünk?

- Sajnos, semmi...

Azzal Digby udvariasan biccentett, és elhagyta az irodát. Sankov sokáig bámult maga elé, aztán beütött egy számsort a zárt láncú kommunikációs egységébe. Néhány pillanattal később az íróasztalán álló monitoron megjelent Ted Long arcának képe.

- Igaza volt, fiam - közölte minden bevezető nélkül Sankov. - A bizottság tagjai nem tehetnek semmit. Még az egyetlen, jó szándékú képviselő sem lát kiutat. Honnan tudta előre?

- Nézze, megbízott úr - felelte Long -, ha ön is annyit olvasott volna a Bajok Koráról, különösen a huszadik századról, mint én, egyetlen politikus sem okozhatna önnek meglepetést.

- Igen, az meglehet - dörmögte Sankov. - Egyébként, képzelje, Digby képviselő sajnál minket, és a sajnálata őszintének tűnik, de ez minden. Azt mondja, el kell hagynunk a Marsot, hacsak nem szerzünk vizet valahonnan. Csak éppen úgy véli, hogy máshonnan nem tudunk vizet szerezni.

- De ön úgy véli, hogy tudunk, nem igaz, megbízott úr? - kérdezte mosolyogva Long.

- Úgy vélem, hogy talán tudunk, fiam. Szörnyen nagy a kockázat...

- Ha elég önkéntest találok, a kockázat a mi dolgunk lesz.

- Hogy fest a helyzet?

- Egész tűrhetően - válaszolta Long. - A fiúk közül néhányan már az én oldalamon állnak. Rábeszéltem Mario Riozt, és ön is tisztában van azzal, hogy ő az egyik legjobb.

- Igen, éppen ez aggaszt - felelte Sankov -, a legjobbjaink fognak önként jelentkezni. Nem szívesen adom ki az engedélyt.

- Ha visszatérünk, bebizonyosodik, hogy megérte vállalni a veszélyt.

- Ha! A "ha" nagy szó, fiam!

- És nagy dolgot próbálunk megvalósítani, uram!

- Hát, a szavamat adtam, hogy ha a Földről nem kapunk segítséget, gondoskodni fogok róla, hogy a Phobos víztározójából megkapják mindazt a vizet, amire szükségük van. Sok szerencsét, fiam!

6.

Félmillió mérfölddel a Szaturnusz felett Mario Rioz a semmiben ringatózva, édesen aludt. Lassan, fokozatosan tért magához. Egyes-egyedül volt, űrruhájának biztonságos rejtekében. Szórakozás gyanánt a csillagokat számlálgatta, és képzeletbeli vonalakkal összekötötte őket egymással.

Kezdetben, mialatt az első hetek gyorsan elrepültek, az utazás nagyban hasonlított a guberáláshoz, noha mindenkiben ott munkált a mardosó érzés, hogy minden egyes percben még több és még több mérfölddel kerülnek távolabbra az emberiségtől. És ez az érzés valamennyiük örömét elrontotta egy kicsit.

A hajókat úgy irányozták be, hogy magasan az ekliptika felett vágjanak át a kisbolygóövezeten. A manőverhez rengeteg vizet használtak el - valószínűleg merőben feleslegesen. Jóllehet a kétdimenziós kiterjedésű fényképeken úgy tűnik, hogy a több tízezer világocska irtózatosan sűrűn összetömörül, a valóságban annyira szétszóródva keringenek a kvadrillió köbmérföldes térben, hogy a hajók csupán a legképtelenebb véletlen folytán ütközhettek volna össze valamelyikkel.

Ettől függetlenül jóval az övezet felett haladtak el, és valaki kiszámította, hogy mekkora eséllyel következhet be ütközés egy akkora anyagdarabbal, amely már elég nagy ahhoz, hogy sérülést okozzon. Az érték oly alacsony volt, oly lehetetlenül alacsony, hogy egy másik valaki fejében óhatatlanul felmerült az "űrúszás" ötlete.

Számtalan, hosszúra nyúló napot kellett elütni valamivel, az űr üres volt, és egyszerre csak egy guberálónak kellett a pilótafülkében őrködnie. A gondolat magától értetődően született meg.

Először egy különösen vakmerő illető merészkedett ki körülbelül tizenöt percre. Aztán egy másik már harminc percet töltött odakint. Végül, még mielőtt a flotta maga mögött hagyta volna a kisbolygóövezetet, a személyzetek szolgálaton kívüli tagjai egy-egy sodrony végén lengedeztek a hajók mellett.

A dolog nem okozott különösebb nehézséget. A sodrony - amelyet az utazás végén végrehajtandó feladatokhoz terveztek - mindkét végében elektromágnesek lapultak. Az űrúszásra induló ezek egyikét még a hajótest belsejében az űrruhájához csatlakoztatta. Aztán kimászott a zsilipből, és a sodrony másik végét a külső burokhoz erősítette. Ezt követően felegyenesedett, és várt egy kicsit, közben a csizmája talpába épített elektromágnesek segítségével tapadt a hajó fémbőréhez. Végül kikapcsolta a mágneseket, és éppen csak egy kicsit elrugaszkodott.

Lassan, nagyon lassan felemelkedett a hajóról, míg a nála sokkal nagyobb tömegű hajó még lassabban lefelé süllyedt alatta. Az ember valami hihetetlen módon, súlytalanul úszott a fehér pontokkal telehintett feketeségben. Amikor eléggé eltávolodott a hajótól - a kezét mindvégig a sodronyon tartotta finoman összébb szorította az ujjait. Ha eltúlozta a mozdulatot, elindult vissza, a hajó felé, és a hajó is elindult vissza őfelé. Ha viszont a kellő erővel szorította meg a sodronyt, a súrlódás lefékezte, és megállította őt. Aztán, mivel a két test ugyanazon a pályán, ugyanazzal a sebességgel haladt, az űrúszó mozdulatlannak látta a hajóját, mintha csak ráfestették volna egy elképesztő, lehetetlen háttérre, míg a sodrony hurkokat vetve lebegett, mert semmi sem késztette arra, hogy kiegyenesedjen.

Az űrúszó persze csak egy fél hajót látott. Azt a felet, amelyiket a távoli Nap megvilágította - a Nap, amely még itt is túl erősen fénylett ahhoz, hogy a sisak polarizált fényvédő lemeze nélkül rá lehessen nézni. A másik fél a feketénél is feketébb árnyékban rejtőzött, így teljesen láthatatlan maradt.

Az űr körülzárta az embert, aki úgy érezte magát, mintha egy álombéli birodalomba került volna. Az űrruhája melegen tartotta őt, ellátta friss levegővel, illetve különleges tartályokban tárolt enni-és innivalóval - ezeket a fejét oldalra mozdítva szívhatta magába -, és gondoskodott az anyagcsere közben keletkező végtermékekről. És mindezen felül, ami a legfontosabb, az űrúszó fenékig kiélvezhette a súlytalanság semmihez sem hasonlítható, mámorító érzését.

Az utazók kivétel nélkül egyetértettek abban, hogy még soha nem érezték ilyen jól magukat. A napok már nem tűntek hosszúnak, éppen ellenkezőleg, idegesítően rövidnek bizonyultak.

A flotta áthaladt a Jupiter pályáján egy olyan ponton, amely körülbelül harmincfoknyira esett a bolygó pillanatnyi helyzetétől. Hónapokon keresztül a Jupitert látták a legfényesebb égitestnek, leszámítva az apró, fehér borsóvá zsugorodott Napot. Amikor az óriásbolygó a legfényesebb volt, néhány guberáló megesküdött, hogy képes megkülönböztetni a körvonalait, apró golyónak látja, amelynek egyik felét éjszakai árnyék borítja.

Néhány hónap leforgása alatt a gigász fokozatosan elhalványodott, közben egy másik fénypont egyre növekedett, míg végül fényesebben ragyogott, mint a Jupiter. Ez már a Szaturnusz volt. Először csupán kicsiny, éppen csak derengő pontocskának látszott, aztán már ovális, ragyogó foltnak.

"Miért ovális"? - kérdezte valaki, majd rövid töprengés után másvalaki megadta a nyilvánvaló választ: "Hát a gyűrűk miatt, mi másért?"

A vége felé mindenki, minden lehetséges időben űrúszott, és szünet nélkül a Szaturnuszt bámulta.

"Hé, öregem, gyere már vissza, az ördögbe is! Te vagy szolgálatban!" "Ki van szolgálatban? Még van tizenöt percem." "Akkor visszaállítottad az órádat. Különben is, tegnap adtam neked húsz percet!" "Ne szédíts, te meg a saját nagyanyádnak sem adnál húsz percet!" "Gyere már be, a fene vigyen el, vagy kimegyek érted!" "Jól van, jövök már... szentséges fúvókák, ekkora balhét csapni egy nyavalyás percért!" Ám ezeket a vitákat nem szabadott komolyan venni, az űrben nem. Ahhoz mindenki túl jól érezte magát.

A Szaturnusz tovább növekedett, míg végül méret és fényesség dolgában beérte, aztán felülmúlta a Napot. A gyűrűk, amelyek tágas szögben álltak a flotta pályájához képest, fenségesen íveltek át a bolygó felett, és csupán egy kis részüket borította árnyék. Aztán, ahogy közelebb értek az újabb óriáshoz, a gyűrűk tovább szélesedtek, de mégis mind keskenyebbnek látszottak azzal párhuzamosan, ahogy a megközelítési szög folyamatosan csökkent.

Hamarosan a nagyobb holdak is feltűntek, és apró szentjánosbogarakként világítottak az űrben.

Mario Rioz örült, hogy felébredt, és ismét kedvére bámulhatja a lélegzetelállító látványt.

Felette a Szaturnusz betöltötte a fél űrt. Az óriási gömböt különféle árnyalatú, narancssárga csíkok szeldelték sávokra, míg az éjszakai árnyék jobb felől, homályos cikcakkvonal mentén vágta le majdnem az egynegyedét. A fényes felszínen két apró, fekete folt sötétlett - egy-egy hold árnyéka. A bolygótól balra, és messze mögötte - Rioznak oldalra kellett fordítania a fejét, hogy láthassa, és ettől a mozdulattól a teste is kissé jobbra fordult, hogy megőrizze a szögnyomatékot - parányi gyémántként fehérlett a Nap.

A legjobban a gyűrűket szerette figyelni. Tőle balra három narancssárga fénysáv bukkant elő a Szaturnusz mögül. Tőle jobbra a gyűrűk első szakaszai éjszakai árnyékban rejtőztek, de aztán hozzá jóval közelebb feltűntek, és egyre szélesedtek, akár egy óriási, tölcsérforma szarv, míg végül - mialatt végigsiklatta rajtuk a tekintetét - találkoztak a szemből érkező ívekkel, és összeolvadtak velük.

A guberálóflotta a legszélső gyűrű külső peremén állt keringési pályára. Innen nézve a gyűrűk felbomlottak, és elárulták valódi természetüket - elárulták, hogy minden látszattal ellentétben nem sűrű, homogén fény, hanem több milliárd, szilárd törmelékdarab alkotja őket.

Rioz alatt, vagy inkább abban az irányban, amerre a lába mutatott, tőle úgy húszmérföldnyi távolságban lebegett a gyűrű egyik darabja. Távolról szemlélve az űr szimmetriáját elcsúfítóan szabálytalan, jókora foltnak látszott. A háromnegyed részén világosság uralkodott, az éjszakai árnyék nyílegyenesen szelte át. A többi, közelebb eső darab úgy csillogott, akár a csillagpor. A messzebb keringők a távolság függvényében egyre halványultak, aztán a törmelékmező egyre sűrűsödött, míg végül ragyogó fénysávvá - gyűrűvé - alakult.

A szabad szemmel látható tömbök mozdulatlannak tűntek, de csak azért, mert a hajók a gyűrűk legkülső peremének pályáján keringtek a Szaturnusz körül.

Rioz az előző napot azon a legközelebbi törmelékdarabon töltötte. Ő és legalább húsz társa erejüket megfeszítve dolgoztak, hogy a megfelelő formájúra alakítsák azt az űrben száguldó hegyet. És holnap megint ott lesz. De a mai nap... a mai nap az űrúszásé...

- Mario? - A név kérdő hangsúllyal reccsent a fejhallgatójában.

Riozt azonnal elöntötte a bosszúság - a pokolba is, nincs abban a hangulatban, hogy másokkal locsogjon.

- Mondd! - dörmögte rosszkedvűen.

- Azt hiszem, kiszúrtam a hajódat. Hogy vagy?

- Remekül, kösz. Te vagy az, Ted?

- Persze - felelte Long.

- Valami baj van odalent?

- A világon semmi - mondta sietve Long. - Idekint vagyok, én is úszók.

- Te?

- Néha engem is magával ragad. Gyönyörű, nem igaz?

- Szép - ismerte el kurtán Rioz.

- Tudod, kiolvastam egy rakás földi könyvet...

- Felszínlakók könyveit, ugyebár - morogta Rioz, azzal ásított egyet, és azon kapta magát, hogy nehezére esik haragudni.

- Egyes leírások arról szóltak - folytatta zavartalanul Long -, hogy az emberek a fűben fekszenek. Tudod, abban a hosszú papírszálakra hasonlító, zöld izében, ami mindenfelé megtalálható a Földön. Na szóval, csak fekszenek ott, és a kék égboltot meg a felhőket nézik. Láttál már ilyesmit filmen?

- Biztos... de nem vonzott különösebben - közölte Rioz. - Nekem hidegnek tűnt.

- Szerintem nem az. Végül is, a Föld viszonylag közel van a Naphoz, és az atmoszférája állítólag elég vastag ahhoz, hogy visszatartsa a meleget. Meg kell mondjam, nekem személy szerint nem tetszene, ha azon kapnám magam, hogy a szabad ég alatt állok, és nincs rajtam semmi, csak a ruháim. Ettől függetlenül úgy sejtem, a felszínlakók élvezik a dolgot.

- A felszínlakók bolondok! - jegyezte meg Rioz.

- Beszélnek még fákról, olyan vastag, barna szárú növényekről, és szelekről, tudod, légmozgásokról.

- Aha, a huzatra gondolsz. Köszönöm, abból sem kérek! Nyugodtan megtarthatják maguknak.

- Az most mindegy. A lényeg, hogy nagyon szépen, szinte szenvedélyesen írják le mindezt. Néha eltűnődtem rajta: valójában milyen lehet? Én magam is át fogom érezni egyszer, vagy ezt csak a földiek érezhetik? Sokszor hittem úgy, hogy lemaradok valami nagyon fontosról. De most már tudom, hogy milyen. Ilyen. Tökéletes békesség a gyönyörűségben úszó univerzumban.

- Nekik aligha tetszene - válaszolta Rioz -, már a felszínlakóknak, úgy értem. Ők annyira hozzászoktak ahhoz a nyavalyás kis világukhoz, hogy képtelenek lennének értékelni azt, milyen itt lebegni, és a Szaturnuszt bámulni. - Miután elhallgatott, mindkét lábát finoman előre-hátra mozgatva ringatózni kezdett a tömegközéppontja körül, lassan és végtelenül megnyugtatóan.

- Igen, szerintem is - jelentette ki Long. - Ők a bolygójuk rabszolgái. Még ha eljönnének is a Marsra, csak a gyermekeik lennének szabadok. Tudod, hiszek abban, hogy egyszer majd csillaghajók fognak születni. Hatalmas, lenyűgöző hajók, amelyek képesek lesznek akár ezer embert is hordozni, és akár évtizedekig vagy évszázadokig megőrzik a belső egyensúlyukat. Akkor aztán az emberiség benépesíti az egész Galaxist. Csakhogy mindaddig, amíg nem találnak fel új módszereket a csillagközi utazásra, a legtöbb utazónak az egész életét a hajókon kell leélnie. így aztán nem a földhözragadt földiek, hanem a marsiak fogják gyarmatosítani a világ-egyetemet. Ez elkerülhetetlen. Ennek így kell lennie. Ez a marsiak útja.

Ám Long hiába áradozott, Rioz nem válaszolt. Időközben ismét elaludt, és békésen ringatózott-forgott, félmillió mérfölddel a Szaturnusz felett.

7.

A törmelékdarabon végzett munka az érem másik oldala volt. Az űrúszás súlytalanságát, békességét és magányát olyasmi váltotta fel, amiből teljességgel hiányzott úgy a békesség, mint a magány. A megváltozott körülmények között még a súlytalanság is inkább tűnt Purgatóriumnak, semmint Paradicsomnak.

Csak próbálj dolgozni egy máskülönben rögzített talapzatú hősugárzóval! - morfondírozott magában Rioz. Dacára annak, hogy a gépezet hat láb magas és ugyanilyen széles volt, továbbá majdnem tömör fémből állt, fel lehetett emelni, miután alig egy-két unciát nyomott. Csakhogy a tehetetlensége ugyanakkora maradt, ami azt jelentette, hogy ha valaki nem lassan és óvatosan juttatta a megfelelő helyzetbe, egyszerűen tovább haladt, és magával vitte az óvatlan embert is. És akkor az illetőnek be kellett kapcsolnia az öltözete pszeudo-gravitációs mezőjét, aminek eredményeképpen jókora zökkenéssel érkezett le.

Keralski túl magasan aktiválta a mezőt, és a kelleténél valamivel keményebben landolt, ráadásul a nagy kapkodásban a hősugárzót is magára rántotta. Szilánkokra zúzódott bokájának köszönhetően elsőnek került fel az expedíció veszteséglistájára.

Riozról bőségesen és csaknem folyamatosan szakadt a verejték. Állandóan késztetést érzett, hogy végighúzza kézfejét a homlokán azért, hogy letörölje az ott felgyülemlett izzadságot. Néhány alkalommal megfeledkezett arról, hogy hol is van voltaképpen, és engedett a késztetésnek. A szilikon és a fém jókora csattanással találkozott, amit kellemetlenül erősnek hallott a sisakja zárt terében, és ha mindez nem lett volna elég, semmit sem ért el az önkéntelen mozdulattal. Az űrruhájába épített párátlanító a maximális teljesítménnyel szívott, és természetesen visszanyerte, illetve egy tartályban eltárolta a vizet, méghozzá gondosan kiszámított sómennyiséget tartalmazó, ioncserélt folyadék formájában.

- A pokolba is, Dick, várj, amíg szólok, megértetted? - ordított fel hirtelen Rioz.

- Mire várunk? - felelte neki Swenson. - Meddig kell még itt ülnöm?

- Amíg nem szólok - válaszolta jócskán lehiggadva Rioz.

Felerősítette a pszeudo-gravitációs mezőt, és kicsit megemelte a hősugárzót. Rögtön ezután kiiktatta a mezőt, biztosítva ezzel, hogy a gépezet akkor is a helyén maradjon néhány percig, ha ő nem tartja. Félrerúgta a kábelt az útból (jóval túlnyúlt a horizonton, egy távolabb működő áramfejlesztőig), és megnyomta a kioldót.

A sugár érintésétől a törmelékdarabot alkotó anyag vadul bugyborékolt, és elillant. A már kivájt, hatalmas gödör peremének egy része elolvadt, és körvonalainak egyenetlenségei eltűntek.

- Most próbáld meg! - kurjantott végül Rioz, és kikapcsolta a sugárzót.

Swenson a hajóban ült, amely közvetlenül Long feje felett lebegett.

- Szabad az út? - érdeklődött kissé nyugtalanul.

- Azt mondtam, hogy indulhatsz! - felelte mogorván Rioz.

Az elülső fúvókák egyikéből gyenge gőzsugár tört elő, és a hajó süllyedni kezdett. Egy a bal fúvókákból leadott, újabb kilövellés megállította az enyhe oldalirányú sodródást, és onnantól kezdve a hajó nyílegyenesen ereszkedett. A tatjából elősüvítő harmadik sugár lefékezte, és éppen csak érzékelhetően siklott hátrafelé. A fara behatolt a lyukba, és csaknem teljesen betöltötte. Burkolatának domború lemezei egyre közelebb és közelebb kerültek a peremhez, aztán a talaj megremegett, és a hajó hirtelen megállapodott.

Ezúttal Swenson káromkodott egy sort, aztán kijelentette:

- Nem fér bele!

Rioz haragosan lefelé lökte a sugárzót, amitől a két kezével vadul hadonászva felrepült az űrbe. Fehéren csillogó, kristályos por tört elő a sugárzó alól, és amikor Rioz a pszeudo-gravitációs mező segítségével visszaérkezett, az ő talpa alól is hasonló felhőcskék lövelltek ki.

- Ferdén mentél bele, te ostoba felszínlakó! - morogta ingerülten.

- Egyenesen hoztam le, te földzabáló farmer! - vágott vissza Swenson.

A hátrafelé irányuló, oldalsó fúvókákból a korábbiaknál jóval erősebb gőzsugarak robbantak ki, és Rioz sietve félreugrott az útjukból. A hajó egyre gyorsulva kikapaszkodott a gödörből, és legalább félmérföldnyire kilendült az űrbe, mire az elülső hajtóművei megállították.

- Ha ezt még egyszer megcsináljuk - közölte ekkor idegesen Swenson -, fél tucat lemezt behorpasztunk. Faragd egyenesre, jó?

- Egyenesre faragom, ne aggódj! - felelte Rioz. - Te csak arra figyelj, hogy egyenesen hozd le!

Rioz elrugaszkodott, és szándékosan hagyta, hogy körülbelül háromszáz yardnyi magasságba emelkedjen, ahonnan beláthatta az egész üreget. Hamarosan felfedezte a hajó horzsolásnyomait - egy jól felismerhető domborulat környékén összpontosultak, a gödör magasságának felénél.

Miután visszaérkezett a felszínre, az imént felfedezett területre irányította a sugárzót, és a kitüremkedés máris olvadni kezdett. Fél órával később a hajó simán belesiklott az üregébe, Swenson ekkor űr ruhát öltve kiszállt belőle, és csatlakozott a társához.

- Ha szeretnél bemenni, hogy egy kicsit levehesd az űrruhát, menj nyugodtan! Majd én intézem a jegelést - mondta teljesen lehiggadva.

- Részemről rendben - válaszolta Rioz -, de inkább idekint ülök egyet, innen jobban látom a Szaturnuszt.

Azzal letelepedett a gödör szélére. A perem és a hajótest között egy körülbelül hat láb széles nyílás tátongott. Ez a teljes kör mentén néhol kétlábnyira, sőt egykét szakaszon néhány ujjnyira szűkült. De mert bányagépek nélkül kellett dolgozniuk, ennél jobb, pontosabb eredményre nem számíthattak. Úgy tervezték, hogy a szoros illeszkedés érdekében gőzt fúvatnak a nyílásba - óvatosan persze -, ami a hideg környezetben kicsapódik, és az így keletkező jég hézagmentesen betölti majd a réseket.

A Szaturnusz láthatóan mozgott a törmelék égboltján, a hatalmas test lassan araszolgatott a láthatár felé.

- Hány hajót kell még a helyére juttatni? - érdeklődött Rioz.

- Amikor utoljára hallottam a többieket, még tizenegy várakozott - válaszolta Swenson. - Mi bent vagyunk, vagyis tíz maradt. Azok közül, amelyek már beálltak, hetet már be is fagyasztottak. Kettőt vagy hármat most szerelnek szét.

- Egész jól állunk - állapította meg Rioz.

- Igaz, de még rengeteg a tennivalónk - felelte a fejét ingatva Swenson. - Ne felejtsd el a fő hajtóműveket a másik végen! És a vezérlőkábeleket, az elektromos vezetékeket. Néha azon töröm a fejem, hogy sikerül-e megcsinálnunk. Idefelé jövet nemigen aggódtam, de most, amikor a pilótafülkében ülök, azt mondogatom magamnak: nem fog sikerülni, nem fog sikerülni. Itt fogunk gubbasztani, amíg éhen halunk, és nem lesz más felettünk, csak a Szaturnusz. Ettől aztán úgy érzem magam...

Hirtelen elhallgatott, és nem magyarázta el, hogy hogyan érzi magát. Egyszerűen csak ült, és hallgatott.

- Túl sokat gondolkodsz - jegyezte meg halkan Rioz.

- Én más vagyok, mint te - válaszolta Swenson. - Egyfolytában Péter jár az eszemben... és Dóra is...

- Aztán minek? - kérdezte Rioz. - Megmondta, hogy eljöhetsz, nem igaz? Sankov beszélt vele, a hazaszeretetről szónokolt neki, meg arról, hogy mekkora hős leszel, ha visszatérsz, és hogy egy életre egyenesbe kerülsz, és Dóra végül kimondta, hogy eljöhetsz. Te nem úgy szöktél el, mint ahogyan Adams tette.

- Adams esete más - vitatkozott Swenson. - Az ő feleségét le kellett volna lőni, rögtön azután, hogy megszületett. Egyes asszonyok pokollá teszik a férjük életét, mi? A felesége nem akarta, hogy Adams velünk tartson. Talán azt sem bánná, ha a férje nem térne haza, ha cserébe felvehetné a végkielégítését.

- Akkor meg minek emészted magad? Dóra visszavár téged, nem igaz?

- Sosem bántam jól vele - közölte Swenson, és felsóhajtott.

- Tudtommal mindig hazaadtad a fizetésedet - felelte Rioz. - Én ezt egyetlen nőért sem tenném meg. Annyit adnék neki, amennyit megérdemel, egy centtel sem többet!

- A pénz nem minden - jelentette ki Swenson. - Útközben elég sokat gondolkodtam. A nőnek szüksége van társra. A gyereknek szüksége van apára. Mi a fenét művelek én idekint?

- Éppen arra készülsz, hogy hazatérj - válaszolta mosolyogva Rioz.

- Á, látom, nem érted...

8.

Ted Long a kisbolygónak is beillő törmelékdarab durva felszínén bolyongott; a hangulata éppoly fagyos volt, mint a talaj, amelyen járt. A Marson minden tökéletesen logikusnak tűnt, de az még a Marson történt. Gondosan kidolgozta a tervet, egyik teljesen logikus lépésről a másikra. Még most is híven emlékezett arra, hogy akkor hogyan gondolkodott.

Egy hajótonna megmozdításához nem kell egy tonna víz. A történet nem arról szól, hogy tömeg egyenlő tömeggel, hanem arról, hogy tömegszer sebesség egyenlő tömegszer sebességgel. Másképpen fogalmazva édes mindegy, hogy egy tonna vizet kell eljuttatni egymérföldes távolságra egy másodperc alatt, avagy százfontnyi vizet húsz mérföldre egy másodperc alatt. Mindkét esetben ugyanakkora végsebességet lehet kicsikarni a hajóból.

Mindez azt jelentette, hogy a fúvókákat szűkebbre kellett venni, és a gőzt forróbbra kellett hevíteni. Csakhogy nyomban felbukkantak a megoldás hátulütői. Minél kisebbre csökkent a fúvókák átmérője, annál több energia veszett el a súrlódás és a turbulencia miatt. Minél forróbb lett a gőz, annál hőállóbb csővezetékekre és fúvókákra volt szükség, és persze az élettartamuk is lerövidült. A tervezők ebben az irányban hamar elérték a határokat.

Továbbá, noha a leszűkített fúvókák alkalmazásával egy adott tömegű vízzel az adott tömegnél sokkal nagyobb hajótömeget lehetett megmozgatni, ezért a megoldásért is nagy árat kellett fizetni. Minél nagyobbra nőttek a víztartályok, annál nagyobbra nőttek a hajtóművek és az utasfejek, még arányaikban is. így tehát nagyobb és nehezebb teherhajókat kellett készíteni. Csakhogy minél nagyobb és nehezebb hajók készültek, annál vaskosabb tartószerkezetet kellett beléjük építeni, annál bonyolultabb hegesztésekre és annál pontosabb gépészeti munkálatokra volt szükség. És a gyártók pillanatnyilag ebben az irányban is elérték a határokat.

Rioz viszont a megoldás után kutatva felfedezte azt, amit ő alapvető hibának értékelt - azt a régi-régi, megingathatatlan koncepciót, miszerint a hajtóanyagot a hajó belsejében kell tárolni, és ennek érdekében irdatlanul hatalmas fémburkot kell építeni, amely képes magába fogadni egymillió tonna vizet.

Miért? A víznek nem kell folyékonynak lennie. Lehet akár jég is, márpedig a jég könnyen alakítható. Lyukakat lehet olvasztani bele. Utasfejeket és hajtóműveket lehet csatlakoztatni hozzá - és ezt az egészet kábelek, illetve az általuk gerjesztett mágneses erőterek tarthatnák egyben...

Long érzékelte, hogy a talaj, amelyen lépked, folyamatosan remeg a talpa alatt. A törmelékdarab elülső végénél járt. Körülötte tucatnyi hajó rajzott a felszínbe vájt lyukak felett. Némelyik éppen felemelkedett, mások éppen leereszkedtek, és a törmelékdarab állandóan rázkódott az újabb és újabb ütközésektől.

A jeget nem kellett kibányászni. Hatalmas tömbök formájában létezett a Szaturnusz gyűrűiben. Voltaképpen ebből álltak a gyűrűk - csaknem tökéletesen tiszta jégdarabok keringtek az óriásbolygó körül. Ezt mutatta ki a spektroszkópos vizsgálat, és szerencsére kiderült, hogy így is van. Long most egy ilyen tömbön állt, egy két mérföldnél is hosszabb, majdnem egy mérföld vastag, többé-kevésbé henger formájú jégtömbön. Közel félmilliárd tonna vizet tartalmazott, egyetlen darabban.

És most rákényszerült, hogy szembenézzen az élet realitásaival. Sosem mondta el a társainak, hogy mire számít: milyen gyorsan tudják majd hajóvá alakítani az óriási jégdarabot, viszont magában úgy képzelte, hogy körülbelül két nap leforgása alatt. Ezzel szemben egy teljes hete dolgoztak, és még csak megbecsülni sem merészelte a hátralévő időt. Igazából már nem bízott abban, hogy a feladatot végre lehet hajtani. Vajon képesek lesznek a puszta jégre fektetett, két mérföld hosszú kábeleken keresztül elég finoman vezérelni a hajtóműveket ahhoz, hogy kimanőverezzenek a Szaturnusz gravitációs mezőjének könyörtelen markából?

Az ivóvíz fogytán volt, bár azt bármikor desztillálhattak maguknak a jégből. Csakhogy ennivaló dolgában sem álltak valami fényesen.

Long megállt, felnézett, és a szemét erőltetve meredt a magasba. Lehet, hogy az égitest megnőtt? Meg kellett volna mérnie a távolságát, de nem mérte meg, mert nem volt bátorsága újabb bajjal tetézni a már meglévőket. Sietve visszatérítette gondolatait a sokkal sürgetőbb problémákhoz.

A hangulatra legalább nem lehetett panasza. Úgy tűnt, a csapat valamennyi tagja élvezi, hogy a Szaturnusz közelében lehet. Ők voltak az első emberek, akik eljutottak ebbe a messzeségbe, az elsők, akik áthaladtak a kisbolygóövezeten, az elsők, akik szabad szemmel fényes kavicsnak látták a Jupitert, az elsők, akik ugyanígy látták a Szaturnuszt.

Nem hitte volna, hogy eljön még az idő, amikor ötven gyakorlatias, kérges lelkű, héjvadász guberáló mélyen átérzi mindezt - de mégis ez történt. És büszkék voltak magukra, büszkék arra, amit elértek.

Long lassan továbbsétált, és hamarosan két embert, illetve egy félig betemetett űrhajót pillantott meg a láthatáron.

- Helló, odaát! - kurjantotta pattogósán.

- Te vagy az, Ted? - kérdezte Rioz.

- Persze, ki van veled? Dick?

- Még szép! Gyere, és ülj le egy kicsit! Jegelésre készen állunk, és éppen kifogást keresünk arra, hogy egy kicsit leálljunk.

- Én viszont nem - jelentette ki sietve Swenson. - Mikor indulunk, Ted?

- Mihelyt elkészülünk - felelte Long, és mélyet sóhajtva hozzátette: - Csakhogy ez nem válasz, igaz?

- Attól tartok, nem létezik más válasz - dünnyögte elcsüggedve Swenson.

Long felnézett, és szemügyre vette a távolban fénylő, szabálytalan alakú foltot. Rioz utánozta a példáját, és megkérdezte:

- Mi a baj?

Long néhány pillanatig adós maradt a válasszal. A jégtömb fölé boruló égbolt teljesen fekete volt, a törmelékdarabok narancsszínű porszemeknek látszottak. A Szaturnusznak - és vele a gyűrűknek - immáron több mint háromnegyede a horizont alá süllyedt. Félmérföldnyi távolságban egy hajó emelkedett a jégtömb széle fölé, néhány másodpercig a Szaturnusz narancssárga fényében fürdőzött, aztán ismét leereszkedett. A felszín finoman megremegett.

- Az Árnyék miatt nyugtalankodsz?

Így nevezték el a hozzájuk legközelebb eső törmelékdarabot. Meglepően közel járt ahhoz képest, hogy itt, a legkülső gyűrű határvidékén a darabok ritkásan szétszóródva keringtek. Ez a szaggatott szélű jéghegy a szomszédjától alig húsz mérföldre lebegett, így az alakja tisztán kivehető volt.

- Neked hogy tetszik? - kérdezte fojtott hangon Long.

- Szerintem rendben van - felelte a vállát vonogatva Rioz. - Én nem látok rajta semmi különöset.

- Nem tűnik nagyobbnak, mint eddig?

- Mitől tűnne?

- Nagyobb vagy nem? - makacskodott Long.

Rioz és Swenson alaposan szemügyre vette az Árnyékot.

- Tényleg, mintha megnőtt volna... - jelentette ki csodálkozva Swenson.

- Csak belénk plántáltad a saját gyanakvásodat - vitatkozott Rioz. - Csak úgy tűnhetne nagyobbnak, ha közelebb jött volna.

- És ebben mi a lehetetlen? - kérdezte a két kezét széttárva Long.

- Tudtommal ezek a tömbök stabil pályán repülnek.

- Azon repültek, amíg meg nem érkeztünk - válaszolta Long. - Tessék, ezt érez-tétek?

A felszín ismét remegett.

- Most már egy hete lökdössük ezt a jégdarabot - magyarázta Long. - Először is, leszállt rá huszonöt hajó, amitől azonnal megváltozott a tömege és vele a lendülete, persze csak egy kicsit. Aztán felolvasztottuk egy részét, és a hajóink hol beleereszkedtek, hol felemelkedtek róla, és ezt is csupán az egyik végén. Könnyen meglehet, hogy egy hét leforgása alatt, ha kis mértékben is, de letérítettük az eredeti pályájáról. Erős a gyanúm, hogy a két törmelékdarab, ez, illetve az Árnyék, jelenleg egymás felé tart.

- De bőven van itt hely, hogy elhibázzon minket - vélekedett Rioz, és töprengve bámulta a szomszédos égitestet. - Amúgy meg, ha még azt sem tudjuk megállapítani, hogy megnőtt-e, milyen gyorsan mozoghat? Persze, hozzánk képest, úgy értem.

- Nem muszáj gyorsan mozognia - felelte Long. - A tehetetlensége ugyanakkora, mint a miénk, így aztán, akármilyen finoman ütközik is nekünk, letaszít minket a pályánkról, talán éppen a Szaturnusz felé, ahová ugyebár nem akarunk menni. Ennél is nagyobb baj, hogy a jég szakítószilárdsága nagyon alacsony, vagyis fennáll a veszély, hogy mindkét tömb apró darabokra törik.

- A pokolba is! - dörmögte Swenson, és óvatosan talpra állt. - Ha ezer mérföldről meg tudom állapítani, hogy hogyan mozog egy héj, azt is meg tudom mondani, hogy mit csinál egy alig húsz mérföldre lévő hegy!

Azzal elindult a hajó felé, a társai pedig nem próbálták megállítani.

- Kicsit ideges a fiú - jegyezte meg kisvártatva Rioz.

Az Árnyék a zenit felé emelkedett, áthaladt rajta, majd ereszkedni kezdett, és hamarosan a láthatár alá süllyedt ott, ahol nemrégiben a Szaturnusz is eltűnt. Húsz perccel később narancssárga fény gyúlt fel az ellenoldali horizonton, és a szomszéd égitest ismét felbukkant az űr fekete vásznán.

Rioz beleszólt az adó-vevőjébe:

- Mi van, Dick, elaludtál odabent?

- Éppen mérek - hallatszott a fojtott válasz.

- Mozog? - kérdezte Long.

- Igen.

- Felénk tart?

Rövid szünet következett, aztán Swenson az idegességtől kissé remegő hangon válaszolt:

- Telibe kaptad, Ted! A pályák körülbelül három nap múlva metszik egymást.

- Te megőrültél! - kiáltotta Rioz.

- Négyszer ellenőriztem - felelte komoran Swenson.

Long döbbenten meredt az Árnyékra. Mihez kezdjenek most?

9.

Az emberek közül néhányan a kábelekkel bajlódtak. Pontosan kellett lefektetni őket, a geometriai alakzatuknak majdnem tökéletesnek kellett lennie ahhoz, hogy a mágneses mező ereje elérje a maximális értéket. Az űrben - vagy akár levegőben - nem számított volna. Ott a kábelek automatikusan elrendeződtek, miután áram alá kerültek.

Itt viszont más viszonyok uralkodtak, és a guberálóknak ezekhez kellett igazodniuk. Sekély árkokat vájtak a jégtömb felszínébe, és azokba fektették a kábeleket. Valamennyien tudták, hogy ha a kábelek nem a kiszámított irány néhány ívpercén belül sorakoznak fel, cikkor indulás után oldalirányú forgatónyomaték fog hatni az egész tömbre, ami jelentős energiaveszteséggel jár majd, amit aligha engedhetnek meg maguknak. Ebben az esetben új árkokat kell szántani, a kábeleket áthelyezni beléjük, és ismét bejegelni...

Egyre fáradtabban és fásultabban hajtották végre az unalomig megszokott műveleteket. Aztán valamennyien meghallották a parancsot:

- Mindenki a hajtóművekhez!

A guberálókat senki sem vádolhatta azzal, hogy rajonganak a fegyelemért, így aztán morgolódva, dörmögve, és egymás között sugdolózva láttak neki, hogy leszereljék a hajókról a szabadon maradt hajtóműveket, amelyeket aztán elcipeltek a jégtömb másik végébe, ahol előbb a megfelelő alakzatba rendezték, végül bekötötték őket a felszínen futó kábelek bonyolult hálózatába.

Majdnem huszonnégy óra telt el, mire valaki felnézett az égre, és felkiáltott:

- Szent űrszemét! - Nyomban hozzátett még néhány, a nyomdafestéket kevésbé tűrő kifejezést.

A mellette álló férfi is felpillantott, és kifakadt:

- Ez nem lehet igaz! Átok ül rajtunk!

Egy csapásra valamennyien felfigyeltek, és úgy megdöbbentek, mint még soha életükben.

- Nézzétek az Árnyékot!

Úgy terült szét a lélegzetelállítóan szép égen, akár egy ocsmány, elfertőződött seb. Az emberek alaposan szemügyre vették, ráeszméltek, hogy kétszer akkorának látszik, mint korábban, és azon töprengtek, hogy vajon miért nem vették észre hamarabb.

A munkának egyszeriben vége szakadt. Szinte mindenki Ted Longot ostromolta, aki elkeseredetten magyarázott:

- Értsétek meg, nem indulhatunk el! Nincs elég hajtóanyagunk, hogy elérjük a Marsot, és nincs felszerelésünk ahhoz, hogy befogjunk egy másik jégtömböt. Maradnunk kell. Azért közeledünk az Árnyékhoz, mert a gőzsugarakkal és az ütközésekkel letérítettük magunkat az eredeti pályánkról. Másik pályára kell állnunk, amit folyamatos fúvatással érhetünk el. Miután elöl nem fúvathatunk anélkül, hogy ne sodornánk veszélybe a hajót, amit építünk, másik megoldással fogunk próbálkozni.

Végül valamennyien visszatértek a hajtóművekhez, és ismét munkához láttak azzal a dühödt energiával, amely minden félórában újra és újra feltöltődött, amikor az Árnyék ismét a láthatár fölé emelkedett, és kövérebbnek, illetve fenyegetőbbnek látszott, mint az előző alkalommal.

Long nem tudhatta biztosan, hogy beválik-e a terve. Fennállt a veszély, hogy a hajtóművek nem engedelmeskednek a kétmérföldes távolságból küldött parancsoknak. Ráadásul a vízellátás egy bonyolult rendszertől függött. Az előző hét folyamán óriási tározót alakítottak ki a jégtömb fagyos testében. A belsejében hősugárzók tartották folyékony állapotban a vizet, amit egy szivattyúhálózat közvetlenül a hajtóanyagcellákba táplált. Longnak fikarcnyi kétsége sem volt afelől, hogy a rendszer egyensúlya rendkívül kényes, és a legkisebb hiba is katasztrófához vezethet. Azt pedig végképp nem tudhatta biztosan, hogy ha a mágneses burokkal netán baj történik, a védelme nélkül a jégtömb egyben marad-e, amikor iszonyatos nyomatékok kezdenek hatni rá.

Végül az adó-vevők hangszóróiban felzendült az izgatott kiáltás:

- Kész vagyunk!

- Figyelem, indulunk! - válaszolta azon nyomban Long, és egy gombnyomással aktiválta a meghajtórendszert.

A vibráció folyamatosan erősödött. Az elülső ablakokon túl a csillagmező rezegni kezdett. A visszapillantó tükörben távoli gőzsugarakat lehetett látni, amelyek pillanatok alatt gyorsan mozgó jégkristályok fehéren csillogó áradatává változtak.

- Fúvatunk! - közölte ekkor Long a hallgatóságával.

És egyre csak fúvattak. Long nem mert leállni. Hat órán keresztül fúvatott, hat órán át süvítettek ki az űrbe a forró sugarak. A kisbolygó testének egy része gőzzé alakult, és elszáguldott a semmibe.

Az Árnyék egyre közelebb járt, míg végül az emberek minden más tevékenységet beszüntettek, és csak bámulták az égen lebegő hegyet, amely látványosság dolgában még a Szaturnuszt is felülmúlta. Ebből az ijesztő közelségből már tisztán látszottak a felszínébe mélyedő, kisebb-nagyobb kráterek, amelyek egy-egy sebhelynek hatottak. Ám amikor áthaladt az űrhajóvá alakított jégtömb pályáján, legalább fél mérföld választotta el tőle.

A hajtóművek leálltak.

Long előredőlt ültében, és megdörzsölte fáradtságtól könnyező szemét. Két napja egy falatot sem evett, de most végre nekiláthatott. Immáron egyetlen égitest sem akadt a közelben, amely zavarhatta volna őket, még akkor sem, ha ebben a pillanatban közeledni kezd.

A jégtömb felszínén ácsorgó Swenson megjegyezte:

- Mialatt azt figyeltem, hogy az az átkozott hegy egyre csak jön és jön, végig azt mondogattam magamnak: "Ez nem történhet meg. Nem hagyjuk, hogy megtörténjen!"

- Mindannyian idegesek voltunk, a fenébe is! - válaszolta neki Rioz. - Láttad Jim Davis-t? Teljesen elzöldült az arca. Még én is izgultam egy kicsit.

- Nem erről van szó - magyarázta Swenson. - Nem arról, hogy meghalhattunk volna, érted. Az járt a fejemben, tudom, viccesen hangzik, de nem tehetek róla, szóval, az járt a fejemben, amit Dóra mondott indulás előtt. Figyelmeztetett, hogy ha sikerül kinyírnom magam útközben, sosem fogja elmesélni nekem a történet végét. Most mondd meg, nem ciki viselkedés ez ilyen körülmények között?

- Na, most jól figyelj rám! - felelte mérgesen Rioz. - Meg akartál nősülni, hát megnősültél. Miért hozzám jössz a bajaiddal?

10.

Az egyetlen egységbe forrasztott flotta visszafelé repült a Szaturnusztól a Marsig vezető, hatalmasan nyújtózó útvonalon. Minden egyes napon akkora távolságot tettek meg, mint kifelé menet kilenc nap alatt.

Ted Long az egész személyzetet riadókészültségbe helyezte. A Szaturnusz gyűrűiből kitépett jégtömbbe ágyazott huszonöt hajó képtelen volt önállóan mozogni és manőverezni, és az egyetlen kötegbe egyesített meghajtórendszereik koordinálása kényes problémát jelentett. Az utazás első napján jelentkező remegés majdnem kirázta a guberálók fogait.

Ez a jelenség legalább megszűnt, miután a folyamatos fúvatástól a sebesség gyors ütemben növekedett. A második napon elérte a százezer kilométer per órás értéket, és állhatatosan nőtt tovább az egymillió kilométer per órás érték felé.

Long hajója a befagyasztott flotta legelső pozícióját foglalta el, és ez volt az egyetlen egység, amelyből öt irányba ki lehetett látni - ami az adott körülmények között kínos következményekkel járt. Long azon kapta magát, hogy feszülten figyel, és arról képzelődik, hogy az elképesztő sebesség miatt látni fogja, amint a csillagok lassan megindulnak felé, aztán egyre gyorsulva elsuhannak mellette.

A jelenség természetesen elmaradt. A csillagok a helyükön maradtak, a fekete háttérre szegezve, a távolságuk révén türelmes mozdulatlansággal dacoltak minden sebességgel, amit a halandó ember elérhetett.

A guberálók az első napok múltával keservesen panaszkodtak. Nem csupán azért, mert a körülmények megfosztották őket az űrúszástól, hanem azért is, mert a vad gyorsulás miatt sokkal nagyobb terhelést kellett elviselniük, mint a fedélzeteken megszokott pszeudo-gravitációs mezőben. Maga Long is halálosan kimerült attól, hogy a teste szüntelenül és könyörtelen erővel préselődött neki az ülése hidraulikus párnázatának.

Háromóránként egy teljes órára leállították a hajtóműveket, és Long egyre nyugtalanabb lett.

Valamivel több, mint egy év telt el azóta, hogy utoljára látta a Marsot, amint egyre kisebbre zsugorodott a megfigyelőablakban. Vajon mi történt azóta? Létezik még a telep?

A lelke mélyén mindinkább felerősödő pánikféleség hatására a huszonöt hajó egyesített energiájával, napi rendszerességgel küldött előre adásokat. Nem kapott választ, de igazából nem is számított rá. A Mars és a Szaturnusz a Nap ellenkező oldalán járt pillanatnyilag, ami azt jelentette, hogy mindaddig nem is kaphat választ, amíg nem ér fel messze az ekliptika fölé, ahol a Nap jóval a flottát és a Marsot összekötő egyenes alatt lesz, így a szoláris interferencia már nem fékezheti meg a rádiójeleket.

Magasan a kisbolygóövezet külső pereme felett elérték a maximális sebességet. Ekkor az oldalsó hajtóművekből leadott, rövid és gyors fúvatásokkal megfordították az óriási űrjárművet a függőleges tengelye körül. Röviddel ezután ismét felbömböltek a hátulsó hajtóművek, de innentől fogva lassították a hajóegyüttest.

A Napot szintén felülről, tőle százmillió kilométeres távolságban kerülték meg, aztán lefelé ívelő pályára álltak, amely valahol a messzeségben metszette a Mars keringési pályáját.

Egyheti repülés választotta el őket az anyabolygójuktól, amikor első ízben meghallották annak adásait. Töredékesek voltak, az űr háttérzajától zavarosak és érthetetlenek, de a Marsról érkeztek. A Föld és a Vénusz kellően más szögben állt ahhoz, hogy minden kétséget ki lehessen zárni.

Long megnyugodott - annyi legalább bebizonyosodott, hogy élnek még emberek a telepen.

Két napra jártak a Marstól, amikor erős és tiszta jeleket fogtak. Sankov jelentkezett.

- Üdvözlöm, fiam! - köszönt a megbízott. - Itt most hajnali három van. Mit mondjak, az itteni népség nem törődik azzal, hogy egy magamfajta öregembernek sok pihenésre van szüksége. Egyszerűen berontottak hozzám, és kirángattak az ágyamból.

- Sajnálom, uram!

- Ne sajnálkozzon! - válaszolta Sankov, és a hangjából kitűnt, hogy elmosolyodott.

- Parancsot hajtottak végre. Az én parancsomat. De ezt most hagyjuk. Félek megkérdezni, fiam, de muszáj: megsérült valaki? Halálos áldozatok?

- Szerencsére egy sincs, uram - felelte elégedetten Long. - Mindannyian élünk. Egy-két könnyebb sérülés, ez minden.

- És... és a víz? Maradt belőle?

- Maradt valamennyi... - válaszolta Long közönyös hanghordozással, amit csak komoly erőfeszítések árán sikerült elérnie.

- Akkor jöjjenek haza, amilyen gyorsan csak tudnak! Természetesen ne kockáztassanak!

- Ezek szerint baj van - állapította meg Long.

- Egyelőre tartjuk magunkat. Mikorra fognak ideérni?

- Két nap múlva. Kitartanak addig?

- Akkor is, ha beleszakadok! - fogadkozott Sankov, azzal megszakította az adást.

Negyven órával később a Mars vörösessárga gömbbé hízott, és betöltötte az elülső ablakokat. Röviddel ezután a hajóegyüttes spirális pályát követve megkezdte a végső megközelítést.

- Lassan - mondta magának Long -, lassan és óvatosan!

Az adott körülmények között még a Mars ritka atmoszférája is szörnyű rombolást végzett volna, ha túl gyorsan merülnek bele.

Miután jóval az ekliptika fölül érkeztek, az irányuk észak-déli irányban metszette a bolygót. Elsuhant alattuk egy sarki jégsapka fehérlő foltja, aztán egy jóval kisebb a nyári féltekén, majd újra a nagyobb, és megint a kisebbik, egyre hosszabb időközönként. Mind közelebbről látták a Marsot, a hegyek és völgyek kezdtek alakot ölteni.

- Leszállásra felkészülni! - kiáltotta Long.

11.

Sankov minden tőle telhetőt megtett, hogy nyugodtnak mutassa magát, ami nehezére esett, miután hírét vette, hogy a fiai hamarosan megérkeznek.

Egy-két nappal korábban még azt sem tudta, hogy egyáltalán élnek-e. Valószínűnek tűnt, sőt szinte elkerülhetetlennek, hogy valamennyien elpusztultak, és keményre fagyott holttesteik ott bolyonganak valahol a Mars és a Szaturnusz közötti úttalan térben; hogy új kisbolygókká váltak, amelyek nem is olyan régen még eleven emberek voltak.

A hír érkezése előtti hetekben kemény csatákat folytatott a Bizottság tagjaival. Ragaszkodtak hozzá, hogy a látszat kedvéért írja alá a papírokat. Ettől az egész úgy nézett volna ki, mintha önkéntesen megkötött, kölcsönösen előnyös megegyezés született volna. Sankov ugyanakkor tudván tudta, hogy amennyiben ellenáll, a földiek készek egyoldalúan cselekedni, a látszattal mit sem törődve. Immáron csaknem bizonyosnak tűnt, hogy Hilder megnyeri a választásokat, és a hívei vállalták annak kockázatát, hogy esetleg együttérzést keltenek a Mars iránt.

Így aztán Sankov elhúzta a tárgyalásokat, folyton belógatva a tárgyalópartnerei elé a lehetőséget, hogy előbb-utóbb beadja a derekát. Aztán jelentkezett Long, mire ő villámgyorsan véget vetett az alkudozásnak.

Lenézett az elébe terített papírokra, és a jelen lévő újságírók kedvéért még egyszer, utoljára vitába szállt.

- A Földről évente mindösszesen húszmillió tonna víz érkezik hozzánk - mondta megfontoltan. - Ez a mennyiség a jövőben csökkenni fog, azzal párhuzamosan, hogy tovább fejlesztjük a vízellátó rendszerünket. Amennyiben aláírom ezeket a papírokat, azzal a belegyezésemet adom az embargóhoz, amely megbénítja az iparunkat, és véget vet mindenféle terjeszkedésnek, illetve fejlődésnek. Nekem úgy tűnik, hogy ez nem az, amit a Föld akar, vagy tán tévedek?

Sorban belenézett a szemükbe, valamennyien szigorúan és ridegen meredtek rá. Digby képviselőt rég leváltották, a többiek azóta egységesen ellene, pontosabban a Mars ellen voltak.

A bizottság elnöke türelmetlenül megjegyezte:

- Mindezt már korábban is elmondta, megbízott úr!

- Tudom, de pillanatnyilag éppen arra készülök, hogy aláírjam a szerződést, és szeretnék tisztán látni - felelte Sankov. - A Föld rászánta magát, hogy bezárja az itteni telepet?

- Természetesen nem - válaszolta az elnök. - A Föld abban érdekelt, hogy megőrizze pótolhatatlan vízkészletét. Csakis erről van szó.

- Önöknek ott, a Földön, másfél trillió tonna vizük van - mutatott rá Sankov.

- Egy csepp vizet sem nélkülözhetünk - közölte nyomatékosan az elnök, mire Sankov biccentett, és aláírta a papírokat.

Erre az utolsó kijelentésre várt - a Föld másfél trillió tonna vízzel rendelkezik, és ebből egy cseppet sem nélkülözhet.

Most, másfél nappal később a bizottság tagjai és a riporterek az űr kikötő kupolájában várakoztak. A vastag, hatalmas ívben felfelé görbülő ablakokon túl a Mars Űrkikötő sivár, lapos leszállópályáit lehetett látni.

Az elnök a bosszúságát nem is leplezve megkérdezte:

- Mondja, Sankov, meddig akar még váratni minket? És ha nem veszi zokon, elárulná végre, hogy mire várunk?

- A fiaink közül néhányan odakint jártak, az űrben - válaszolta Sankov -, a kisbolygókon túl.

Az elnök levette a szemüvegét, és nekilátott, hogy egy hófehér zsebkendővel megtisztogassa a lencséket.

- És most fognak visszaérkezni? - kérdezte közben.

- így van...

Az elnök rántott egyet a vállán, és a jobb szemöldökét felvonva jelentőségteljes pillantást vetett az újságírókra.

A szomszédos, kisebbfajta teremben nők és gyerekek csoportosultak egy másik ablaknál. Sankov lépett egyet hátra, és az átjárón keresztül gyors pillantást vetett rájuk. Inkább lett volna velük, hogy osztozzon az izgatottságukban és az idegességükben. Hozzájuk hasonlóan ő maga is több mint egy éve várt. Hozzájuk hasonlóan ő is folyton arra gondolt, hogy a fiúk minden bizonnyal meghaltak útközben.

- Oda nézzenek! - kiáltotta hirtelen, és felfelé mutatott.

- Hé! - kurjantotta meglepetten egy riporter. - Ott egy hajó!

A szomszédos helyiségben zavaros kiáltások harsantak.

Aprócska pont fénylett az égen, amelyet gyorsan sodródó felhő homályosított el. A felhő fokozatosan növekedett, és alakot öltött: két párhuzamos sáv fehérlett a magasban, az alsó végük hol lefelé gomolygott, hol feljebb szökkent. A furcsa jelenés folyamatosan ereszkedett és közeledett, a tetején fénylő pontról hamarosan kiderült, hogy többé-kevésbé henger formájú.

A felülete durva, akár egy szikláé, de a Nap fénye szinte vakítóan csillogva verődött vissza azokról a foltokról, amelyeket elért.

A henger az űrhajókra jellemző, nehézkes lassúsággal süllyedt a felszín felé. Hajtóművek egész kötegére támaszkodva repült, és úgy telepedett rá a lefelé zúduló és a felszínről visszaverődve felfelé gomolygó anyagtonnákra, ahogyan a fáradt ember telepszik le karosszékére.

A kupolában döbbent csend támadt. A nők és a gyerekek az egyik helyiségben, a politikusok és az újságírók a másikban dermedten álltak, és hitetlenkedve nyújtogatták a nyakukat.

A henger leszállótalpai - amelyek jóval a hajtóműfüzér alá nyúltak - elérték a talajt, és belesüllyedtek a köves homokba. A hajó ekkor megállapodott, és a hajtóművei megszűntek működni.

Ám a kupola belsejére továbbra is csend borult, még hosszú-hosszú ideig.

Aztán apró alakok jelentek meg a hatalmas jármű oldalain, és lassan araszolgatva ereszkedtek le a legalább kétmérföldes magasságból. A csizmájukból szegek meredtek ki, a kezük jégcsákányok nyelét markolta, és apró rovaroknak tűntek a vakítóan csillogó felszínen.

- Ez meg mi? - recsegte elképedten az egyik riporter.

- Ez itt - válaszolta Sankov a legteljesebb lelki nyugalommal - egy jókora tömb, amely egészen mostanáig azzal ütötte el az időt, hogy a Szaturnusz körül kóválygott, a gyűrűk egyik alkotóelemeként. A fiaink utasfejeket és hajtóműveket illesztettek rá, és hazafuvarozták. Ezzel bizonyítást nyert, hogy a Szaturnusz gyűrűinek darabjai jégből állnak.

Néhány pillanatra ismét síri csend borult a kupolára, amelyet Sankov tört meg:

- Ez a valami, ami úgy fest, mint egy űrhajó, voltaképpen egy óriási jéghegy. Ha a Földön állna, hamar elolvadna, vagy talán összeroppanna a saját súlya alatt. Csakhogy a Mars jóval hidegebb, továbbá a gravitációja is kisebb, így aztán egyik veszély sem fenyeget.

- Miután alaposan megszervezzük ezt a dolgot, vízellátó állomásokat akarunk felállítani a Szaturnusz és a Jupiter holdjain, valamint a kisbolygókon. Befogjuk a Szaturnusz gyűrűinek darabjait, és elküldjük őket a különféle célállomásokra. A guberálóink jártasak az efféle manőverekben. Megszerezzük mindazt a vizet, amire szükségünk van. Ez a tömb, amelyet most látnak, valamivel kevesebb, mint egy köbmérföld, vagyis körülbelül annyi vizet tartalmaz, amennyit a Föld kétszáz év alatt elküld nekünk. A fiúk egy keveset elhasználtak belőle, mialatt iderepítették a Szaturnusztól. Azt mondták, öt hét alatt ideértek vele, és körülbelül százmillió tonna vizet füstöltek el. De szavamra mondom, még egy horpadás sem látszik azon a hegyen. Felfogták, hogy mit jelent ez, fiúk?

A riporterekre pillantott, és látta rajtuk, hogy kétségkívül felfogták.

- Akkor továbbra is figyeljenek! - szólt rájuk Sankov, azzal feléjük fordulva folytatta: - A Föld aggódik a vízkészletei miatt. Alig másfél trillió tonna vize van. Ebből egyetlen cseppet sem nélkülözhet, hogy átadja nekünk. Írják le, fiúk, hogy mi, a Mars lakói aggódunk a Föld miatt, és nem akarjuk, hogy baj történjen a Föld népével. Írják le, hogy majd mi szállítunk vizet a Földnek. Írják le, hogy millió és millió tonna vizet fogunk odaszállítani, és méltányos árért cserébe átadni. Írják le, hogy számításaink szerint tíz év múlva akár köbmérföldes tételekben is szállíthatunk vizet. Írják le, hogy a Földnek nem kell aggódnia, mert a Mars majd eladja neki mindazt a vizet, amire szüksége van, vagy amennyit csak kér.

A bizottság elnöke már túl volt azon, hogy odafigyeljen a megbízott szavaira. Megérezte, hogy a jövő rohan felé. A látása elhomályosult, de még így is észrevette, hogy az újságírók szélesen vigyorognak, miközben észbontó gyorsasággal jegyzetelnek.

És vigyorognak.

Az elnök hallani vélte, hogy ez a vigyorgás gúnyos kacagásba csap át a Földön, amiért a marsiak ilyen ügyesen kirántották a szőnyeget a pazarlásellenesek lába alól. Hallani vélte, hogy a kacagás mennydörgéshez hasonlatos röhögéssé erősödik valamennyi kontinensen, amikor elterjed a fiaskó híre. És látni vélte a mélységet - fekete volt és mély, akár az űr -, amelybe John Hilder és az űrutazás összes többi ellenzőjének politikai reményei fognak hullani - a sajátjait is beleértve.

A szomszédos teremben Dóra Swenson felsikoltott örömében, és Peter, aki az elmúlt évben kétujjnyit nőtt, lelkesen kiáltozta:

- Apa! Apa!

Richard Swenson ebben a pillanatban lépett le a leszállótalp létrájáról, és mialatt a kupola felé indult, az arca tisztán látszott a sisakja szilikonlemezén keresztül.

- Láttatok már valaha ilyen boldog fickót? - kérdezte Ted Long. - Talán mégiscsak van valami ebben a házasság-dologban.

- Á, csak túl sokáig voltál odakint, az űrben... - morogta Mario Rioz.

Majomujj

- Igen. Igen. Igen. Igen. Igen. Igen. Igen. Igen. Igen. Igen. Igen. Igen. Igen. Igen. Igen. Igen - sorolta Marmie Tallin tizenhat különböző hanglejtéssel és hangmagassággal, miközben az ádámcsutkája görcsösen fel-le ugrált hosszú, inas nyakán. Marmie Tallin sci-fi íróként kereste a kenyerét.

- Nem - jelentette ki Lemuel Hoskins, és kőmereven bámult át acélkeretű szemüvegének lencséin. Lemuel Hoskins sci-fi szerkesztőként kereste a kenyerét.

- Ezek szerint nem akarsz belemenni egy tudományos kísérletbe. Nem akarsz meghallgatni. Leszavazol, igaz? - Marmie talpra ugrott, de nyomban visszaült a helyére, aztán felindultan zihálva megismételte néhányszor a műveletet. Sötét haja csomókba tapadt ott, ahol újra és újra belemarkolt.

- Egy a tizenhattal szemben - felelte higgadtan Hoskins.

- Áruld el nekem - kérte ekkor Marmie -, miért van az, hogy mindig neked van igazad? És miért mindig én vagyok az, aki téved?

- Marmie, nézz szembe a tényekkel! - válaszolta mélyet sóhajtva Hoskins. Valamennyiünket a magunk módján, külön-külön mércék alapján ítélnek meg. Ha kevesebb magazin fogy, engem kirúgnak. Az Űrkiadó elnöke nem tesz fel kérdéseket, nekem elhiheted! Csak ránéz a számokra, és cselekszik. Csakhogy az eladott példányszám mennyisége nem csökken, éppen ellenkezőleg, felfelé kúszik. Ez azt jelenti, hogy jó szerkesztő vagyok. Ami pedig téged illet... ha a szerkesztők elfogadják az írásaidat, azt jelenti, hogy tehetség vagy. Ha elutasítanak, senki vagy. Pillanatnyilag éppen senki vagy.

- Vannak más kiadók is! És nem te vagy az egyetlen szerkesztő! - Marmie az ujjait széttárva feltartotta mindkét kezét. - Tudsz számolni? Ennyi sci-fi magazin létezik a piacon. Mindegyik boldogan átvenne egy Tallin-sztorit, akár látatlanba is.

- Kedves egészségükre... - felelte a vállát vonogatva Hoskins.

- Figyelj ide! - Marmie hirtelen lehiggadt, és nyájas modorra váltva folytatta: - Két változtatást kértél, igaz? Kértél egy első jelenetet, ami egy űrcsatáról szól. Nos, ezt megkaptad tőlem. Tessék, itt van! - Meglengette a kéziratot Hoskins arca előtt, mire a szerkesztő hátrahőkölt, mintha kellemetlen bűz csapott volna az orrába.

- Aztán kértél egy másik módosítást is, hogy amikor a főhős kilép az űrhajó páncélzatára, váltsak át belülre, és nézzek vissza a múltba - mondta Marmie. - De ezt már nem kaptad meg! Ha ezt beleírom, azzal tönkrevágom a végét, amiben pátosz van, amiben mély gondolatok meg mindenféle érzések vannak.

Hoskins szerkesztő hátradőlt a székében, és a titkárnőjére pillantott. A hölgy rég hozzászokott az efféle jelenetekhez, így aztán a vitára oda sem figyelve, csendesen és szorgosan gépelt valamit.

- Mit szól ehhez, Miss Kané? - kérdezte elgyötörtén felsóhajtva Hoskins. - Ő beszél pátoszról, gondolatokról és érzésekről. Mit tudhat ezekről egy író? Figyelj, Marmie, ha beilleszted azt a visszapillantást, azzal növeled a feszültséget. A sztori sokkal feszesebb és valósabb lesz.

- Hogyan lehetne valósabb? - csattant fel mérgesen Marmie. - Azt akarod mondani, hogy ha egy rakás fickó egy űrhajó fedélzetén elkezd politikáról és társadalmi problémákról beszélni, miközben fennáll a veszély, hogy mindjárt darabokra robbannak, attól a sztori valósabb lesz? Ó, édes istenkém...

- Pedig nincs más választásod - jelentette ki határozottan Hoskins. - Ha a tetőpont után beszélnek politikáról és társadalmi problémákról, akkor az olvasó fogja magát, és elalszik az írásodon.

- De én éppen azt próbálom megmagyarázni neked, hogy tévedsz, és ezt be is tudom bizonyítani - közölte Mar mié. - Mi értelme a vitának, ha lefolytathatnánk egy tudományos kísérletet...

- Miféle tudományos kísérletet? - szólt közbe Hoskins, és megint a titkárnőjéhez fordult: - Ehhez mit szól, Miss Kané? Marmie barátunk a saját szereplői egyikének képzeli magát!

- Történetesen ismerek egy tudóst...

- Kicsodát?

- A neve dr. Arndt Torgesson, a Columbia pszichodinamika-professzora...

- Még sosem hallottam róla.

- Az nem jelent semmit - vágott vissza megvetően Marmie -, hogy te még nem hallottál róla. Einsteinről sem tudtál semmit, amíg az íróid nem kezdték emlegetni az írásaikban.

- Nagyon vicces - állapította meg fintorogva Hoskins. - Mekkora poén! Szóval, mi van ezzel a Torgessonnal?

- Kidolgozott egy rendszert, amellyel tudományosan meg lehet határozni egy írás értékét. Egészen elképesztő találmány. Egyszerűen... egyszerűen...

- Csak éppen titkos, mi?

- Még szép, hogy titkos! Dr. Torgesson nem egy sci-fi történet szereplője. A fantasztikus mesékben, ha valaki feltalál valamit, máris rohan a sajtóhoz. A valóságban nem ezt teszi. Egy igazi tudós néha évekig kísérletezik, mielőtt megjelentet valamit nyomtatásban. A publikálás komoly dolog.

- Akkor viszont te honnan tudsz róla? Azt hiszem, jogos a kérdés.

- Dr. Torgesson történetesen a rajongóm - felelte önelégülten mosolyogva Marmie.

- Történetesen imádja az írásaimat. Történetesen úgy tartja, hogy én vagyok korunk legjobb sci-fi írója.

- És kész megmutatni neked a találmányát?

- Pontosan! Számítottam rá, hogy makacskodni fogsz e miatt a sztori miatt, és megkértem őt, hogy folytasson le nekünk egy kísérletet. Azt felelte, megteszi, ha aztán nem jár el a szánk. Azt is mondta, hogy érdekes kísérlet lesz. Azt is mondta...

- És minek ez a nagy titkolózás? - vakkantott közbe Hoskins.

- Hát... - Marmie elbizonytalanodva hallgatott néhány pillanatig, majd kibökte:

- Mit szólnál ahhoz, ha azt mondanám, hogy van egy majma, ami fejből legépeli a Hamletet?

Hoskins riadtan meredt a szerzőre, és ráförmedt:

- Mit művelsz te itt, Marmie? Mit akarsz összehozni? Valami sületlen tréfát? - Hirtelen megint csak a titkárnője felé fordult, és odaszólt neki: - Látja, Miss Kané, ha egy író tíz éven keresztül sci-fi történeteket ír, nem volna szabad felügyelet nélkül kiengedni az utcára. Sőt az lenne a legjobb, ha éjjel-nappal ketrecben tartanák.

Miss Kané a megjegyzésre ügyet sem vetve, a korábbi ütemében, állhatosan gépelt tovább.

- Hallottad, mit mondtam! - válaszolta Marmie. - Egy teljesen közönséges majom, ami éppen csak egy kicsivel viccesebben néz ki, mint egy átlagos szerkesztő. Ma délután fogom felkeresni a professzort. Eljössz velem, vagy nem?

- Természetesen, nem! - tiltakozott Hoskins. - Azt hiszed, hogy itt hagyok egy ekkora halom kéziratot - a kezét a gégéje magasságában elhúzva jelezte a halom magasságát - a te ostoba tréfáid kedvéért? Komolyan azt hiszed, hogy hülyét csinálok magamból a kedvedért?

- Ha ez bármilyen módon tréfa, fizetek neked egy vacsorát egy általad megnevezett étteremben. Miss Kané a tanú, hogy ezt mondom.

A szerkesztő hanyatt vetette magát a székében, és elképedten megkérdezte:

- Fizeted a vacsorámat? Te, Marmaduke Tallin, New York legnagyobb sóhere és potyalesője? Mi van, felnyaltál valahol egy szép, kövér étkezési utalványt?

Marmie összerándult ültében, kevésbé azért, mert Hoskins felemlegette a számlafizetés elkerülésére való hajlamát, sokkal inkább azért, mert utálta hallani a teljes nevét.

- Megismétlem - mondta eltökélten elfogyaszthatsz egy vacsorát a költségemre ott, ahol akarsz, és azt ehetsz, amit akarsz. Marhaszeletet, gombát, gyöngytyúk-mellet, marsi alligátort, bármit.

Hoskins felállt, és lekapta a kalapját az iratszekrény tetejéről.

- Annak érdekében - mondta -, hogy végignézhessem, amint előkaparsz és kigöngyölsz néhány régimódi, nagyméretű bankót, amit kilencszázhuszonnyolc óta rejtegetsz a cipőd bal sarkába fúrt lyukban, akár Bostonig is elgyalogolok...

Torgesson professzor megtisztelve érezte magát. Lelkesen megrázta Hoskins kezét, és szélesen mosolyogva kijelentette:

- Azóta olvasom az Űrmeséket, hogy betettem a lábam ebbe az országba, Mr. Hoskins. Kiváló magazin, én mondom, kiváló magazin! Különösen Mr. Tallin történeteit imádom!

- Ezt hallottad, Hoskins? - kérdezte fojtott hangon Marmie.

- Igen - mormolta a szerkesztő, azzal Torgessonhoz fordult: - Marmie azt állítja, hogy önnek van egy különleges majma, professzor úr!

- Így igaz - felelte Torgesson -, de ennek természetesen köztünk kell maradnia. Még nem állok készen arra, hogy közzétegyem az eredményeimet, márpedig a túl korai publikálás véget vethet a pályafutásomnak.

- Az érdeklődésem merőben szakmai jellegű, professzor úr, és akármit lássak, nem mondom el senkinek! - fogadkozott Hoskins.

- Helyes, helyes, üljenek le, uraim, üljenek le! - kérte Torgesson, és miután a vendégei helyet foglaltak, járkálni kezdett előttük. - Mondja, Marmie, mit mondott el Mr. Hoskins-nak a találmányomról?

- Egy árva kukkot sem, professzor úr!

- Értem... Nos, Mr. Hoskins, miután ön egy sci-fi magazin szerkesztője, aligha kell megkérdeznem, hogy hallott-e már a kibernetikáról...

Hoskins belenézett a professzor rendkívüli intelligenciáról árulkodó szemébe, és aprókat bólogatva sorolta:

-Á, igen... számítógépek... M.I.T.... Norbert Weiner... satöbbi...

- Igen, igen! - vágta rá a professzor, azzal egyre gyorsabban járkálva beszélt tovább: - Akkor bizonyára tisztában van azzal, hogy a sakk-számítógépeket kibernetikai alapelvek alapján készítik. A lépések szabályait, illetve a játék célját beletáplálják a gépek áramköreibe. A gép megállapítja, hogy melyik figura melyik kockán áll, aztán kiszámítja a lehetséges lépéseket, a következményeikkel együtt, és kiválasztja azt az egyet, amely a lehető legnagyobb esélyt nyújtja a játszma megnyerésére. Akár az ellenfele testének hőmérsékletét is képes figyelembe venni.

- Aha... világos... - dünnyögte Hoskins, és alaposan megvakargatta az állát.

- Akkor most képzeljünk el egy hasonló helyzetet - folytatta Torgesson -, amikor is betápláljuk egy számítógépbe valamelyik irodalmi mű egy részletét, amelyhez a gép aztán szavakat ad hozzá a saját szókészletéből úgy, hogy a lehető legnagyobb irodalmi érték keletkezzen. A gépet természetesen meg kell tanítani az írógép különféle billentyűinek jelentésére. Magától értetődően egy effajta számítógépnek sokkal, de sokkal bonyolultabbnak kell lennie, mint azoknak, amelyeket sakkozásra használnak.

Hoskins türelmét vesztve mocorogni kezdett, és közbeszólt:

- A majomról beszéljen, professzor úr! Marmie említett egy bizonyos majmot.

- Éppen most akartam rátérni - felelte elnézően mosolyogva Torgesson. - Szóval, természetesen képtelenség ilyen bonyolult gépet készíteni. Viszont az emberi agy... ah... Az emberi agy önmagában véve egy csodálatos számítógép. Természetesen nem használhattam fel egy emberi agyat, azt a törvények, sajnos, nem engedik. Csakhogy, ha megfelelően bánunk vele, még egy majom agya is többre képes, mint akármelyik, ember készítette gépezet. Várjanak! Megyek, behozom Rollót!

Azzal kiviharzott a szobából. Hoskins várt néhány pillanatig, aztán óvatosan Marmie-ra pillantva felsóhajtott:

- Ó, testvérem az Úrban...

- Mi a baj? - kérdezte Marmie.

- Hogy mi a baj? Ez az alak tetőtől talpig hamis - felelte Hoskins. - Áruld el, Marmie, hol bérelted fel ezt a csalót?

- Csalót? - hördült fel haragosan a szerző. - Ez egy igazi professzori iroda a Fayerweather Hallban, és a Columbia része! Remélem, felismered a Columbiát. Láttad az Alma Mater szobrot a 116. utcán. Rámutattam Eisenhower irodájára.

- Igen, viszont...

- Ez pedig Dr. Torgesson irodája - folytatta lendületesen Marmie. - Nézd csak meg, milyen por van itt! - Ráfújt egy könyvre, amitől kisebb porfelhő csapott fel. - Látod? Már egyedül ez is bizonyítja, hogy itt minden valódi. És nézz csak arra a könyvre! A címe: Az emberi viselkedés pszichodinamikája. írta: Dr. Arndt Rolf Torgesson.

- Rendben, Marmie, elfogadom. Torgesson létezik, és ez itt az irodája. Hogy honnan tudtad, hogy a fickó éppen szabadságon van, és bátran betörhetsz az irodájába, azt elképzelni sem bírom. De tényleg azt akarod bemesélni nekem, hogy ez a ripacs a majmaival meg a számítógépeivel valóban egy tudós? Menj már!

- Amilyen gyanakvó természeted van, erős a gyanúm, hogy sanyarú gyerekkorod lehetett! - jegyezte meg Marmie.

- Tévedsz, Marmie, ez annak a következménye, hogy túl sokat foglalkoztam hozzád hasonló írókkal. Jut eszembe, sikerült kiválasztanom egy jó éttermet, és előre szólok, hogy ez a kisded tréfád benne lesz egy-két pennyben!

- Egyetlen árva pennyt sem kell rád költenem abból, amit valaha kifizettél nekem!

- horkant fel Marmie. - De most hallgass! Jön!

A visszatérő professzor nyakában egy eléggé búskomor kapucinusmajom lógott.

- Ez itt a kis Rollo - közölte Torgesson, és rászólt a majomra: - Köszönj szépen, Rollo!

A majom elkapta, és megrángatta a professzor üstökét, mire ő a vendégeire pillantva folytatta:

- Attól tartok, fáradt egy kicsit. Most pedig, itt van ez a kézirat...

Letette a majmot, és hagyta, hogy az hadd kapaszkodjon a bal kezébe, mialatt jobbjával a köpenye zsebéből előhalászott két papírlapot, amit aztán átadott a szerkesztőnek.

- Lenni, vagy nem lenni, ez itt a kérdés - olvasta Hoskins. - Akkor nemesb-e a lélek, ha tűri balsorsa minden nyűgét s nyilait; vagy ha kiszáll fájdalmai serege ellen, s fegyvert ragadva legyőzi azt? Meghalni-elszunnyadni, semmi több; s álom által elvégezni mind... - Felnézett és megkérdezte: - Ezt a kis Rollo gépelte?

- Nem egészen, ez egy másolata annak, amit legépelt.

- Ó, szóval egy másolat - dörmögte Hoskins. - Viszont a kis Rollo pontatlanul idéz. Shakespeare eredetileg azt írta: "tenger fájdalma" ellen. Aztán meg, hogy "fegyvert ragadva véget vet neki."

- Tökéletesen igaza van, Mr. Hoskins - ismerte el készségesen Torgesson. - Shakespeare valóban ezt írta. Csakhogy ez egy képzavar. Az ember nem harcolhat fegyverrel a fájdalom ellen. Egy had vagy egy sereg ellen viszont igen. Rollo ezt a szót választotta, és gépelte bele a szövegbe. A második módosítás már az első logikus következménye. Amúgy a kérdéses mondat egyike Shakespeare ritka tévedéseinek.

- Láthatnám Rollót, amint gépel? - kérdezte a szerkesztő.

- Persze - felelte Torgesson, azzal kigurított a sarokból egy alacsony asztalkát, amelyen egy írógép állt. A gépből szürke kábel kígyózott a fal felé. - Villanyírógépet kell használnunk, mert a hagyományos masinák túl nagy fizikai erőfeszítést követelnek. Ezen felül a kis Rollót rá kell kötnünk erre a transzformátorra.

És meg is tette: gyors mozdulatokkal vezetékeket erősített az apró állatka fejének két oldalából kiálló, körülbelül nyolc hüvelyk hosszúságú elektródákhoz.

- Rollo különleges agyműtéten esett át - magyarázta -, amelynek során egy rendkívül finom dróthálózattal összekötöttük az agya különböző területeit. Ennek segítségével képesek vagyunk kontrollálni a cselekedeteit, és ami ennél is fontosabb, számítógépnek használhatjuk az agyát. Attól tartok, a részletek túlontúl...

- Láthatnám végre, amint gépel? - szólt közbe türelmetlenül Hoskins.

- Mit szeretne, miről írjon?

Hoskins egy pillanatra elgondolkodott, majd megkérdezte:

- Ismeri Chestertontól a Lepantót?

- Egyetlen szöveget sem tud fejből - válaszolta a professzor -, az írásai tisztán számításokon alapulnak. Most legyen kedves, idézzen egy rövid részletet, hogy Rollo felmérhesse a hangulatot, és kiszámíthassa az első szavak következményeit.

Hoskins biccentett, és úgy teleszívta a tüdejét levegővel, hogy a mellkasa hatalmasra duzzadt, aztán mennydörgő hangon szavalta:

- Hó kutak szöknek; a kertek, mint a nap; Bizánc szultánja mosolyog s elnézi, hogy játszanak; fényükkel felderül az Úr, kit retteg a világ, erdők sötétjét kavarja fel, szakálla iszonyatát, rőt félhold görbül gúnyra ajka sarlóiban, a föld legbelső tengerét megrázta hajóival...

- Köszönöm, ennyi elég lesz - szakította félbe Torgesson a szerkesztőt.

Rövid szünet következett, amely alatt mindhárman szótlanul figyelték Rollót. A majom komoran méregette az írógépet.

- Természetesen kell némi idő a feldolgozáshoz - közölte aztán a professzor. - A kis Rollónak számításba kell vennie a költemény romantikus stílusát, eléggé archaikus nyelvezetét, sajátos ritmusát, és így tovább, és így tovább...

És ekkor kinyúlt egy apró, fekete ujj, és lenyomott egy billentyűt. Felugrott egy betűkar, és a papíron egy f betű jelent meg.

- Nem használ nagybetűket - magyarázta halkan a tudós sem pedig központozást. És a helyesírás, illetve az elválasztás sem erős oldala. Ezért szoktam rendszerint újragépelni a műveit.

Rollo lenyomta az e, és az l billentyűket, aztán egy hosszabb szünet tovább gépelt: mentek.

- Felmentek - suttogta Hoskins.

A majom ekkor belelendült, és miután végzett, a három ember - ki higgadtan, ki döbbenten - elolvasta a papíron sorakozó szavakat: felmentek itáliaf okán túla fehér városokig felzúgtak az Adrián hol atenger oroszlán jalakik gyötrődve kitárta karjáta pápa a világ felé fegyverbe hívta a királyokata kereszt jele köré...

- Te jó ég... - bökte ki megrendülten Hoskins.

- Ezek szerint, így folytatódik a költemény? - érdeklődött mosolyogva Torgesson.

- Szent Péter szerelmére... - dörmögte a szerkesztő.

- Amennyiben igen, úgy bátran állíthatjuk, hogy Chesterton logikusan és következetesen dolgozott.

- Szent füstfelleg! - ámuldozott Hoskins.

- Látod... - mormolta Marmie, és megnyomkodta a szerkesztő vállát. - Látod, látod... látod, látod...

- Vesszek meg... - suttogta Hoskins.

- Most pedig... - mondta Marmie, azzal beletúrt a hajába, és addig dörzsölgette a fejbőrét, amíg a haja felmeredt középen, akár a kakastaréj - most pedig térjünk a lényegre. Tegyük próbára a sztorimat!

- Jó, csak...

- Nem fogja meghaladni a kis Rollo képességeit - biztosította sietve a professzor a feldúlt szerkesztőt. - Gyakorta felolvasok neki részleteket a legjobb sci-fi írásokból, egyebek mellett Marmie barátunk történeteiből. Bámulatos, hogy egyes mesék hogyan fejlődnek...

- Nem emiatt aggódok - közölte Hoskins. - Régóta tudom, hogy akár a majmok is jobb sci-fit tudnak írni, mint egyes szerzőink. Csakhogy Tallin írása tizenhárom-ezer szóból áll. Az örökkévalóságig el fog tartani, mire a majmóca legépeli.

- Szó sincs róla, Mr. Hoskins, szó sincs róla! - tiltakozott Torgesson. - Felolvasom neki a történetet, a kritikus résznél abbahagyom, és hagyom, hogy ő folytassa.

- Akkor rajta! - mondta a szerkesztő, és összefonta mellén a karját. - Felőlem mehet!

- Hát még énfelőlem! - jelentette ki Marmie, és ő is összefonta mellén a karját.

Rollo úgy kuporgott az asztalka előtt, mint egy kis rakás, szőrös és kataleptikus szerencsétlenség, miközben Dr. Torgesson hol elhalkulva, hol teli torokból harsogva, hol pedig elérzékenyülve mesélt neki egy űrcsatáról, majd az azt követő harcokról, amelyek során a fogságba került földlakók megpróbálták visszafoglalni elvesztett űrhajójukat.

Az egyik szereplő kiverekedte magát az űrhajó burkolatára, és a professzor elragadtatva zengte a következő sorokat:

- Stalny dermedten állt az örök csillagok csendjében. A térdét szaggató fájdalom belehasított a tudatába, miközben arra várt, hogy a szörnyek meghallják a dobbanásokat, és..."

Marmie kétségbeesett gyorsasággal elkapta, és megrángatta Torgesson köpenyének ujját. A professzor felnézett, és két mozdulattal levette Rollo elektródáiról a vezetékeket.

- Helyben vagyunk - mondta ekkor Marmie. - Tudja, professzor úr, Hoskins körülbelül itt akarja belefúrni azokat a mocskos kis ujjait a művembe. Nálam a jelenet az űrhajó páncélzatán folytatódik, egészen addig, amíg Stalny győz, és a hajó visszakerül a földiek kezére. Aztán megyek bele a magyarázatba. Hoskins azt akarja, hogy szakítsam meg a külső jelenetet, térjek vissza a hajótestbe, állítsam meg a cselekményt kétezer szó erejéig, aztán térjek vissza kívülre. Hallott már ekkora marhaságot?

- Szerintem bízzuk a választást a majmócára! - javasolta Hoskins.

Dr. Torgesson ismét rákapcsolta Rollót a transzformátorra, és egy apró, ráncos ujjacska tétován kinyúlt az írógép felé. Hoskins és Marmie egyszerre hajolt előre, és összeütötték a fejüket Rollo előregörnyedő háta felett. A majom lenyomott egy billentyűt, mire a papíron megjelent egy a betű.

- Ez egy a - állapította meg Marmie és nagyokat bólogatott.

- A - erősítette meg Hoskins.

A majom fokozatosan felgyorsítva gépelt; a szerző, a szerkesztő, valamint a professzor már-már áhítatos csendben olvasták a szöveget: "akcioba lendüljenek sztalni elborzadvaé stehetetlenül nézte végig hogy azsilip kinyilik és kibujik belöle az űrruhás és elszánt larusz..."

- Szóról szóra! - jelentette ki a boldogságtól ragyogva Marmie.

- Igen, ez kétségkívül a te nyálas stílusod - ismerte el fanyalogva Hoskins.

- Az olvasóknak tetszik!

- Nem tetszene nekik, ha a szellemi szintjük... - vágott vissza Hoskins, de a mondat közepén hirtelen elhallgatott.

- Rajta, fejezd be! - förmedt rá Marmie. - Mondd csak ki! Mondd ki, hogy a szellemi szintjük nem haladja meg egy átlagos, tizenkét éves kölyökét! Mondd ki, és én idézni foglak az ország összes sci-fi magazinjában!

- Uraim! - szólt rájuk Torgesson. - Uraim, kérem! Zavarják a kis Rollót!

Mindketten visszafordultak a folyamatosan kopogó írógép felé, és tovább olvastak: "a csillagokf orogtak hatalmas gömbivük mentén pedig sztalni földhözragadt érzékszervei makacsul állították, hogy aforgó hajó mozdulatlan."

Az írógép kocsija bal felé lendült, hogy új sorba kezdjen. Marmie visszatartotta a lélegzetét. Ha lesz valahol változás, akkor itt lesz...

A majom kinyújtotta szőrös ujját, lenyomott egy billentyűt, és a papíron egy feketéllett.

- Csillag! - kurjantotta Hoskins.

- Csillag... - mormolta Marmie.

- Csillag? - kérdezte Torgesson.

Rollo tovább dolgozott, és még kilenc csillagot gépelt az első mellé.

- Ennyi volt, testvérem az Úrban! - jelentette ki elégedetten Hoskins, és magyarázni kezdte az értetlenül bámuló professzornak: - Marmie barátunknak az a szokása, hogy egy sor csillaggal jelzi a radikális jelenetváltást. És én pontosan egy radikális jelenetváltást akartam ennél a résznél.

Az írógép új bekezdésbe kezdett: "a hajó belsejében..."

- Kapcsolja ki, professzor úr! - nyögte Marmie.

- Szóval, Marmie, mikor kapom meg az átdolgozott változatot? - kérdezte Hoskins a két tenyerét összedörzsölve.

- Miféle átdolgozott változatot? - kérdezett vissza fagyosan a szerző.

- Te akartad, hogy megnézzük a majmóca változatát! Tessék, ott van! Ugyanaz, amit én javasoltam.

- így igaz, ezért hoztalak ide - ismerte el Marmie. - Csakhogy a kis Rollo nem más, mint egy gép. Egy rideg, kegyetlen, logikusan működő gépezet.

- És?

- És a lényeg, hogy a jó írók nem gépek - jelentette ki határozottan Marmie. - Nem az agyukkal írnak, hanem a szívükkel. A szívükkel! - tette hozzá, és a nyomaték kedvéért az öklével megdöngette a mellkasát.

- Mit akarsz beadni nekem, Marmie? - hördült fel Hoskins. - Ha előadod itt nekem a "Szerzők szíve és lelke" című műsort, kénytelen leszek azon nyomban elhányni magam! Ez az egész maradjon csak a "pénzért bármit megírok" alapokon.

- Csak figyelj rám egy percig! - kérte eltökélten Marmie. - A kis Rollo kijavította Shakespeare-t. Erre te magad mutattál rá. A kis Rollo azt akarta, hogy a "fájdalmai serege" szerepeljen a műben, és a maga gépies nézőpontjából igaza volt. A "tenger fájdalma" az adott körülmények között képzavar. Gondolod, hogy ezt Shakespeare nem tudta? Csak éppen azt is tudta, hogy mikor kell megszegni a szabályokat! A kis Rollo egy gépezet, amely nem szegi meg a szabályokat, viszont egy jó író képes rá, és néha meg is kell tennie! A "tenger fájdalma" sokkal lenyűgözőbb, van benne lendület és erő. A pokolba a képzavarral!

- Mármost, amikor azt mondod nekem - folytatta felindultan -, hogy váltsak jelenetet, gépies szabályokat követsz a feszültség fenntartása érdekében, és a kis Rollo természetesen egyetért veled. De én tudom, hogy meg kell szegnem a szabályokat annak érdekében, hogy megőrizzem az általam kívánt befejezés roppant érzelmi töltését. Máskülönben egy olyan gépi terméket állítanék elő, amelyet akár egy számítógép is legyárthatna.

- Csakhogy... - kezdte Hoskins, de Marmie a szavába vágott:

- Gyerünk, szavazz a gépekre! És azzal azt is kimondod, hogy a kis Rollo ugyanolyan jó szerkesztő, mint amilyen te magad vagy!

Hoskins nyelt egyet, és kissé remegő hangon megszólalt:

- Rendben, Marmie, átveszem az írásodat úgy, ahogy van. Nem, ne add ide, levélben küldd be! Most be kell ülnöm egy kocsmába, ha nem bánod.

Görcsös mozdulatokkal a fejére rángatta kalapját, és a kijárat felé lódult, mire Torgesson utána szólt:

- Kérem, Mr. Hoskins, senkinek ne beszéljen a kis Rollóról!

A válasz a bevágódó ajtón túlról érkezett:

- Bolondnak néz...?

Amikor Marmie biztosra vette, hogy a szerkesztő már messze jár, fellelkesülve dörzsölgette a kezét.

- Sűrű agy, az van idebent - jelentette ki elégedetten, és a mutatóujját olyan mélyen döfte a halántékába, amennyire csak bírta. - Rásóztam az írásomat, és meg kell mondjam, nagyon élveztem. Ez az üzlet, professzor úr, többet ért, mint az összes többi, amit eddig kötöttem. Sőt többet ért, mint az összes többi együttvéve!

- Azzal boldogan mosolyogva rárogyott a hozzá legközelebbi székre.

Torgesson a vállára emelte a kis Rollót, és nyájasan megkérdezte:

- Árulja el, kedves Marmaduke, mihez kezdett volna, ha a kis Rollo az ön változatát gépeli le?

Marmie mosolya hirtelen lehervadt, sőt gyászos kifejezés telepedett a vonásaira.

- Hát, pokolba az egésszel! - morogta bosszúsan. - Szentül hittem, hogy azt fogja legépelni!

A Daloló Harang

Louis Peyton sosem hozta nyilvánosságra, miféle módon játszotta ki a Föld rendőrségét, miként vívta ellene párviadalait éles elmével s fondorlattal; miként tette lehetetlenné mindig, hogy pszichopróbának vethessék alá. Persze bolond is lett volna, ha nyilvánosságra hozza. Bár önteltebb pillanataiban eljátszott a gondolattal: testamentumot hagy hátra, amelyet csak halála után szabad fölnyitni; e testamentumban kiderülne töretlen sikersorozatáról, hogy nem a szerencséjének köszönhető, hanem a képességeinek.

Ebben a testamentumban elmondaná: "Nem Lehet sémát kialakítani bűntény elleplezésére anélkül, hogy az magán viselné kialakítójának nyomait, inkább magukban az eseményekben kell megkeresni a már létező sémákat, s azután ehhez igazítani az akciót."

Peytonnak akkor is ez az alapelv járt az eszében, amikor Albert Cornwell meggyilkolását kitervelte.

Cornwell, ez a kisszerű orgazda az ügy kezdetén épp akkor környékezte meg Peytont, amikor az szokásos egyszemélyes asztalánál üldögélt a Grinnellnél. Cornwell kék öltönye sajátosan fénylett, árkolt arcán sajátos mosoly ült, fakult bajsza sajátosan borzolódott.

– Mr. Peyton – üdvözölte leendő gyilkosát, híján minden jövőbe látó aggálynak –, örülök, hogy látom. Már majdnem lemondtam róla, uram, már majdnem lemondtam róla.

Peyton, aki ki nem állhatta, ha a Grinnellnél újságolvasás és desszertfogyasztás közben zavarják, így szólt:

– Ha valami dolga van velem, Cornwell, tudja, hol érhet el. – Peyton elmúlt negyven, hajának egykori feketesége megkopott már, de háta feszes, tartása fiatalos, szeme sötét, hangja pedig akkor se lehetett volna élesebb, ha külön gyakorolja.

– Másról van szó, Mr. Peyton, másról van szó – mondta Cornwell. – Tudok egy rejtekhelyről, uram, egy rejtekhelyről... tudja mi van benne, uram. – Jobb keze mutatóujja ide-oda mozgott, akár egy láthatatlan anyagot ütögető harangnyelv, bal markát pedig a füléhez nyomta.

Peyton tovább lapozta a távelosztótól még mindig nedves újságját, kisimította, és megkérdezte:

– Daloló Harangok?

– Jaj, csöndesen. Mr. Peyton – suttogta kínlódva Cornwell. Peyton így szólt:

– Jöjjön velem.

Átsétáltak a parkon. Ez is az egyik Peyton-alapelv volt: nincs jobb módja a titokőrzésnek, mint halkan beszélgetni a szabad ég alatt.

Cornwell suttogott:

– Daloló Harangokkal teli rejtekhely; tömérdek Daloló Haranggal teli rejtekhely. Fényezetlenek, de gyönyörűek, Mr. Peyton.

– Látta őket?

– Nem, uram, de beszéltem azzal, aki látta. Bizonyítéka épp elég volt rá, hogy meggyőzzön. Van ott annyi, amennyi mindkettőnknek elég ahhoz, hogy gazdagon vonuljunk vissza. Abszolút gazdagon, uram.

– Ki volt az a másik ember?

Cornwell arcán ravaszság fénylett föl, akár egy füstölgő fáklya, inkább elsötétítette az arcát, mintsem megvilágította, s viszolyogtatóan olajossá tette. – Az az ember egy holdbéli szerencsevadász volt, értett hozzá, hogy a kráterek oldalában rátaláljon a Harangokra. Nem tudom, mi volt a módszere, sosem mondta el nekem. De tucatszám gyűjtött belőlük, elrejtette őket a Holdon, és visszajött a Földre, hogy az elszállításukról intézkedjék.

– Az illető, gondolom, elhalálozott.

– Csakugyan. Rendkívül tragikus baleset érte. Mr. Peyton. Lezuhant egy magaslatról. Szomorú eset. Persze a Holdon végzett tevékenysége teljesen illegális volt. A Domínium igen szigorúan ítéli meg az engedély nélküli harangbányászatot. Így hát valószínűleg égítélet sújtott le rá... Mindenesetre: itt van nálam a térképe.

Peyton, arcán különös kifejezéssel, így szólt:

– Nem vagyok kíváncsi a maga kis tranzakciójának részleteire. Csak azt szeretném tudni, miért jött énhozzám. Cornwell így felelt:

– Hát, szóval van ott elegendő mindkettőnknek, Mr. Peyton; elvehetjük belőle a részünket. Ami engem illet, tudom, hol a rejtekhely, és tudok űrhajót szerezni. Ön pedig...

– No?

– Ön tud űrhajót vezetni, és remek kapcsolatai vannak a Harangok elhelyezésére. Ez igen tisztességes munkamegosztás, Mr. Peyton, ugyebár?

Peyton az élete alapelvét latolgatta – ez az alapelv már kialakult akkor –, s a dolgok beleillettek.

Így szólt:

– Augusztus tizedikén indulunk a Holdra. Cornwell megtorpant.

– Mr. Peyton, még csak április van.

Peyton egyenletesen lépkedett. Cornwellnek szednie kellett a lábát, hogy utolérje.

– Hallotta, amit mondtam, Mr. Peyton? Peyton így szólt:

– Augusztus tizedike. Idejében értesítem magát, közlöm, hova kell hoznia a hajót. Addig ne is próbáljon személyesen megkeresni. Isten áldja, Cornwell!

Cornwell még megkérdezte:

– Fele-fele?

– Pontosan – felelte Peyton.

– Isten áldja!

Peyton magányosan sétált tovább, és újra átgondolta élete alapelvét. Annak idején, huszonhat évesen vásárolt egy földsávot a Sziklás-hegységben. Valamelyik régebbi tulajdonosa házat épített rajta. Menedéknek szánta a két évszázaddal azelőtti atomháború-fenyegetés ellen, amely atomháború azután végül is nem következett be. A ház azonban megmaradt, mint az önzés és rettegés mániájának emlékműve. Acélból és betonból épült, a Föld lehető legelszigeteltebb helyén, magasan a tengerszint fölött, s szinte minden oldalról hegycsúcsokkal körülvéve, amelyek túlmagaslottak rajta. Saját áramfejlesztője volt, víztartalékát hegyi patakok biztosított, fagyasztóiban tíz fél marha húsa is kényelmesen elfért, pincéjét erődítménynek képezték ki, fegyverek arzenáljával, amelyet arra terveztek, hogy elkergessék vele ama rémült, éhes hordákat, amelyek azután sosem állítottak be. Megvolt a maga klimatizáló részlege, amely addig tisztította, tisztította a levegőt, amíg a radioaktivitást kivéve – jaj neked, emberi gyarlóság! – mindent kimosott belőle.

Peyton, az örök agglegény minden évben a túlélésnek eme házában töltötte augusztus havát. Kivitte a kommunikátorokat, a televíziót, az újságtávelosztót. Masszív kerítést épített birtoka köré, és közvetlen jelzőrendszert szerelt be attól a ponttól, ahol a kerítés átszelte a hegyeken végigkanyargó egyetlen ösvényt, egészen a házig. Évente egy hónapon át tökéletesen egyedül lehetett. Senki se látta, senki se érhette el. A tökéletes magányt tartotta az egyetlen igazi vakációnak az emberiséggel folytatott tizenegy hónapi kapcsolat után; megvetette az emberiséget.

Még a rendőrség is jól tudja – mosolyodott el Peyton –, mily mereven ragaszkodik ő a maga augusztusához. Egy ízben még meg is szökött a bíróság elől, és inkább a pszichopróba kockázatát is vállalta, semhogy lemondjon az augusztusáról.

Peyton latolgatta: ne vegye-e be esetleges testamentumába a következő aforizmát is: "Semmi se kelti oly meggyőzően az ártatlanság látszatát, mint egy diadalmas alibinélküliség."

Július harmincadikán, akárcsak minden év július harmincadikán, Louis Peyton fölszállt New Yorkban a 9.15 kor induló nem grav sztratojetre, és 12.30 kor Denverben volt. Itt megebédelt, és fölült a Hump's Point-ba tartó, 1.45 kor induló félgrav buszra, onnan pedig Sam Leibman vitte tovább ősöreg talajautóján – teljes grav! – föl az ösvényen, birtoka határáig. Sam Leibman ünnepélyesen átvette a mindig megkapott tízdolláros borravalót, megérintette a kalapja szélét, mint tizenöt éve mindig.

Július harmincegyedikén, akárcsak minden év július harmincegyedikén, Louis Peyton visszatért a Hump's Point-ra a maga nem grav aeroflitterjén, és a Hump's Point-i nagyáruházban rendelést adott föl azokra az élelmiszerekre, amelyekre a hónap folyamán szüksége lesz. A rendelésben nem akadt semmi szokatlan sem. Lényegében ugyanaz volt, mint előző rendelései.

MacIntyre, az áruház vezetője ünnepélyesen végigolvasta a rendelést, leadta Denverbe a Központi Áruház Hegység kerületének, s az egész egy órán belül átnyomult a tömegszállító sugáron. Peyton. MacIntyre segítségével berakta az élelmiszert aeroflitterébe, otthagyta szokásos tízdolláros borravalóját, és visszatért házába.

Augusztus elsején, 12.01 kor árammal telítődött a birtokát körülvevő erőtér. Peyton izolálódott.

Ám most megváltozott ez a rendszeresség. Szándékosan adott magának nyolc napot. Ez idő alatt lassan és módszeresen elpusztította az egész augusztusra szóló tartalék nagy részét. A porlasztófülkéket használta, amelyek hulladékmegsemmisítőként szolgáltak. Ezek fejlett szerkezetek voltak, minden anyagot – fémeket és szilikátokat is beleértve föllelhetetlen és láthatatlan molekuláris porrá tudták átalakítani. A folyamat során létrejött fölös energiát a birtokán áthaladó hegyi patak vezette el. Ez a patak egy héten át öt fokkal melegebben folyt a szokottnál.

Aeroflitterje augusztus kilencedikén elvitte őt egy wyomingi helyszínre, ahol Albert Cornwell már várta űrhajójával. Maga az űrhajó persze az ügy gyenge pontja, hiszen valakik eladták, valakik elszállították, és segítettek előkészíteni a repüléshez. Ám mindeme valakik szála csupán Cornwellig vezetett, márpedig – gondolta Peyton hideg ajkán kis mosollyal – Cornwell a holtpont lesz. Nagyon is holt pont.

Augusztus tizedikén az űrhajó, Peytonnal az irányítóműszereknél és Cornwell-lel meg a térképeivel az utasülésen, elhagyta a Föld felszínét. Remek volt a nem grav mezője. Teljes sebességnél a hajó súlya alig huszonöt grammra csökkent. A mikromáglyák hatékonyan és zajtalanul táplálták energiával, s a hajó láng és zaj nélkül emelkedett a légkörön át, ponttá zsugorodott, majd eltűnt.

Valószínűtlen volt, hogy a fölszállásnak tanúja lenne, vagy hogy eme lagymatag, békésen csicsergő korszakban radarfigyelő működne, mint hajdanában. Ami azt illeti, nem is működött efféle.

Két nap az űrben, azután két hét a Holdon. Peyton már kezdettől, szinte ösztönösen két hetet kalkulált. Nem voltak illúziói ezekkel a nem térképészek készítette, házilagosan barkácsolt térképekkel kapcsolatban. Talán annak hasznára lehet, aki rajzolta, akinek ott van segítségül az emlékezete. Idegennek azonban rejtjelnél nem sokkal többek.

Cornwell csupán a leszállás után mutatta meg Peytonnak a térképet. Alázatosan mosolygott.

– Elvégre, uram, ez volt az egyetlen kártya a kezemben.

– Összeegyeztette a holdtérképekkel?

– Nem értek hozzá, Mr. Peyton. Magától függök.

Peyton jeges pillantást vetett rá, miközben visszaadta a térképet. Rajta egyetlen biztos pont: a Tycho-kráter, a betemetett Luna City helyén.

Egy vonatkozásban mégis segítségükre volt a csillagászat. A Tycho pillanatnyilag a Hold Nap világította oldalán volt. Ez azt jelentette, hogy kevésbé valószínűek őrjárathajók, s így aligha veszik észre őket.

Peyton vakmerően, gyors nem grav leszállással hozta le gépét a kráter belső árnyékának biztonságos, hűvös sötétjébe. A Nap túl volt zenitjén, s az árnyékok már nem fognak rövidülni.

Cornwell arca megnyúlt.

– Ajaj, Mr. Peyton. Aligha kutathatunk holdnappalon!

– A holdnappal nem tart örökké – válaszolta foghegyről Peyton. – Még vagy százórányi nappal van hátra. Ezt arra használhatjuk, hogy akklimatizálódunk, és feldolgozzuk a térképet.

A válasz gyorsan jött, s többes számban. Peyton újra meg újra áttanulmányozta a holdbéli térképeket, aprólékos méréseket végzett, és megpróbált rendszert találni a házilag készített firkálmányban, amely a kulcs volt – mihez is? Végül Peyton megszólalt:

– A kráter, amelyet keresünk, a három közül bármelyik lehet: GC 3, GC 5 vagy MT 10.

– Mit csinálunk, Mr. Peyton? – kérdezte Cornwell.

– Végigkutatjuk valamennyit – így Peyton. – Elsőként a legközelebbit.

A fényhatárvonal áthaladt rajtuk, és már benn is voltak az éji árnyékban. Ezt követőlelt egyre növekvő időszakokat töltöttek a Hold felszínén, hozzászoktak az örök csendhez és feketeséghez, a csillagok éles pontjaihoz és a fénycsíkhoz, amely a Föld volt; a Föld lesett be a fölöttük lévő kráterszegélyen át. Mély, alaktalan lábnyomokat hagytak a száraz porban; a nyomok meg se moccantak, meg se változtak. Peyton akkor vette először észre őket, amikor kimásztak a kráterből a gömbölyödő Föld teljes fényénél. Ez Holdra érkezésük nyolcadik napján történt.

A holdbéli hideg határt szabott az időtartamnak, ameddig egyhuzamban a hajón kívül maradhattak. Mégis napról napra tovább bírták. A megérkezésüket követő tizenegyedik napon kiiktatták a GC 5 öt; ebben nincsenek Daloló Harangok. A tizenötödik napra Peyton hidegvérét átforrósította a kétségbeesés. A kincsnek a GC 3 ban kellene lennie. Az MT 10 túl messzire van. Nem lesz idejük odaérni, föltárni és még időt hagyni augusztus 31 ig a Földet érésre.

Ám kétségbeesésre végül is nem lett ok: fölfedezték a Harangokat!

Nem voltak szépek. Csupán szabálytalan tömegű szürke kövek, kétöklömnyiek, légűrrel teltek és pihekönnyűek a holdbéli gravitációban. Kéttucatnyi volt belőlük; gondos kifényesítés után mindegyikük legalább százezer dollárért adható el.

Vigyázva, két markukban vitték föl a Harangokat az űrhajóhoz, faforgácsba ágyazták be őket, és visszatértek a többiért. Háromszor tették meg az utat oda-vissza olyan talajon, amely a Földön megviselte volna őket, ám a Hold törpegravitációjában alig számított.

Cornwell átadta az utolsó Harangot Peytonnak, aki gondosan rakosgatta őket a gép belsejében.

– Vigyázzon rájuk, Mr. Peyton – mondta, s rádión erősített hangja élesen csengett Peyton fülébe. – Jövök föl! Lekuporodott, hogy megtegye lassú ugrását a holdbéli gravitáció ellenében, fölnézett, s arca megdermedt a rémülettől. Vonásai tisztán látszottak az űrsisak kemény, átlátszó ablaka mögül, amint végső fintorba dermednek.

– Ne, Mr. Peyton! Ne...

Peyton ökle szorosabban markolta fegyverét; az elsült. Alig elviselhetően vakító fény villant föl. Cornwellből pedig halott lett – az űrruha cafatai közt elterülő, vérrel telifröcskölt emberrepesz.

Peyton mélán meredt a halottra, de csak egy másodpercig. Azután elhelyezte az utolsó Harangot az előkészített tartályba, levette űrruháját, működésbe hozta előbb a nem grav teret, azután a mikromáglyákat, és – egy-vagy kétmillióval gazdagabban, mint két héttel ezelőtt – nekivágott a Földre vezető visszaútnak.

Augusztus huszonkilencedikén Peyton hajója csöndben leszállt a Földre ugyanazon a wyomingi ponton, ahol augusztus tizedikén fölszállt. Nemhiába kereste ki előzőleg oly gondosan a helyet. Aeroflittere még most is ott állt a sziklás, tekervényes táj egy elzárt részének védelmében.

Elszállította a Daloló Harangokat tartályostul a rés legmélyebb rejtekébe, és lazán, ritkásan földdel temette be őket. Újra visszatért az űrhajóhoz, hogy beállítsa az irányítóműszereket, elvégezze az utolsó beszabályozást. Megint kimászott, s két percre rá beindult az űrhajó automatikája.

A hajó halkan és gyorsan tört fölfelé, valamelyest nyugati irányba kanyarodott, amint a Föld elfordult alatta. Peyton beárnyékolta résnyi szemét, és nézte, amíg a láthatár legszélén parányi fény és egy felhőpont tűnt fel az ég kékjén.

Peyton szája mosolyra húzódott. Jól számított. A használhatatlanságig begörbített biztonsági máglyával a mikromáglyák túlvetődtek a berendezést fönntartó biztonsági szinten, az űrhajó pedig eltűnt az ezt követő nukleáris robbanás hevében.

Húsz perc múlva már vissza is ért a birtokára. Fáradt volt, izmai sajogtak a földi gravitációtól. Jóízűt aludt.

Tizenkét órával később, hajnalok hajnalán, megjelent a rendőrség.

A férfi, aki ajtót nyitott, összekulcsolta kezét a pocakján, és mosolygó fejét két-háromszor köszöntésre biccentette. A belépő férfi H. Seton Davenport volt a Földi Nyomozó Irodától. Zavartan tekintett körül.

Nagyméretű és félhomályos volt a szoba, amelybe belépett, csupán egy karosszékkel kombinált íróasztal fölött fénylett munkalámpa. A falat könyvfilmek sora borította. A szoba egyik sarkát galaktikus ábrák foglalták el, a másik sarokban, állványon galaktikus lencse homálylott.

– Ön dr. Wendell Urth? – kérdezte Davenport olyan hangon, mint aki alig hiszi, hogy az. Davenport tömzsi, fekete hajú férfi volt, vékony és előreugró orral, fél orcáján csillag alakú sebbel; ez jelölte meg mindörökre azt a helyet, ahol egy idegroncsoló ostor megérintette, túlságosan közelről.

– Én vagyok az – felelte vékony tenor hangján dr. Urth. Ön pedig Davenport felügyelő.

A felügyelő fölmutatta igazolványát, és így szólt: – Az egyetem ajánlotta önt mint extraterrológust.

– Ezt már volt szíves említeni, amikor félórája fölhívott mondta dr. Urth nyájasan. Vonásai vaskosak voltak, orra turcsi gomb, kissé kiálló szemén vastag szemüveg.

– A tárgyra térek, dr. Urth. Úgy tudom, ön járt a Holdon... Dr. Urth épp egy palack vörös folyadékot és két poharat hozott elő a könyvfilmek ledőléssel fenyegető halma mögül, a poharakra ráfért volna némi törülgetés. Váratlanul nyersen vágott közbe:

– Sosem jártam a Holdon, felügyelő úr. Nem is áll szándékomban. Az űrutazás szamárság. Nem hiszek benne. – Azután szelídebbre fordította a szót:

– Üljön le, uram, üljön le. Igyon egyet.

Davenport felügyelő szót fogadott, és megszólalt:

– De hát ön...

– Extraterrológus vagyok. Igen, más világokkal foglalkozom, de ez nem azt jelenti, hogy oda is kell mennem ezekre. Elvégre ahhoz se kell időutazónak lenni, hogy az ember történész legyen! – Leült, kerek arcán ismét mosoly áradt szét, s így szólt:

– Most pedig mondja el, mi nyomja a szívét.

– Azért jöttem – kezdte komoran a felügyelő –, hogy egy gyilkossági ügyben konzultáljak önnel.

– Gyilkosság? Mi közöm nekem a gyilkosságokhoz?

– Ez a gyilkosság, dr. Urth, a Holdon történt.

– Döbbenetes.

– Több mint döbbenetes. Példátlan, dr. Urth! Ötven év óta, amióta a Holdbéli Domínium létrejött, űrhajók robbantak föl, űrruhák hasadtak szét. Emberek halálra főttek a napoldalon, megfagytak a sötét oldalon, s megfulladtak mindkét oldalon. Történt haláleset lezuhanásból, ami a holdgravitációt figyelembe véve elég meglepő. De mindmostanáig senki se hunyt el másik személy szándékos erőszaktette miatt.

– Hogyan történt? – kérdezte dr. Urth.

– A körülmények szerencsés alakulása folytán a hatóságok egy órán belül a helyszínen voltak. Egy őrjárati űrhajó felvillanást észlelt a Hold felszínén. Tudja, milyen messzire ellátszik egy villanás az éji oldalon. A pilóta értesítette Luna Cityt, és leszállt. Esküszik, hogy miközben visszafelé körözött, sikerült meglátnia földfénynél valamit, amit űrhajófelszállásként észlelt. Leszálláskor rátalált egy szétlőtt holttestre és lábnyomokra.

– Föltételezi, hogy az a fényvillanás a tüzelő fegyver volt? – Ez biztos. A hulla friss volt. Testének belső részei még meg se fagytak. A lábnyomok két embertől származnak. Gondos mérések kimutatták, hogy a lenyomatok valamelyest különböző nagyságúak, ami eltérő méretű űrcsizmára utal. Mindent összevetve két kráterbe vezetnek: az egyik a GC 3, a másik a GC 5, ez azt jelenti...

– Tisztában vagyok a holdbéli kráterek elnevezésének jelrendszerével – mondta szívélyesen dr. Urth.

– Hm. Szóval: a GC 3 on olyan lábnyomok voltak, amelyek hasadékhoz vezettek a kráter falában, e hasadékokban megkeményedett horzsakő lenyomataira találtak. Röntgenfényelhajlásos minták kimutatták...

– Daloló Harangok – vágott a szavába izgatottan az extraterrológus. – Csak nem akarja azt mondani, hogy a gyilkosság a Daloló Harangokkal függ össze?!

– És ha mégis? – kérdezte értetlenül Davenport.

– Nekem van egy. Egy egyetemi expedíció lelt rá, és megajándékozott vele viszonzásul, amiért... Jöjjön, felügyelő úr, ezt meg kell mutatnom.

Dr. Urth fölugrott, és átkocogott a szobán, közben maga után hívta a felügyelőt.

Davenport bosszankodva követte.

Beléptek egy másik szobába, amely az elsőnél is nagyobb, homályosabb és jóval rendetlenebb volt. Davenport elképedten nézte a tömérdekféle-fajta anyagot egymás hegyén-hátán, amely még csak meg se játszotta a rendet.

Szeme a homályban kivett egy kis rög "kék pillantást" a Marsról, azt a holmit, amit romantikus lelkek a rég kihalt marslakók művének tartanak; egy kis meteoritot, egy korai űrhajó modelljét, egy bedugaszolt palack semmit, rajta címke: "Légkör a Vénuszról".

Dr. Urth boldogan közölte:

– Múzeumot csináltam az egész házból. Ez az előnye az agglegényéletnek. Persze még nem rendeztem el egészen. Majd egyszer, ha lesz egy szabad hetem...

Egy pillanatig tűnődve nézett körül, azután eszébe jutott, félretolta a tengeri gerinctelenek fejlődésének rendszerét ábrázoló táblázatot (e gerinctelenek a Barnard-bolygón az élet legfejlettebb formái), és így szólt:

– Itt is van. Sajna, egy kissé repedt.

A Harang vékony dróton függött alá, finoman hozzáforrasztva. Szemmel láthatólag csakugyan repedt volt. Közepén kötél fogta össze, amitől úgy festett, mintha két kis gömböt préseltek volna össze tökéletlenül. Ennek ellenére szeretettel ki volt fényesítve, tompa fényűre, lágy szürkére, bársonyosan simára, kissé ragyásra – a laboratóriumokban, ahol mindenáron szintetikus Harangokat szerettek volna előállítani, képtelenek voltak másolatokat készíteni róluk. Dr. Urth így szólt:

– Jó sokat kísérleteztem, amíg megfelelő ütőt találtam. Igen szeszélyesek ezek a törékeny Harangok. De a csont jó hozzájuk. Itt van egy – és fölemelt egy szürkésfehér anyagú, vékony, kanálszerű valamit –, ezt egy ökör combcsontjából készítettem. Figyelje csak!

Tömzsi ujjai meglepően ügyesen mozgatták a Harangot, hogy kitapogassa a legjobb helyet. Beállította, és finoman rögzítette. Azután elengedte, a Harang szabadon lengett, majd a csontkanál vékonyabbik végével lágyan megütötte a Harangot.

Mintha milliónyi hárfa zendült volna meg mérföldnyire. Fölerősödött, elhalt, visszatért. Nem valami meghatározott irányból jött a hang. Belülről, az ember fejéből szólt, egyszerre hihetetlenül édesen, szomorúan és reszketőn.

Elnyújtottan halt el, s egy teljes percig csöndben voltak mindketten.

Dr. Urth megszólalt:

– Nem rossz, mi? – S egy kis fricskával lendületbe hozta drótján a Harangot.

Davenport nyugtalanul megrebbent.

– Óvatosan! El ne törje! – Köztudott volt, mily törékeny egy jó Daloló Harang.

Dr. Urth ezt mondta:

– A geológusok szerint a Harang csak nyomástól megkeményedett horzsakő, amely légüres teret zár magába, s ebben szabadon csörögnek a parányi kőgyöngyök. Szerintük. De hát: ha csak erről van szó, miért nem tudjuk lemásolni? Egy hibátlan Haranghoz képest az enyém csak gyerekharmonika.

– Így igaz – mondta Davenport –, s a Földön nincs tíz ember, akinek hibátlan Harang lenne a tulajdonában, s akad száz olyan személy vagy intézmény, akik bármely árat megadnának érte, kérdezősködés nélkül. Nagyobb mennyiségű Harang már megér egy gyilkosságot is.

Az extraterrológus odafordult Davenporthoz, és tömzsi mutatóujjával visszatolta szemüvegét makrancos orrára.

– Nem feledkeztem meg a maga gyilkossági ügyéről. Kérem, folytassa.

– Egyetlen mondatban elmondható. Tudom, ki a gyilkos. Visszatértek könyvtárszobai székeikbe, s dr. Urth összekulcsolta kezét gömbölyded hasán.

– Csakugyan? Akkor hát semmi problémája, felügyelő.

– Tudni és bizonyítani: a kettő nem ugyanaz, dr. Urth. Sajnos az illetőnek nincs alibije.

– Mármint úgy érti, sajnos van neki, nem?

– Úgy értem, ahogyan mondom. Ha lenne alibije, azt valahogy meg tudnám dönteni, mert hamis alibi lenne. Ha tanúi lennének, akik azt állítják, látták a Földön a gyilkosság időpontjában, vallomásuk megtámadható lenne. Ha dokumentált igazolása lenne, arról is ki lehetne mutatni, hogy hamisítvány vagy valamiféle trükk. Sajnos neki egyik sincs.

– És mije van?

Davenport felügyelő részletesen leírta a coloradói Peyton-birtokot. Majd így fejezte be:

– Minden augusztust ott tölt, a legszigorúbb elszigeteltségben. Még a Földi Nyomozó Iroda is igazolhatja ezt. Egy esküdtszék biztosra venné, hogy az idén augusztusban is a birtokán volt. Hacsak nem szolgálunk határozott bizonyítékkal arra, hogy a Holdon járt.

– Miből gondolja, hogy Mr. Peyton csakugyan a Holdon járt? Hátha ártatlan.

– Nem az! – Davenport kikelt magából. – Tizenöt éven át igyekeztem megfelelő bizonyítékokat gyűjteni ellene, de még sosem sikerült. Most azonban érzem, hogy ez Peyton-bűntény. Azt mondom önnek: senkiben e Földön nem lenne meg a kellő arcátlanság ehhez, vagy másfelől: senkinek se lenne meg a kellő üzleti kapcsolata ahhoz, hogy csempészett Daloló Harangokat próbáljon továbbadni. Tudjuk róla, hogy szakértő űrpilóta. Tudjuk, hogy kapcsolatban állt a meggyilkolt férfival, bár az igaz, hogy az elmúlt néhány hónapban nem találkoztak. Sajnos azonban e tények egyike sem bizonyíték.

Dr. Urth így szólt:

– Nem lenne egyszerűbb a pszichopróbát bevetni most, hogy ennek használata törvényessé vált?

Davenport arca elborult, orcáján élénk színűre vált a seb.

– Olvasta a Konski-Hiakawa-törvényt, dr. Urth?

– Nem.

– Azt hiszem, senki se. Alapvető a jog a lelki érinthetetlenséghez, mondja a kormány. Rendben van, de mi következik ebből? Az, akit pszichopróbának vetettek alá, és ártatlannak bizonyult abban a bűntényben, amelyben a pszichopróbát alkalmazták nála, annyi kártérítésre jogosult, amennyit csak ki tud sajtolni a bíróságból. Nemrégiben egy bankpénztárost huszonnégyezer dollárral kárpótoltak, mert nem bizonyult alaposnak a gyanú, hogy lopott. A közvetett bizonyíték, amely látszólag a lopásra vallott, valójában egy kis házasságtörés felé mutatott. A bíróság elfogadta a panaszát, amely szerint a férfi elveszítette az állását, a kérdéses férj megfenyegette, s testi rettegésben tartotta, amellett nevetségessé vált és megszégyenült, mert egy újságskribler kiderítette a próba eredményét.

– Megértem annak az embernek a szempontjait.

– Mi is. Épp ez a baj. Ez ismét egy üggyel több, hogy el ne feledjük: akit egyszer már pszichopróbának vetettek alá, soha többé nem tehető ki pszichopróbának más okból. Senkit nem lehet lelki veszélyeztetésnek kitenni életében kétszer, mondja a törvény.

– Kényelmetlen dolog.

– Az bizony. Két év óta; amióta a pszichopróbát törvényesítették, meg se tudom számlálni, hány vagány és svindler igyekezett alávetni magát ennek az eljárásnak apró zsebmetszésért, hogy utána szabadon űzze nagyobb játékait. Tehát az Igazságügy addig nem fogja megengedni, hogy Peytont pszichopróbának tegyék ki, amíg nincs erős bizonyítékunk a bűnösségére. Ha nem is jogi bizonyíték, de bizonyíték, amely elég erős ahhoz, hogy meggyőzze a főnökömet. Az a legrosszabb a dologban, dr. Urth, hogy ha pszichopróba-dokumentum nélkül megyünk a bíróság elé, nem nyerhetünk. Olyan komoly ügyben, amilyen egy gyilkosság, az a tény, hogy nem éltünk a pszichopróba eszközével, még a legostobább esküdt szemében is egyértelművé teszi: a nyomozás nem áll biztos lábakon. – Tehát mit óhajt tőlem?

– Bizonyítékot, hogy Peyton a Holdon járt valamikor augusztusban. Ezt gyorsan kellene előteremteni. Nem tarthatom őt tovább benn csupán gyanú alapján. És ha a gyilkosság híre kitudódik, a világsajtó robban, akár egy aszteroid a Jupiter légkörében. Pompás bűntény, lássa be: az első gyilkosság a Holdon.

– Pontosan mikor követték el? – kérdezte Urth, aki hirtelen gyors keresztkérdésekbe csapott át.

– Augusztus huszonhetedikén.

– És mikor történt a letartóztatás?

– Tegnap. Augusztus harmincadikán.

– Akkor, ha Peyton volt a gyilkos, volt ideje visszatérni a Földre.

– Éppen hogy. Éppen csak hogy. – Davenport ajka elvékonyult. – Ha egy nappal előbb érek oda... Ha üresen találom a házat...

– És maga szerint mennyi időt töltöttek a Holdon ezek ketten, a meggyilkolt és a gyilkos?

– A lábnyomokkal borított talajból ítélve, több napot. Legalább egy hetet.

– Megtalálták-e az űrhajót, amellyel utaztak?

– Nem, és aligha fogjuk valaha megtalálni. Úgy tíz órával ezelőtt a denveri egyetem a háttér-radioaktivitás növekedését jelentette, amely tegnap délután hatkor kezdődött, és pár óra hosszat tartott. Nem nehéz egy űrhajó irányítóberendezését úgy beállítani, hogy legénység nélkül szálljon föl és robbanjon szét ötvenmérföldnyi magasságban mikromáglya-elégtelenség miatt, dr. Urth.

– Ha én lennék Peyton – mondta elgondolkodva dr. Urth –, én a hajón ölőm meg azt az embert, azután pedig együtt robbantom föl a hajót és a hullát.

– Maga nem ismeri Peytont – válaszolta komoran Davenport. – Ő élvezi, hogy győz a törvény fölött. Ez sokat megér neki. Otthagyni a hullát a Holdon: ez nekünk szóló kihívás.

– Értem. – Dr. Urth körkörösen csapkodta a hasát, és így szólt: – Hát, volna egy lehetőség.

– Arra, hogy bebizonyítsa: Peyton járt a Holdon?

– Hogy szakvéleményt tudjak mondani róla magának. – Most?

– Minél hamarabb, annál jobb. Persze csak ha lehetőséget kapok rá, hogy beszélgessek Mr. Peytonnal.

– Ezt el lehet intézni. Kinn vár rám egy nem grav jet. Húsz perc alatt Washingtonban lehetünk.

Ám a kövér extraterrológus arcán hallatlan riadalom jelent meg. Fölpattant, és eltopogott a nyomozó mellől a rendetlen szoba legzsúfoltabb sarkába.

– Nem!

– Mi a baj, dr. Urth?

– Nem ülök nem grav jetre. Nem bízom bennük. Davenport zavartan nézett dr. Urthra. Ezt dadogta:

– Szívesebben menne egykerekűvel?

– Nem bízom semmilyen járműben. Nem hiszek bennük. Csak a két lábamban. – Hirtelen mohón megkérdezte: Nem hozhatná el Mr. Peytont ebbe a városba? Valahova járótávolságon belülre? Mondjuk a városházára? Odáig már gyakran mentem el gyalog.

Davenport csüggedten nézett körül. A nyitott ajtón át belátott a túlsó szobába, benne az égen túli világokból idekerült tárgyakra. Majd dr. Urthra nézett, aki elsápad a nem grav jetnek még a gondolatára is. Azután megvonta a vállát.

– Idehozom Peytont. Ebbe a szobába. Megfelel önnek? Dr. Urth megkönnyebbülten sóhajtott.

– Teljesen.

– Remélem, segít rajtam, dr. Urth.

– Megteszem, ami telik tőlem, Mr. Davenport.

Louis Peyton undorral tekintett körül a környezeten, és megvetéssel mérte végig a kövér embert, aki bólogatva köszöntötte. Rápillantott a felkínált székre, és letörölgette, mielőtt ráült. Davenport széket húzott melléje, fegyvere tokja jól látszott. A kövér emberke mosolyogva ült le, és gömbölyű hasát paskolta, mint aki épp most fejezett be egy jó vacsorát, és ezt mindenáron tudatni akarja a világgal.

Így szólt:

– Jó estét, Mr. Peyton. Dr. Wendell Urth extraterrológus vagyok.

Peyton újra ránézett.

– És mit akar tőlem?

– Tudni szeretném, járt-e a Holdon augusztus folyamán.

– Nem jártam.

– Mégse látta önt senki augusztus elseje és harmincadika között.

– A szokott életemet éltem augusztusban. Ebben a hónapban sosem vagyok látható. Kérdezze meg tőle. – És fejével Davenport irányába bökött.

Dr. Urth kuncogott.

– Jó lenne, ha ezt ellenőrizhetnénk. Ha volna valami fizikai módszer, amellyel elemezhetnénk mondjuk a hajában levő port, és azt mondhatnánk: "Aha, holdkőzet." Sajnos nem tehetjük. A holdkőzet ugyanolyan, mint a földkőzet. És még ha nem így lenne is, akkor se lenne belőle a hajában, hacsak nem űröltözet nélkül lépett volna ki a Hold felszínére, ami valószínűtlen. Peyton közönyös maradt.

Dr. Urth jámbor mosollyal folytatta, s közben az orra hegyére csúszkáló szemüvegét nyomkodta vissza.

– Az űrben vagy a Holdon utazó ember földi levegőt lélegzik be, földi étket eszik. Földi környezetet hordoz a bőrén, akár az űrhajóban van, akár az űrruhában. Keresünk valakit, aki két napot töltött az űrben a Hold felé menet, legalább egy hetet a Holdon és két napot a Holdról visszatérőben az űrben.

– Javasolnám – szólt Peyton –, könnyítse meg a dolgát azzal, hogy engedjen el, és keresse meg az igazi gyilkost.

– Sor kerülhet rá – mondta dr. Urth. – Látott már valaha ilyet? – Tömzsi kezével kotorászott a padlón, s szürke gömböt kerített elő, amely tompított fényt árasztott.

Peyton elmosolyodott.

– Azt hiszem, Daloló Harang.

– Csakugyan Daloló Harang. A gyilkosságot Daloló Harangokért követték el. Mi a véleménye az enyémről?

– Szerintem meglehetősen repedt.

– De vegye csak szemügyre – mondta dr. Urth, és gyors mozdulattal odahajította a csaknem kétméteres távon át. Davenport fölkiáltott, és félig fölemelkedett ültéből. Peyton erejét megfeszítve és oly gyorsan emelte föl a karját, hogy sikerült elkapnia a Harangot.

Peyton így szólt:

– Magának elment az esze! Ne hajigálja így.

– Nagyra becsüli a Daloló Harangokat, mi?

– Túlságosán is, semhogy összetörjek egyet. De ez talán nem bűn. – Peyton szelíden megsimogatta a Harangot, azután a füléhez emelte, és lassan megrázta, figyelte a lunolithek lágy csilingelését, a csöpp horzsakőrészecskéket, amint csörögnek a légüres térben.

Azután, a még mindig hozzáerősített acéldrótnál fogva fölemelte a harangot, hüvelykujja körmét görbült ívben szakszerűen végighúzta a felszínén.

Megpendült! Nagyon lágy, nagyon fuvolaszerű volt az enyhe vibratóval kitartott hang. Egy pillanatra mindhármukat megbűvölte.

Azután dr. Urth így szólt:

– Dobja vissza, Mr. Peyton. Lökje ide! – És várakozón kinyújtotta a kezét.

Louis Peyton automatikusan odalökte a Harangot. Az rövid ívben tette meg a dr. Urth várakozó keze felé vivő út egyharmadát; majd lefelé fordult, és szívet tépő, sóhajos disszonanciával összetört a padlón.

Davenport és Peyton egyaránt szótlanul bámult a szürke törmelékre, s dr. Urth szelíd hangját alig lehetett hallani, amint így szólt:

– Ha rátalálnak a rejtekhelyre majd, ahol a bűnöző a nyers Harangokat őrzi, kérem, hogy egy hibátlan, kifényesített példányt kapjak kárpótlásul és tiszteletdíjként.

– Tiszteletdíj? Mire? – kérdezte Davenport.

– Hiszen az ügy már világos is. Az iménti kiselőadásom ellenére mégiscsak létezik a földi környezetnek egy olyan eleme, amelyet egyetlen űrutazó se visz magával, s ez a földfelszín gravitációja. Az a tény, hogy Mr. Peyton ily elképesztően rosszul ítélte meg egy olyan tárgy elhajítását, amelyet sokra becsül, csak arra vallhat, hogy izmai még nem alkalmazkodtak újra a Föld gravitációjának húzóerejéhez. Az én szakvéleményem, Mr. Davenport, az, hogy a maga foglya az utóbbi néhány nap során távol volt a Földtől. Vagy az űrben járt, vagy valami bolygó jellegű helyen, amely jóval kisebb méretű a Földnél, például a Holdon.

Davenport diadalmasan állt föl.

– Kérném a véleményét írásban – mondta, kezével fegyverén –, és az elég lesz arra, hogy engedélyt kapjak a pszichopróbára.

Louis Peyton kábán és ellenállás nélkül látta be, hogy hátrahagyandó testamentumába bele kell vennie majd a végső műhiba tényét is.

Beszélő kövek

Az aszteroidöv nagy, de kevesen lakják. Larry Vernadsky, aki egyéves kiküldetésének hetedik hónapját töltötte az Ötös Számú Állomáson, mind gyakrabban tűnődött el azon, ellensúlyozza-e fizetése azt, hogy csaknem teljesen magányosan, elzártan él, hetvenmillió mérföldnyire a Földtől. Törékeny fiú volt, nem látszott rajta sem az, hogy űrhajózási mérnök, sem az, hogy aszteroidlakó. Kék szeme, vajszőke haja s a belőle sugárzó ártatlanság gyors észjárást rejtett, s hajlamot a kíváncsiságra, amelyet az elszigeteltség csak élesített.

Ártatlan kinézete és kíváncsiságra való hajlama egyaránt jó szolgálatot tett számára a Róbert Q. fedélzetén.

Amikor a Róbert. Q. leszállt az Ötös Számú Állomás külső parkolóján, Vernadsky szinte azon nyomban a fedélzeten termett. Égett a mohó örömtől; ha kutya lett volna, farkcsóválás és boldog ugatáshangzavar kísérte volna örömét.

Az se zavarta, hogy a Róbert Q. kapitánya komor, rosszkedvű hallgatással fogadta a fiú mosolygását, s hogy ez a hallgatás súlyosan ülte meg a kapitány vaskos arcát. Ami Vernadskyt illette: elepedt a hajón érkező emberi társaságért, és megörült neki. Örömmel nézett a milliónyi jéggallonra, az aszteroid üregeibe elraktározott fagyasztott ételsűrítmény tonnáira - az Ötös Számú Állomásként szolgáló aszteroidra. Vernadsky rendelkezésre állt minden szerszámmal és alkatrésszel, ami egy hiperatom motorhoz kellhet.

Vernadsky kisfiús arca vigyorra húzódott, miközben a szokásos papírokat kitöltötte. Gyorsan írogatta be az adatokat, hogy később majd a nyilvántartó komputerbe táplálhassa. Leírta a hajó nevét, sorozatszámát, a terepgenerátor számát, miegyebet, a kikötés helyét (aszteroidok, annyi van belőlük, mint a fene, ki tudja, hányás volt az utolsó, és Vernadsky egyszerűen odaírta: "Öv", ami az "aszteroidöv" szokásos rövidítéséül szolgált, állandó tartózkodási helyét ("Föld"), a megállás okát ("akadozó hiperatom-meghajtás").

- Hány tagú a legénysége, kapitány? - kérdezte Vernadsky, miközben a hajó papírjait nézegette.

- Kettő - mondta a kapitány. - Átnézi a hiperatom motort? Javításra van szükségünk. - Arca kéklett a borostától, alkata a megkeményedett, örökös aszteroidbányászé, beszéde azonban képzett, szinte kulturált férfié.

- Hogyne. - Vernadsky a motorházba cipelte diagnosztikai felszerelését, a kapitány a nyomában. Ellenőrizte az áramköröket, a vákuumfokot, az erőtérsűrűséget, mindezt könnyedén és ügyesen.

Nem győzött ámulni a kapitányon. Bár ő maga nem kedvelte környezetét, tisztában volt vele, hogy vannak, akiket örömmel tölt el az űr hatalmas szabadsága és kihaltsága. De sejtette, hogy ilyen ember, mint ez a kapitány, nem csupán a magány iránti rajongásból lesz aszteroidbányásszá.

Megkérdezte:

- Valamilyen speciális ércfajtára szakosodott?

A kapitány összevonta a szemöldökét. - Krómot és mangánt bányászunk.

- Tényleg?... Ha magának lennék, kicserélném a Jenner-elosztócsövet.

- Ez okozza a bajt?

- Nem, nem ez. De kissé elhasználódott. Újabb hibát kockáztat vele a soron levő egymillió mérföldön belül. Amíg itt van a hajója...

- Jól van, cserélje ki! De találja meg az akadozás okát, legyen szíves!

- Igyekszem, kapitány.

A kapitány utolsó mondata már elég éles volt ahhoz, hogy Vernadskyt is zavarba hozza. Csöndben dolgozott egy darabig, azután fölállt.

- Van egy gammasugártól elködösült fél reflektora a reaktorban. Valahányszor a pozitronsugár kört ír le, és ideér, a hajtómű egy pillanatra leáll. Ki kell cserélni.

- Mennyi időbe telik?

- Néhány óra. Talán tizenkettő.

- Tessék?! Máris késésben vagyok.

- Nem tehetek róla. - Vernadsky nyájas maradt. - Csak így tudom megcsinálni. A rendszert három órára el kell árasztani héliummal, mielőtt bemegyek. És azután be kell állítanom az új fél reflektort, s ez időbe telik. Percek alatt is be tudnám állítani, de az csak majdnem lenne jó. Lerobbanna vele, még mielőtt a Mars pályájára ér.

A kapitány barátságtalanul nézte.

- Gyerünk! Lásson hozzá!

Vernadsky óvatosan manőverezte föl a hajó fedélzetére a héliumos tartályt. Most, hogy a hajó álgrav generátorait leállították, a tartálynak gyakorlatilag semmi súlya sem volt, de megmaradt a teljes tömege és a tehetetlenségi nyomatéka. Tehát óvatosan kellett bánni vele, ha helyesen akarta a fordulókat megtenni. A manőverezés annál is nehezebb volt, mivel magának Vernadskynak se volt súlya.

Figyelme annyira a hengerre összpontosult, hogy rosszul vette a kanyart a zsúfolt folyosókon, és hirtelen különös, elsötétített helyiségben találta magát.

Csak egyetlen döbbent kiáltásra jutott ideje, s a két férfi már rá is vetette magát, félrelökte a hengerét, és bezárta mögötte az ajtót.

Nem szólt, ráerősítette a hengert a motor bemenőszelepére, és hallgatta a lágy, susogó zajt, amint a hélium beárad a belsejébe, és lassan kimossa az elhasznált radioaktív gázokat az űr mindent befogadó semmijébe.

Ekkor a kíváncsisága felülkerekedett büszkeségén, és így szólt:

- Kapitány, a maga űrhajóján van egy szilitapsi. Méghozzá nagy.

A kapitány lassan fordult Vernadsky felé. Hangjából minden szín eltűnt.

- Csakugyan?

- Láttam. Megnézhetném alaposabban?

- Minek?

Vernadsky könyörgőre fogta:

- Nézze csak, kapitány, több mint fél éve vagyok ezen a sziklán. Elolvastam már mindent az aszteroidokról, amihez csak hozzájutottam, s ezen belül mindenfélét a szilitapsikról. De még egy kicsit se láttam belőle soha. Legyen szíve!

- Szerintem a dolgát kellene végeznie.

- A héliumelárasztás órákig tart. Amíg az nincs kész, nincs tennivaló. Egyébként hogy lehet, hogy szilitapsit hordoz magával, kapitány?

- Háziállat. Egyesek a kutyákat szeretik. Én a szilitapsikat.

- Beszélni is megtanítja őket?

A kapitány elvörösödött.

- Miért kérdi?

- Volt, amelyik beszélt. Sőt akadt köztük gondolatolvasó is.

- Mi maga? Ért ezekhez a francos dolgokhoz?

- Olvastam róluk. Mondtam már. No, kapitány, hadd nézzem meg!

Vernadsky igyekezett nem kimutatni, hogy észrevette: a kapitány szemben áll vele, a legénység két tagja pedig kétfelől fogja közre. Mind a hárman nagyobbak voltak nála, mindhárman nehezebbek, és - ebben bizonyos volt - mindhármunknál volt fegyver.

- Hát mi a baj? - kérdezte Vernadsky. - Nem akarom ellopni. Csak meg akarom nézni.

Talán a még befejezetlen javítási munkának köszönhette az életét ebben a pillanatban. Talán nyájas és szinte bárgyú ártatlanságot sugalló megjelenése vált a hasznára.

- Na jó, jöjjön! - mondta a kapitány.

Vernadsky követte, élénk esze működött, pulzusa érezhetően fölgyorsult.

Vernadsky meglehetős iszonyattal és egy kis visszatetszéssel nézte a szürkés lényt. Az szent igaz volt, hogy eddig sosem látott szilitapsit, de látott már háromdimenziós fényképeket, és olvasott leírásokat róla. Mégis: a valósághoz képest se fénykép, se leírás nem ér semmit.

Bőre csúszós, lágy, szürke. Mozdulatai lassúak, ahogy az egy kövek közt rejtőzködő lényhez illik, amely maga is félig kőből van. A bőr alatt nem vonaglottak izmok; inkább darabosan mozgott, ahogy vékony kőrétegek csúszkálnak egymásra.

Nagyjából tojásdad volt a formája, fölül gömbölyűbb, alul laposabb, két pár nyúlvánnyal. Alul voltak a sugár alakban elhelyezkedő "lábak". Összesen hat volt belőlük, és éles, megkövesedett szegélyben végződtek, amelyeket fémrétegek erősítettek. Ezek a szegélyek át tudták vágni a követ, s ehető adagokká tördelték.

Az állat lapos alján - szem nem láthatta, csak ha megfordították a szilitapsit - rejlett a belsejébe vezető egyetlen nyílás. Itt jutottak be a szilánkokra tört kövek. Odabenn mészkő és hidratált szilikát szilíciummá alakította át ezeket, s ebből épültek az állat szövetei. A nyílásból fölös kova bújt elő fehér, kemény, kavicsos váladékként.

Mily értetlenül álltak valaha az extraterrológusok a lágy kavicsok előtt, amelyek az aszteroidok sziklás szerkezetének kis üregeiben elszórva hevertek - míg csak rá nem találtak a szilitapsikra. És mennyit ámuldoztak azon a módon, ahogy e lények szilíciumot készítenek - szilícium-oxigén-polimereket, szénhidrogén-oldalláncú vegyülettel -, s ellátják azoknak a funkcióknak nagy részét, amit a proteinek látnak el a földi életben.

A lény legmagasabb pontjából nőtt ki a többi nyúlvány, két ellenkező irányba mélyülő, fordított kúp, melyek kényelmesen beleillenek a háton végigfutó, párhuzamos bemélyedésbe, de képesek kurtán a magasba emelkedni. Amikor a szilitapsi átrágja magát a sziklán, e "füleket" áramvonalasan hátracsapja. Amikor a kivájt üregben pihen, fölemeli, hogy jobban és élénkebben érzékeljen. Némileg hasonlított a nyúl füléhez, s ennek köszönhette a szilitapsi nevet. A komolyabb extraterrológusok, akik Siliconeus asteroidea néven emlegették, úgy vélték, a "füleknek" valamelyest közük van az állat kezdetleges telepatikus erejéhez. A tudósok egy kisebb részének más volt a véleménye.

A szilitapsi lassan araszolt egy olajos szikladarabon. A szoba egyik sarkában hasonló szikladarabok hevertek, és Vernadsky tudta: a lény élelmiszer-tartalékát jelentik. Vagy mondjuk, szövetépítő tartalékát. Olvasott róla, hogy a puszta energiához ez magában nem elegendő.

Vernadsky álmélkodott:

- Kész szörnyeteg. Több mint harminc centi!

A kapitány mordult egyet.

- Honnan szerezte? - kérdezte Vernadsky.

- Az egyik sziklán.

- Ide figyeljen, a legnagyobb, amit eddig találtak, kéthüvelyknyi. Eladhatná ezt valamelyik földi egyetemnek vagy múzeumnak, meglehet, jó pár ezer dollárért.

A kapitány megvonta a vállát.

- No, most már látta. Térjünk vissza a hiperatomműhöz!

Kemény marka már ott is volt Vernadsky könyökén, aki épp elfordult, amikor megakasztotta valami lassú és érthetetlen, mély és recsegő hang.

Sziklához súrlódó szikla finoman modulált nesze idézte elő, s Vernadsky rémülten bámult a beszélőre.

A szilitapsi volt az, amelyik hirtelen beszélő kővé vált. Ezt mondta:

- Ez az ember tudni szeretné, tud-e beszélni ez a valami.

Vernadsky ezt suttogta:

- Az Űr szerelmére! Tűd!

- Jól van - mondta a kapitány türelmetlenül -, látta, hallotta is. Most már menjünk!

- És gondolatot is olvas - mondta Vernadsky.

A szilitapsi így szólt:

- Mars huszonnégy óra és másfél perc alatt fordul körbe. Jupiter sűrűsége egy egész kettő kettő. Az Uránuszt ezerhétszáznyolcvanegyben fedezték föl. Plútó az a bolygó, amely a legtávolabb van. A Nap a legnehezebb, tömege kettő nulla nulla nulla nulla...

A kapitány elrángatta Vernadskyt. Vernadsky, félig hátrafelé lépkedve, félig botladozva, megbűvölten hallgatta a nullák elhaló sorolását.

Megkérdezte:

- Hol szedi ez össze ezeket a tudnivalókat, kapitány?

- Van egy régi csillagászati könyv, amelyet felolvastunk neki. Réges-régi.

- Még az űrutazás föltalálása előtti - mondta a legénység egyik tagja undorral.

- Fogd be a szád! - mondta a kapitány.

Vernadsky ellenőrizte a kiáramló hélium gammasugárzását: végre itt volt az idő, hogy befejezze az elárasztást, és elvégezze a belső munkát. Keserves munka volt, és Vernadsky csak egyszer szakította félbe, hogy kávét igyék, és kifújja magát.

Mosolyából csak úgy sugárzott az ártatlanság, amikor megkérdezte:

- Tudja-e, mi a sejtésem, kapitány? Ez az akármi a szikla belsejében él, valamelyik aszteroid belsejében, egész életen át. Talán száz éven át. Ez egy csuda nagy jószág, és valószínűleg jóval okosabb mint az átlagos szilitapsi. Mármost az ember kiveszi onnan, s ő rájön, hogy a világegyetem nemcsak szikla. Tömérdek dolgot tud meg, amit soha még csak nem is sejtett. Ezért érdekli annyira a csillagászat. Ez új világ, új gondolatok, amelyekhez a könyvből és az emberi észből jut hozzá. Nem gondolja?

Mindenáron ki szerette volna faggatni a kapitányt, valami konkrétumot kiszedni belőle, amihez a következtetéseit hozzákötheti. Ez okból kockáztatta meg, hogy kimondja azt, ami valószínűleg az igazság egyik fele, persze csak a kisebbik fele.

De a kapitány, aki összefont karral dőlt a falnak, csak annyit mondott:

- Mikorra készül el?

Ez volt az utolsó válasza, és Vernadsky kénytelen volt beletörődni. A motor végre, Vernadsky megelégedésére elkészült, a kapitány pedig készpénzzel fizette ki a munkadíjat, eltette a nyugtát, a hajó pedig hiperenergiáját kilőve elrepült.

Vernadsky alig elviselhető izgalommal nézte a fölszállást. Azután a szubéteri leadójához sietett.

- Igazam kell legyen! - mormolta magában. - Igazam kell legyen!

Milt Hawkins őrszemet állomása magányában, a 72-es számú aszteroidállomás őrszemposztján érte a hívás. Kétnapos borosta az állán, hűtött dobozos sör a kezében, filmnéző készülék előtte; pirospozsgás, széles csontú arcán a mélabú éppúgy a magányosság terméke volt, mint Vernadsky tekintetében a csakazértis-vidámság.

Hawkins őrszem észrevette, hogy örül ennek a vidám tekintetnek. Bár csak Vernadsky az, a társaság az társaság. Harsányan üdvözölte, és élvezettel figyelte a hangot, anélkül hogy különösebben törődött volna a beszéd tartalmával.

Azután hirtelen elmúlt a vidámsága, és így szólt:

- Maradjon csak! Ma-rad-jon! Miről beszél?

- Nem figyelt, maga ostoba zsaru? Én meg itt a lelkemet beszélem ki magának!

- Jól van, csak legyen szíves szépen sorjában! Mi van a szilitapsival?

- Annak a hapsinak a hajóján van egy. Háziállatnak nevezi, és koszos sziklákkal eteti.

- Igen? Aszondom, hogy aszteroidúton járó bányász egy sajtdarabkából is háziállatot nevelne, ha rá tudná venni, hogy az szóljon hozzá.

- Nem akármilyen szilitapsi. Nem azok közül az ujjnyi vackok közül való. Ez több mint harminc centi. Hát nem érti? Uram-űr, az ember azt hinné, ha valaki idekinn él, tud valamit az aszteroidokról!

- Jól van, no. Talán mondaná el!

- Ide figyeljen, a kövekből épülnek a szövetei, de honnan veszi az energiát egy ekkora szilitapsi?

- Hát nekem aztán fogalmam sincs.

- Közvetlenül a... Van ott valaki a közelében?

- Most nincs. Bárcsak lenne!

- Egy perc, és nem fogja bánni. A szilitapsik gammasugarak közvetlen elnyelése útján nyerik az energiát.

- Ezt ki mondja?

- Egy Wendell Urth nevű illető. Nagymenő extraterrológus. Ráadásul azt mondja, erre valók a szilitapsi fülei. - Vernadsky mindkét mutatóujjával a halántékát dörgölte. - Egyáltalán nem telepátia. Olyan szinten is rátalál a gammasugárzásra, ahol semmiféle emberi műszer se.

- Oké. Na és akkor? - kérdezte Hawkins. De elgondolkodott.

- Akkor a következő van. Urth szerint egyetlen aszteroidon sincs elég gammasugárzás ahhoz, hogy ujjnyi, vagy annál nagyobb szilitapsikat fönntartson. És itt volt egy bő harminc centis.

- Szóval...

- Tehát ennek olyan aszteroidról kellett jönnie, amely teli van az effélével, tömérdek urániummal, gammasugárral. Olyan aszteroidról, amelynek jellemzője annyi a radioaktivitás, hogy érintésre meleg legyen, és kívül esik a szokásos űrpályaútvonalakon, úgyhogy senki sem jut oda. Azt hiszem, valami okos fiú merő véletlenségből leszállt az aszteroidra, észrevette, milyen melegek a sziklák, és gondolkodni kezdett. A Róbert Q.-nak ez a kapitánya nem holmi sziklaugrató tudatlan. Ez egy ravasz pasas.

- Folytassa!

- Tegyük föl, szétdurrantja a rögöket, hogy megvizsgálja, s egy óriás szilitapsira lel. És máris biztos benne, hogy a történelem leghihetetlenebb leletére bukkant. És vizsgálgatnia sem kell. A szilitapsi elvezetheti a leggazdagabb erekhez.

- Miért vezetné?

- Mert ismeretekre vágyik a világegyetemről. Mert talán ezer évet is eltöltött egy szikla alatt, és épp fölfedezte a csillagokat. Tud gondolatot olvasni, és megtanítható a beszédre. Üzletet is tud kötni. A kapitány pedig valószínűleg lecsapott rá. Az uránbányászat állami monopólium. Engedély nélküli bányászoknak még számlálót sem szabad vinniük. Ez tökéletes megoldás a kapitánynak.

- Talán igaza van - mondta Hawkins.

- Nem talán, egyáltalán nem. Látnia kellett volna, hogyan álltak körül, amíg a szilitapsit néztem, készen arra, hogy rám vessék magukat, ha valami furcsát szólok. Látnia kellett volna, hogyan rángattak ki onnan két perc után.

Hawkins megdörgölte borotválatlan állát, és magában azt számolgatta, mennyi idejébe kerülne, hogy megborotválkozzék. Megkérdezte:

- Meddig tudja az állomáson tartani azt az embert?

- Itt tartani! Űr isten, már elment!

- Micsoda? Akkor meg mi a csudának ez a sok beszéd? Miért engedte el?

- Három fickó - mondta Vernadsky türelmesen -, mind nagyobb nálam, mind fölfegyverezve, lefogadom, mind kész, hogy megöljön. Mit kívánna tőlem?

- Jól van no, de most mit csináljunk?

- Jöjjön, és fogja el őket! Elég egyszerű. Megszereltem a fél reflektoraikat, éspedig a magam módján. Az energiájuk tízezer mérföldön belül teljesen kipurcan. És nyomjelzőt építettem be a Jenner-elosztóba.

Hawkins belebámult Vernadsky vigyorgó arcába.

- Szent egek!

- És ne avasson be senkit ebbe! Maga, én, meg a rendőri cirkáló. Nekik nem lesz energiájuk, nekünk pedig van egy-két ágyúnk. Meg fogják mondani nekünk, hol az uránaszteroid. Megtaláljuk, és majd akkor értesítjük az Őrség főhadiszállását. Beszállítjuk ezeket: három, azaz három uráncsempészt, egy óriás méretű szilitapsit, amekkorát senki nem látott még a Földön, és egy, ismétlem, egy darab nagy, kövér uránrögöt, amekkorát ugyancsak nem látott még senki a Földön. És magából hadnagy lesz, engem pedig előléptetnek állandó Föld-oldali munkára. Rendben?

Hawkins csak ámult.

- Rendben! - ordította. - Ott leszek.

Már majdnem utolérték az űrhajót, amikor szabad szemmel is meglátták a visszaverődő napfény gyenge csillogásában.

Hawkins megkérdezte:

- Nem hagyott nekik elegendő energiát a hajó világítására? Ugye, nem dobta ki a biztonsági generátort?

Vernadsky vállat vont.

- Takarékoskodnak az energiával, azt remélik, nem kapják el őket. Lefogadom, most minden meglévő reményüket egy szubéteri hívásba vetik.

- Ha hívnak - mondta szárazon Hawkins -, nem veszem föl.

- Nem?

- Nem én.

A rendőrségi cirkáló a közelükbe spirálozott. Azok, zsákmányuk, energiájuk kimerültén, tíz mérföldes óránkénti sebességgel haladtak az űrben.

A cirkáló alkalmazkodott e sebességhez, és befelé hatolt.

Hawkins elszörnyedt a látványtól.

- Jaj, ne!

- Mi a baj?

- Az űrhajót elütötték. Egy meteor. Akad belőlük elég az aszteroidövben.

Vernadsky arcából, hangjából kiment minden lelkesedés.

- Elütötte? Összetört?

- Akkora lyuk tátong rajta, akár egy istállóajtó. Sajnálom, Vernadsky, de nem fest túl jól a dolog.

Vernadsky lehunyta a szemét, és nyelt egy nagyot. Tudta, mire érti ezt Hawkins. Szándékosan rosszul javította meg az űrhajót, ezt a ténykedést csalásnak ítélhetik. És a csalás folyományaként bekövetkező halál: gyilkosság. Így szólt:

- Ide figyeljen, Hawkins, maga tudja, miért tettem.

- Tudom, mit mondott nekem, és ezt tanúsítom, ha kell. De ha a hajó nem csempészett...

Nem fejezte be a mondatát. Nem volt rá szükség.

Űrruhába öltözötten léptek be a megrongálódott űrhajóba.

A Róbert Q. kívül-belül romokban volt. Energia nélkül semmi esély nem volt rá, hogy akár a leggyengébb ernyőt is maguk elé emeljék a szikla ellen, amely elütötte őket, vagy hogy idejében észrevegyék, vagy kikerüljék, mihelyt észrevették. A meteor úgy belevájódott a hajótestbe, mintha az alufóliából készült volna. Összezúzta a vezérlőhelyiséget, kieresztette a hajó levegőjét, és a fedélzeten lévő mindhárom embert megölte.

A legénység egyik tagja a nyomástól a falnak vágódott, s olyan lett, akár a fagyott hús. A kapitány és a másik matróz mereven feküdt, bőrüket fagyott véralvadék borította, ott, ahol a vérből kifortyogó levegő szétpattantotta az ereket.

Vernadsky - aki még sosem látta a halálnak ezt a formáját az űrben - rosszul lett, de küzdött magával, nehogy belerondítson űrruhája belsejébe, és sikerült is leküzdenie hányingerét.

- Vizsgáljuk meg az ércet, amit vittek. Annak élnie kell. - "Kell - mondogatta magában -, kell!"

A rakodótér ajtaja meggörbült az ütközés erejétől, és félujjnyi rés tátongott ott, ahol nem érintkezett az ajtókerettel.

Hawkins fölemelte páncélkesztyűs kezével a számlálót, és annak plasztikablakát az ajtóhoz tartotta.

Csörögni kezdett, akár milliónyi kiscsirke.

Vernadsky végtelen megkönnyebbüléssel így szólt:

- Ugye, megmondtam.

Az űrhajó félrejavítása most már csupán dicséretes állampolgári kötelességteljesítés lett, a meteorütközés pedig - ami három ember halálát okozta - csupán sajnálatos baleset.

Több lövéssel tudták csak betörni a meggörbült ajtót, s elemlámpájuk tonnányi rögre világított rá.

Hawkins fölvett két apróbb rögöt, és az űrruha zsebébe ejtette.

- Mintának - mondta -, és kivizsgálásra.

- Ne tartsa túl soká a bőre közelében! - figyelmeztette Vernadsky.

- Az öltöny véd, amíg a hajóra visszatérek. Tudja, hogy nem tiszta urán.

- Szerintem majdhogynem tiszta. - Hetykesége teljesen visszatért.

Hawkins körülnézett.

- Nos, ez minden kétséget eloszlat. Megszakítottunk egy csempészláncot vagy talán annak egy részét. És most?

- Az uránaszteroidra... Hoppá!

- Jó. De hol van? Akik tudták, meghaltak.

- Úristen! - Vernadsky víg kedve megint lelombozódott. Ha nem találják meg az aszteroidot magát, csupán három hullájuk meg néhány tonna urániumércük van. Nem rossz, de nem is valami mutatós. Kitüntetést hozna, igen, de ő nem kitüntetésre vadászik. Előléptetést akart állandó Föld-oldali munkára, ehhez pedig kell még egy és más. Elkiáltotta magát: - Az Űristenit, a szilitapsi! Az megél légüres térben is. Mindig is légüres térben él, s ő tudja, hol az aszteroid!

- Rendben! - lelkesedett azon nyomban Hawkins. - Hol van az az akármi?

- A hajó végében! - kiáltotta Vernadsky. - Erre!

Elemlámpájuk fényében megcsillant a szilitapsi. Mozgott, élt.

Vernadsky szíve hevesen vert az izgalomtól.

- El kell vinnünk innen, Hawkins.

- Miért?

- A hang nem terjed légüres térben, az Űr szerelmére! Be kell vinnünk őt a cirkálóba.

- Jól van. Jól van.

- Nem bújtathatjuk űrruhába, rádióadóval, érti.

- Mondtam már, hogy jól van.

Gyöngéden és vigyázva vitték, fémmel burkolt kezük szinte szeretettel érintette csuszamlós felszínét.

Hawkins még akkor is fogta, amikor lerugdosta a Róbert Q.-t.

Most a cirkáló vezérlőfülkéjében hevert. A két férfi már levette magáról sisakját, és Hawkins épp az űrruhájából bújt ki. Vernadsky nem bírt a türelmetlenségével:

- Tudsz olvasni a gondolatainkban? - kérdezte.

Visszatartotta lélegzetét, amíg a köves felszín csikorgása szavakká nem modulálódott. Vernadsky azonban e pillanatban elképzelni se tudott volna szebb hangot.

- Igen - mondta a szilitapsi. - Mindenütt üresség. Semmi.

- Tessék? - kérdezte Hawkins.

Vernadsky lepisszegte.

- Az iménti utazás az űrön át, azt hiszem, nagy hatással volt rá.

Hangosan, hogy gondolatait világosabbá tegye, így szólt a szilitapsihoz:

- Azok, akikkel voltál, uránt gyűjtöttek, speciális érc, sugárzás, energia.

- Ennivalót akartak - hallatszott a gyönge, csikorgó hang.

Hát persze! A szilitapsinak táplálék. Energiaforrás. Vernadsky így szólt:

- És te megmutattad nekik, hol találják?

- Igen.

Hawkins megszólalt:

- Alig hallom.

- Valami baja van - mondta aggodalmasan Vernadsky. Ezt kiáltotta:

- Jól érzed magad?

- Nem jól. Levegő elment. Valami baj idebenn.

Vernadsky maga elé motyogott:

- Nyilván rosszat tett neki a hirtelen nyomásváltás. Jaj, Űristen!... Nézd, tudod, mit akarok. Hol a hazád? Az a hely, ahol az élelem van?

A két férfi csöndben várakozott.

A szilitapsi füle lassan, nagyon lassan fölemelkedett, majd hátracsapódott.

- Ott van - mondta. - Arra.

- Merre? - ordított Vernadsky.

- Arra.

Hawkins így szólt:

- Valamit csinál. Mutat valamerre.

- Hogyne, csak nem tudjuk, milyen irányba.

- Hát mit vár tőle? Hogy megadja a koordinátákat?

Vernadsky nyomban ráfelelte:

- Miért ne? - Újra a szilitapsihoz fordult, amely összehúzódzkodva hevert a padlón. Most nem moccant, és a külsejében volt valami végzetesnek tűnő tompultság.

Vernadsky így szólt hozzá:

- A kapitány tudta, merre van az élelmed. Tudta a rá vonatkozó számokat, nem?

- Imádkozott, hogy a szilitapsi megértse, hogy a gondolataiban is olvasson, s ne csupán a szavaira figyeljen.

- Tudta - felelte a szilitapsi a kőhöz súrlódó kő sóhajával.

- Három számsor - mondta Vernadsky. - Háromnak kell lennie! Három koordináta az űrben, a hozzá csatlakozó adatokkal megadja az aszteroid három helyzetét a Nap körüli pályáján. Ezekből az adatokból kiszámítható a pálya teljes egészében, s meghatározható az aszteroid mindenkori helyzete. Még a keringés esetleges zavarai is meghatározhatók nagyjából.

- Igen - mondta a szilitapsi még halkabban.

- Melyek voltak ezek? Milyen számok? írja föl, Hawkins! Vegyen elő papírt!

De a szilitapsi így szólt:

- Nem tud. Számok nem fontos. Evőhely arra.

Hawkins így szólt:

- Ez elég egyszerű. Neki nem kellenek a koordináták, így hát nem figyelt rájuk. A szilitapsi így szólt:

- Már nem sokáig... - hosszú szünet következett, azután lassan, mint aki próbálgatja az új és ismeretlen szót - él. Nemsokára - még hosszabb szünet - halott. Halál után mi?

- Tarts ki! - könyörgött Vernadsky. - Mondd csak, fölírta valahova ezeket a számokat a kapitány?

A szilitapsi egy hosszú percen át nem válaszolt, azután, míg a két férfi olyan közel hajolt hozzá, hogy fejük szinte érintette a haldokló követ, az ezt kérdezte:

- Halál után micsoda?

Vernadsky ordított:

- Egyetlen választ! Csak egyetlenegyet! A kapitány nyilván leírta a számokat. Hova? Hova?

A szilitapsi suttogott:

- Az aszteroidra.

És nem szólt többet.

Holt kődarab lett, ugyanolyan holt, mint a szikla, amelyik a világra hozta, ugyanolyan holt, mint a hajó falai, olyan holt, mint egy holt ember.

Vernadsky és Hawkins pedig föltápászkodott, és egymásra nézett reménytelenül.

- Ennek semmi értelme - szólt Hawkins. - Miért írta volna a koordinátákat az aszteroidra? Ez olyan, mint bezárni egy szekrénybe a kulcsot, amely nyitja.

Vernadsky a fejét rázta.

- Vagyonnyi urán. A történelem legnagyobb lelete, és nem tudjuk, merre van.

H. Seton Davenport furcsa örömmel nézett körül. Kiugró orrú, árkolt arca még nyugalmi állapotban is keménységet mutatott. Jobb orcáján a seb, fekete haja, elképesztő szemöldöke, sötét arcbőrének minden porcikája a Földi Nyomozó Ügynökség megvesztegethetetlen nyomozójára vallott, mint ahogy az is volt.

Most mégis valami mosolyfélére húzódott a szája, amint körülnézett a nagy szobában, ahol a homálytól végtelennek látszottak a könyvfilmek polcai, és titokzatosan sorakoztak a ki tudja, honnan származó, ki tudja, milyen egyedek. A teljes rendetlenség, a világtól való elkülönültség, csaknem elszigeteltség légköre, valószerűtlenné tette ezt a szobát. Minden részlete éppoly valószerűtlen volt, akár a tulajdonosa.

Ez a tulajdonos egy karosszék-íróasztal együttesben üldögélt, csak ezt világította meg lámpa a szobában. Lassan lapozgatta a kezében tartott hivatalos jelentést. Közben időnként feljebb tolta szemüvegét, amely bármely pillanatban azzal fenyegetett, hogy leesik gömbölyű és gumós, turcsi orráról. Pocakja halkan mozgott föl-le olvasás közben.

Ő volt dr. Wendell Urth, aki - ha a szakemberek ítéletének hinni lehet - a Föld legkiválóbb extraterrológusa. Minden Földön kívüli témával őhozzá fordultak az emberek, noha dr. Urth egész felnőtt életében nem jutott messzebbre, mint egy óra járásnyira az egyetemi campuson levő otthonától.

Elgondolkodón nézett föl Davenport felügyelőre.

- Nagyon értelmes ember ez a fiatal Vernadsky - mondta.

- Amiért mindezt kikövetkeztette a szilitapsi ottlétéből? Bizony az - mondta Davenport.

- Nem, nem azért. A következtetés egyszerű volt. Tulajdonképpen elkerülhetetlen. Egy tökfilkó is rájött volna. Arról beszélek - és pillantása kissé szigorú lett -, hogy a fiatalember olvasott a kísérleteimről a Siliconeus asteroidea gammasugár-érzékenységével kapcsolatban.

- Ó, hogyne! - mondta Davenport. Hogyne, dr. Urth a szilitapsik szakértője. Épp ezért fordult hozzá tanácsért Davenport. Csak egyetlen kérdése volt hozzá, egyszerű kérdés, dr. Urth azonban mégis összecsücsörítette telt ajkát, megrázta súlyos fejét, és megkérte, hadd nézze át az üggyel kapcsolatos iratokat.

Rendes körülmények közt szó se lehetett volna erről, de dr. Urth nemrégiben jelentős szolgálatot tett az E NY. Ü.-nek a Daloló Harangok holdbéli ügyében, s rávilágított a Hold-gravitáció által szétzúzott alibire. A felügyelő tehát megadta magát.

Dr. Urth végzett az olvasással, letette asztalára a lapokat, mormogva kihúzgálta feszülő öve alól az inge szélét, és megtörölte vele a szemüvegét. Belebámult az üvegen át a fénybe, hogy lássa a tisztogatás hatását, óvatosan visszarakta az orrára, és tömzsi ujjait összekulcsolva, pocakjára rakta a kezét.

- Tehát mi a kérdése, felügyelő úr?

Davenport türelmesen megismételte:

- Igaz-e az ön véleménye szerint, hogy a jelentésben leírt méretű és típusú szilitapsi csak egy uránban gazdag világban fejlődhetett ki?

- Radioaktív anyagban gazdag - vágott a szavába dr. Urth. - Talán tórium, bár valószínűleg urán.

- Tehát igenlő a válasza?

- Igen.

- Mekkora lenne az a világ?

- Talán egy mérföld átmérőjű - felelte elgondolkodón az extraterrológus. - Talán több.

- Hány tonna urán, vagy mondjuk inkább, radioaktív anyag?

- Trilliók. Legalább.

- Hajlandó lenne ezt ön aláírt szakértői nyilatkozat formájában írásba adni?

- Természetesen.

- Akkor jó, dr. Urth. - Davenport fölállt, kalapjáért nyúlt egyik kezével, a jelentést tartalmazó dossziéért a másikkal. - Ez minden, amire szükségünk van.

De dr. Urth keze a jelentés után kapott.

- Várjon. Hogyan akar rátalálni az aszteroidra?

- Nézéssel. Minden rendelkezésünkre álló hajó számára kijelölünk egy űrszeletet és... körülnéznek.

- Mennyi költség, idő, erőfeszítés! És sose fogják megtalálni!

- Egy az ezerhez. Hátha.

- Egy a millióhoz. Nem fogják megtalálni.

- Nem mondhatunk le az uránról minden próbálkozás nélkül. Az ön véleménye elég magasra teszi az értéket.

- De van jobb mód is az aszteroid megtalálására. Én meg tudom találni.

Davenport hirtelen éles pillantást vetett az extraterrológusra. Dr. Urth a látszat ellenére nem volt bolond, csöppet se. Ebben már személyes tapasztalata volt, ezért csak csöppnyi hitetlenség bujkált a felügyelő hangjában, amint megkérdezte:

- Hogyan tudja megtalálni?

- Először is - mondta dr. Urth - az árat tisztázzuk.

- Árat?

- Vagy tiszteletdíjat, ha így jobban tetszik. Ha a kormány eléri az aszteroidot, meglehet, talál rajta még egy nagyméretű szilitapsit. A szilitapsik igen értékesek. A szilícium egyetlen élő megjelenési formája, amelyben tömör szilíciumból állnak a szövetek, és folyékony szilícium a benn keringő nedv. Alighanem bennük rejlik a válasz a kérdésre: részei voltak-e valaha az aszteroidok egyetlen bolygótestnek. Bármi más probléma... Ért engem?

- Úgy érti: hozzanak önnek egy nagy szilitapsit?

- Élve és jó egészségben. És ingyen. Igen.

Davenport bólintott.

- Biztos vagyok benne, hogy a kormány beleegyezik. Nos: mi jár a fejében?

Dr. Urth halkan, mintha ez mindent megmagyarázna, ezt felelte:

- A szilitapsi megjegyzése.

Davenport értetlenül bámult.

- Miféle megjegyzése?

- Az egyetlen a jelentésben. Közvetlenül a halála előtt. Vernadsky megkérdezte tőle, hova írta föl a kapitány a koordinátákat, mire a szilitapsi ezt válaszolta: "Az aszteroidra."

Csalódottság suhant át Davenport ábrázatán.

- Jóságos Úristen, doktor úr, ismerjük, és megvizsgáltuk minden vonatkozását! Minden lehetséges vonatkozását. Nem jelent semmit.

- Semmit, felügyelő úr?

- Semmi fontosat. Olvassa el újra a jelentést! A szilitapsi még csak nem is figyelt Vernadskyra. Érezte, hogy kiszáll belőle az élet, és ezen tűnődött. Kétszer is megkérdezte: "Halál után mi?" Azután, amint Vernadsky egyre csak kérdezgette, így szólt: "Az aszteroidra." Valószínűleg meg se hallotta Vernadsky kérdését. A saját kérdésére válaszolt. Azt gondolta, halála után vissza fog térni saját aszteroidjára; hazájába, ahol újra biztonságban lehet. Ez minden.

Dr. Urth a fejét rázta.

- Maga túlságosan költői, tudja-e? Túl sokat képzelődik. Jöjjön, ez érdekes kérdés. Lássuk, meg tudja-e oldani egyedül? Tegyük fel, hogy a szilitapsi válasza csakugyan Vernadsky kérdésére vonatkozott.

- Még akkor is - mondta türelmetlenül Davenport -, hogyan segíthetne? Melyik aszteroidon? Az uránaszteroidon? Nem tudjuk megtalálni, így hát a koordinátákat se találjuk meg. Valamely másik aszteroidon, amelyet a Róbert Q. támaszpontul használt? Azt se leljük meg.

- Nem veszi észre, felügyelő úr, pedig milyen nyilvánvaló! Miért nem kérdezi meg önmagától, mit jelent a szilitapsinak ez a mondat: "az aszteroidon". Nem a maga vagy az én számomra, hanem a szilitapsi számára.

- Tessék? - kérdezte összeráncolt homlokkal Davenport.

- Világosan beszélek. Mit jelentett az "aszteroid" szó a szilitapsinak?

- A szilitapsi egy neki fölolvasott csillagászati szövegből értesült az űrről. Feltételezem, hogy a könyv elmagyarázta, mi az aszteroid.

- Pontosan - felelte diadalmasan dr. Urth, és ujját turcsi orrához nyomta. - És hogy szólna a meghatározás? Egy aszteroid kis test, kisebb a bolygóknál, olyan űrpályán kering a Nap körül, amely nagyjából a Mars és a Jupiter pályája között helyezkedik el. Egyetért?

- Azt hiszem.

- És mi a Róbert Q.?

- Mármint az űrhajó?

- Maga annak hívja - mondta dr. Urth. - Űrhajónak. De az a csillagászati könyv ősrégi volt. Abban nem volt szó űrben mozgó hajókról. Ezt a legénység egyik tagja mondta. Azt mondta, a könyv még az űrhajózás előtti időből származik. Akkor hát mi a Róbert Q.? Nem kis test, kisebb a bolygóknál? És amíg a szilitapsi a fedélzetén volt, nem a Nap körül keringett-e, olyan pályán, amely nagyjából a Mars és a Jupiter pályája között helyezkedik el?

- Tehát ön szerint a szilitapsi az űrhajót is egy aszteroidnak tekintette, és amikor azt mondta: "az aszteroidon", ez azt jelenti: "az űrhajón"?

- Pontosan. Mondtam én, maga magától meg fogja oldani a problémát!

A felügyelő arcáról azonban nem söpörte el a rosszkedvet az öröm vagy a megkönnyebbülés.

- Ez nem megoldás, doktor úr.

Dr. Urth lassan rápislogott, s kerek arcán a nyájas kifejezés, ha lehet, még nyájasabbá, még gyermetegebbé vált az egyszerű örömtől.

- De bizony az.

- Egyáltalán nem. Dr. Urth, mi nem úgy okoskodtuk ki, mint ön. Teljesen elvetettük a szilitapsi megjegyzését, nem tartottuk fontosnak. Mégis: gondolja, hogy nem kutattuk át a Róbert 0.-t? Darabkáról darabkára, lapról lapra szétszedegettük. Szinte széttrancsíroztuk.

- És nem találtak semmit?

- Semmit.

- Talán nem a megfelelő helyen nézték.

- Mindenütt megnéztük. - Fölállt, mint aki menni készül. - Érti, dr. Urth? Amikor végeztünk a kutatással, nem maradt semmi esély arra, hogy a koordináták bárhol föllelhetők lennének rajta.

- Üljön le, felügyelő úr - mondta dr. Urth szelíden. - Maga még mindig nem mérlegeli kellőképp a szilitapsi állítását. Nos, a szilitapsi úgy tanult beszélni, hogy innen is, onnan is összeszedett egy-egy szót. Nyelvtanilag nem beszélt helyesen. Némelyik itt idézett állítása mutatja. Például: "Plútó az a bolygó, amely a legtávolabb van", ahelyett hogy ezt mondta volna: "a legtávolibb bolygó". Érti már?

- Nos?

- Aki nem tud nyelvtanilag helyesen egy nyelvet, az vagy a saját nyelvét fordítja le szóról szóra, vagy egyszerűen szó szerinti értelmükben használ idegen szavakat. A szilitapsinak nem volt saját beszélt nyelve, így hát csak ezzel az utóbbi lehetőséggel élhetett ő is. Akkor hát vegyük szó szerint. Ezt mondta: "az aszteroidra", felügyelő úr. Aszteroidra. Nem egy papírdarabra gondolt, hanem a hajóra, szó szerint.

- Dr. Urth - mondta szomorúan Davenport -, ha a mi irodánk kutat, akkor aztán kutat. A hajón se voltak titokzatos feliratok.

Dr. Urth csalódott arcot vágott.

- Ejnye, kedves felügyelő úr! Én mégis remélem, hogy megérti a válaszomat. Tulajdonképpen annyi célzást tett már rá.

Davenport lassút, mélyet sóhajtott. Nehezére esett, hangja mégis nyugodt maradt még mindig:

- Elmondaná, mit forgat a fejében, doktor úr?

Dr. Urth megpaskolta tekintélyes hasát, másik kezével visszatolta szemüvegét.

- Nem látja be, felügyelő úr, hogy van egy hely az űrhajó fedélzetén, ahol a titkos számok teljes biztonságban vannak? Ahol nem lehet rájuk lelni, noha jól láthatók? Ahol, ha száz szemmel nézik is, mégis titokban maradnak? Kivéve egy agyafúrt keresőt, természetesen.

- Hol? Mondja meg a helyet!

- Hát azokon a helyeken, ahol eleve számok vannak. Teljesen mindennapi számok. Nyilvántartási számok. Olyan számok, amelyeknek ott a helyük.

- Miről beszél?

- A hajó sorozatszámáról, amelyet közvetlenül a hajótestre véstek rá. A hajótestre, hangsúlyozom. A motor száma, az erőtér generátorszáma. Még néhány. Mind a hajó szerves részeire vésve. A hajóra, ahogy a szilitapsi mondotta. A hajóra.

Davenport sűrű szemöldöke fölszaladt; hirtelen fölfogta.

- Lehet, hogy igaza van, és ha igaza van, remélem, találunk magának egy kétszer akkora szilitapsit, mint amekkora a Róbert Q.-n volt. Olyat, amelyik nemcsak beszél, hanem fütyül is: "Föl az aszteroidokra, mindhalálig!"

Sietve az irattartóért nyúlt, gyorsan belekotort, és elővett egy hivatalos F. NY. Ü.- feljegyzést. - Természetesen lejegyeztünk minden számot, amit csak találtunk. - Kiterítette a papírt. - Ha ezek közül akad három, amelyik koordinátákra hasonlít...

- Alighanem igyekeztek kissé elleplezni - jegyezte meg dr. Urth. - Talán hozzátettek betűket, számokat, hogy a számsor jogosnak hasson.

Jegyzetfüzetért nyúlt, és odatolta a felügyelő elé. A két férfi perceken át csöndben volt, sorozatszámokat jegyezgetett, próbálkozott, kihúzgálta a nyilvánvalóan semlegeseket.

Davenport végül megeresztett egy sóhajt, amelyben az elégedettség keveredett a kudarccal.

- Elakadtam - ismerte be. - Azt hiszem, igaza van. A motoron és a kalkulátoron vannak a rejtjelezett koordináták és adatok. Nem vezetnek sehova a normális sorozatszámok közelében, és könnyű kiiktatni a hamis számokat. így két számot kapunk, de leteszem a nagyesküt, hogy a többi szám teljesen szabályszerű. Maga mire jutott, doktor úr?

Dr. Urth bólintott.

- Egyetértek. Van két koordinátánk, és tudjuk, hova írták föl a harmadikat.

- Tudjuk, csakugyan? És hogyan... - A felügyelő elhallgatott, és nagyot kiáltott: - Hát persze! Magának a hajónak a száma, ami nincs rávezetve erre a papírra, merthogy a hajótestnek épp azon a helyén volt, ahol a meteor beleütközött... Az a gyanúm, doktor úr, hogy ugrott a szilitapsija. - Ám csontos arca újra felderült. - Hülye vagyok! A szám tönkrement, de egy pillanat alatt előkeríthetjük az interplanetáris nyilvántartásból.

- Attól tartok - mondta dr. Urth -, hogy vitába kell szállnom az állítása második felével. A nyilvántartásban csak a hajó eredeti sorszáma szerepel, s nem az álcázott koordináta, amivé a kapitány valószínűleg átalakította.

- Pontosan az ütközési helyen - mélázott Davenport. - És most e miatt a véletlen miatt mindörökre elveszett az aszteroid. Mi haszna van két koordinátának a harmadik nélkül?

- Nos - mondta a pontos dr. Urth egy kétdimenziós lénynek nagyon is van belőle haszna. De a magunkfajta dimenziójú lényeknek - paskolta meg pocakját - kell a harmadik is... amely, szerencsére, éppen itt van.

- Az F. NY. Ü.-dossziéban? De hiszen épp most néztük át a számok listáját...

- A maga listáját, felügyelő úr. A dossziéban benne van az ifjú Vernadsky eredeti jelentése is. És a Róbert. 0.-nak a jelentésben szereplő sorozatszáma az a gondosan elrejtett szám, amely alatt hajózott; semmi értelme nem lett volna felébreszteni a javító-szerelő kíváncsiságát azzal, hogy eltérést vesz észre.

Davenport a jegyzettömbért és Vernadsky listájáért nyúlt. Pillanatnyi számolás után elmosolyodott.

Dr. Urth elégedett szusszanással kelt föl, s az ajtóhoz csoszogott.

- Mindig örülök, ha látom, Davenport felügyelő. Jöjjön el máskor is! És ne feledje: a kormány megkaphatja az uránt, nekem azonban a fontos dolog kell: egy óriás szilitapsi, élve és jó állapotban.

Mosolygott.

- És még jobb, ha fütyül is - mondta Davenport.

S fütyörészett ő maga is kifelé menet.

Felfedezők mindahányan

Herman Chouns a megérzések embere volt. Néha beletalált, néha tévedett, körülbelül ötven-ötven százalék arányban. Ugyanakkor, tekintetbe véve, hogy sokszor a lehetőségek egész univerzumából kellett kirángatnia a helyes választ, az ötven-ötven arány egész szépen festett.

Chouns korántsem örült annyira ezen képességének, mint az várható lett volna. Túl nagy terheket rakott rá. Az emberek elvacakoltak egy-egy problémával, és miután semmire sem jutottak, őhozzá fordultak, és azt mondták:

- Te mit gondolsz, Chouns? Légy szíves, vedd már elő a jó öreg intuíciódat!

És ha az általa javasolt megoldással kudarcot vallottak, mindenki őt tartotta felelősnek. Tovább nehezítette a helyzetét, hogy mélyűri felderítőként dolgozott, és gyakran fordult elő, hogy sok múlott a döntésein.

- Szerinted az a bolygó megér egy közelebbi szemrevételezést? - kérdezték tőle állandóan. - Mit gondolsz, Chouns?

Így aztán komoly megkönnyebbülést hozott számára, amikor a változatosság kedvéért kétfős útra vezényelték (ami azt jelentette, hogy egy kevésbé fontos helyszínt kell felkeresnie, és ettől a nyomás is alábbhagy), és mindennek a tetejébe Allén Smith-t kapta úti társnak.

Smith elég közönséges alak volt, de legalább gyakorlatiasan gondolkodott. Az utazás első napján azt mondta Chouns-nak:

- Szerintem az a dolog veled úgy működik, hogy az agyadban az adattároló területek extra hatékonyan dolgoznak. Amikor szembekerülsz egy problémával, annyi apró részletre emlékszel, amennyit mi, a többiek együttesen sem tudunk felidézni ahhoz, hogy döntésre jussunk. Nevezhetjük ezt megérzésnek, de attól csak titokzatosabb lesz, pedig nem az.

Beszéd közben alaposan felborzolta, majd gondosan lesimította szőke haját, ami ettől úgy tapadt a fejére, mintha szoros sapkát viselt volna.

Chouns - akinek a haja rendszerint felborzolódva meredezett mindenfelé, és akinek az orra nem csupán pisze volt, de még félre is állt egy kicsit - a maga szelíd módján válaszolt:

- Én meg úgy tartom, hogy talán telepátia lehet.

- Micsoda? Ostobaság! - csattant fel Smith, majd gúnyos hanghordozással (vagyis a tőle megszokott módon) folytatta: - A tudósok már ezer éve kutatják a pszionikát, de nem jutottak vele semmire. Nem léteznek efféle jelenségek. Nincs olyan, hogy jövőbe látás, nincs telekinézis, nincs jóslás, és nincs telepátia.

- Ezt készséggel elismerem, de gondolkodj el azon, amit most mondok! Szóval, ha telepatikus úton kapok egy-egy képet arról, hogy mi jár egy adott embercsoport tagjainak fejében, talán képes vagyok integrálni az információkat, és előjönni a helyes válasszal. Még akkor is, ha közben nem vagyok tudatában annak, hogy mi történik. Ebben az esetben többet tudok, mint a csoport tagjai külön-külön, így aztán jobb ítéletet tudok hozni, mint mások. Legalábbis olykor-olykor...

- Van erre bármi bizonyítékod?

Chouns a társára fordította szelíd, barna szemét, és halkan kibökte:

- Csak egy megérzés...

Tűrhetően kijöttek egymással. Chouns örült társa üdítő gyakorlatiasságának, és Smith lekezelően gúnyolódott a társa töprengésein. Gyakran vitatkoztak, de sosem vesztek össze.

Hamarosan elérték az úti céljukat, vagyis egy gömbhalmazt, amely még sosem tapasztalta meg az emberkéz készítette nukleáris reaktor energia-kilövelléseit, de még a fokozódó feszültség sem rontott a kettejük viszonyán.

- Kíváncsi lennék - mélázott a pilótafülkében üldögélve Smith -, hogy mit kezdenek ezzel a rengeteg adattal a Földön? Néha úgy érzem, csak az időnket vesztegetjük.

- A Föld még csak most kezd igazán terjeszkedni - válaszolta Chouns. - Azt jelenleg senki sem tudja megállapítani, hogy az emberiség milyen messzire jut a Galaxisban, mondjuk, egymillió év alatt. Valamennyi adat, amit beszerzünk az egyes világokról, egy napon kapóra jöhet valakinek.

- Amikor így beszélsz, az a benyomásom támad, hogy a Felderítő Csapatok toborzóinak kézikönyvét olvasgatom - jegyezte meg Smith. - Gondolod, hogy találunk valami érdekeset odabent? - Azzal rámutatott egy monitorra, amelyen az immáron nem is olyan távoli halmaz képe látszott. A csillagai kiöntött hintőpor szemcséire emlékeztetve csoportosultak a középpont körül.

- Talán... volt egy megérzésem... - Chouns hirtelen elharapta a szót, pislantott egyet-kettőt, és bátortalanul elmosolyodott.

Smith felhorkant, és ingerülten megszólalt:

- Akkor most mérjük be a legközelebbi csillagcsoportot, és haladjunk át véletlenszerű irányokban a sűrűjén. Egyet teszek tíz ellen, hogy találunk egy 0.2 alatti McKomin-arányt!

- Veszíteni fogsz - mormolta Chouns, és feltámadt benne az az izgalom, ami mindannyiszor elfogta, amikor új, feltérképezetlen világok felé tartott. Az érzés ragályos volt, évről évre több száz fiatalt fertőzött meg. Az ifjak - ahogyan az ő idejében is - seregestől tódultak a Csapatokhoz, mohón várták, hogy új világokat lássanak, amelyeket a leszármazottaik egy napon a sajátjuknak nevezhetnek... Felfedezők mindahányan...

Ebben a pillanatban Chouns és Smith megkapta a szükséges adatokat, megtették az első, viszonylag rövid űrugrást, és nekiláttak felderíteni a csillagok körül keringő bolygórendszereket. A számítógépek tették a dolgukat. Az információk folyamatosan áradtak, az adatmennyiség nőttön-nőtt. Minden a maga megnyugtatóan unalmas módján zajlott, egészen a 23. rendszerig, amikor is - röviddel az újabb ugrás befejezése után - a hiperatom-hajtóművek leálltak.

- Furcsa... - dünnyögte Chouns. - Az analizátorok nem közlik, hogy mi hibásodott meg.

Smith a műszerfalra pillantott, és nyomban látta, hogy a társának igaza van. A mutatók szeszélyesen, rendszertelenül ugráltak. Egyszer sem nyugodtak meg kellően hosszú időre, így aztán nem jelezték a diagnózist. És ennek következtében nem lehetett végrehajtani a javításokat.

- Még sosem láttam ilyet! - morogta Smith. - Mindent le kell állítanunk, és nekünk kell megkeresnünk a hibát.

- Ezt akár kényelmesebb körülmények között is megtehetjük - jelentette ki Chouns, aki mostanra már a teleszkópoknál állt. - A rakétahajtóművel semmi baj, és két megfelelő bolygó kering ebben a rendszerben.

- Valóban? Mennyire megfelelőek és melyikek azok?

- Az első és a második a négy közül - válaszolta Chouns. - Mindkettő víz-oxigén típusú. Az első egy kicsivel melegebb és nagyobb, mint a Föld. A második valamivel hidegebb és kisebb. Hogy tetszik?

- Életjelek?

- Mindkettőn. Egyébként növényi életjelek.

Smith csak legyintett. Ezen senki sem lepődött volna meg. A növényi élet inkább sűrűn, semmint ritkán fordult elő a víz-oxigén világokon. És az állatokkal szemben a növényeket a teleszkópokon keresztül is meg lehetett vizsgálni - de még inkább spektroszkópokkal. A felderítők mindössze négy fotokémiai festékanyagot találtak az összes eddig felfedezett növényi létformában, és ezeket az általuk visszavert fény színképe alapján könnyen meg lehetett határozni.

- A növényzet mindkét bolygón klorofill alapú - közölte Chouns. - Úgy fogjuk magunkat érezni, mintha a Földön lennénk. Otthon, édes otthon...

- Melyik van közelebb? - kérdezte ridegen Smith.

- A kettes számú, és már felé tartunk. Van egy olyan érzésem, hogy barátságos bolygóra bukkantunk.

- Ha nem bánod, azt majd a műszerek adatai alapján fogom megítélni - felelte Smith.

Ezúttal azonban beigazolódni látszott Chouns megérzése. A bolygó szelídnek tűnt a magasból. A felszínét óceánok egész hálózata borította, ami biztosította, hogy a helyi éghajlatok kiegyensúlyozottak, és nem fordulnak elő jelentős hőingadozások. A hegyvonulatok alacsonyak és lekopottak voltak, míg a növényzet megoszlása magas fokú és széleskörű termékenységre utalt.

A leszállás alatt Chouns a műszerfalnál ült. Smith egyre ingerültebb lett, és türelmét vesztve megkérdezte:

- Miért válogatsz? Nem mindegy, hová teszed le?

- Egy kopár foltot keresek - válaszolta nyugodtan Chouns. - Nem akarok felperzselni többhektárnyi növényzetet.

- Miért, ha megteszed, mi lesz?

- Miért, ha nem teszem meg, mi lesz? - kérdezett vissza Chouns, és ebben a pillanatban észrevett egy kopár foltot.

Csak aztán történt, a leszállás utáni percekben, hogy rádöbbentek, mibe botlottak.

- Szentséges féreglyuk... - hüledezett Smith.

Chouns kábultan pislogott. Az űr eddig felderített régióiban az állati élet ritkábban fordult elő, mint a növényi, és a mégoly halovány intelligencia még ritkábban. Itt viszont, a hajótól alig félmérföldnyire alacsony, zsúpfedeles kunyhók álltak - nyilvánvalóan egy kezdetleges intelligencia termékei.

- Óvatosan... - suttogta döbbenten Smith.

- Nem hiszem, hogy veszély leselkedik ránk - közölte Chouns, azzal magabiztosan kilépett a bolygó felszínére. Smith még egyszer körülnézett, és követte a társát.

Chouns nehezen uralkodott az izgatottságán.

- Ez valami elképesztő! - suttogta rekedtes hangon. - Az eddigi jelentések legfeljebb barlangokról vagy összekötözött faágakról szólnak.

- Remélem, ártalmatlanok! - jegyezte meg idegesen Smith,

- Ez a világ túl békés ahhoz, hogy veszélyesek legyenek. Szagolj bele a levegőbe!

A terep a leszállásra kiszemelt területtől kezdődően egészen a láthatárokig - leszámítva egy sávot, ahol egy alacsony dombvonulat törte meg a síkságot - megnyugtató, halvány rózsaszínben játszott, amelyet klorofill tartalmú növények zöld foltjai tarkítottak. A közelebb fekvő területeken az egybefüggő rózsaszín szőnyeg virágokká bomlott szét, finom és pompás virágokká. Csupán a kunyhók közvetlen szomszédságában tűntek fel borostyánsárga árnyalatok - a földi búzához hasonlatos, kalászos növények álltak arrafelé.

A kunyhókból teremtmények léptek ki, és kissé bizonytalan bizalommal közeledtek az űrhajóhoz. Négy lábon jártak, mélyen előregörnyedve, a magasságuk legfeljebb három láb lehetett. A fejük szilárdan ült a vállukon, kidülledő szemeik (Chouns hatot számolt meg egyedenként) teljes kört alkottak a fejük körül, és rendkívül zavaró módon külön-külön is foroghattak. Ez pótolja a fej mozdíthatatlanságából eredő hátrányokat - állapította meg magában Chouns.

Az állatok farából farok nyúlt ki, amely a végénél kettéágazva két zömök nyúlványban folytatódott, amiket valamennyi teremtmény magasra feltartott. A nyúlványok folyamatosan és gyors ütemben rezegtek, amitől a körvonalaik elmosódottnak tűntek.

- Mehetünk - jelentette ki Chouns. - Nem fognak bántani minket, ebben teljesen biztos vagyok.

Az állatok körülvették a két embert, és tőlük biztonságos távolságban lecövekeltek. A faroknyúlványaik folyamatosan változó magasságú, zümmögő hangot keltettek.

- Alighanem így kommunikálnak - vélte Chouns. - És szerintem az is nyilvánvaló, hogy növényevők. - Rámutatott az egyik kunyhóra, amely előtt a faj egyik kis termetű egyede ült a földön. A teremtmény a farkával letépett egy borostyánszínű növényt, a kalászát bekapta a szájába, majd a szárat megrántva a fogaival lehántotta róla a szemeket, valahogy úgy, ahogyan egy ember szopogatja le a maraschinó-cseresznyéket a fogpiszkálóról.

- Az emberek néha salátát esznek - válaszolta Smith -, de az még nem bizonyít semmit.

Egyre több és több teremtmény bukkant fel a közelükben, néhány másodpercig ott őgyelegtek körülöttük, aztán belevesztek a rózsaszín és zöld tengerbe.

- Mondom, hogy növényevők! - ismételte határozottan Chouns. - Nézd csak meg, hogy gondozzák a főterméküket!

A Chouns által "főterméknek" nevezett növények alsó részén lágy, zöld tüskék sűrű koronája terült el, közvetlenül a talaj felett. A korona közepéből egyetlen, szőrös szál állt ki, amelyen egymástól kétujjnyi távolságra duzzadt, erezett rügyféleségek sorakoztak, és láthatóan lüktettek a bennük rejlő életerőtől. Felül a szár halvány rózsaszín virágokban végződött, amelyek a színüket leszámítva alig különböztek a földi virágoktól.

A növények mértani pontossággal kijelölt sorokban és oszlopokban álltak. Fellazított talaj vette körül őket; a rögökön apró szemcsék fehérlettek, ami műtrágya vagy gyomirtó lehetett. A mezőt keskeny ösvények szelték át - éppen akkorák, hogy egy állat elférhessen rajtuk -, és valamennyi mellett egy-egy sekély árok húzódott, nyilván egy-egy öntözőcsatorna.

Az állatok hamar szétszéledtek a mezőn, aztán a fejüket lehajtva, szorgalmasan munkálkodtak. Csupán néhányan maradtak az idegenek közelében.

- Derék gazdák! - állapította meg elismerően bólogatva Chouns.

- Nem rossz - ismerte el Smith, azzal fürge léptekkel elindult a hozzá legközelebb eső növények felé. Ám amikor a jobb kezét öt-hat ujjnyi távolság választotta el az egyik virágtól, mozdulatlanná dermedt, részben azért, mert a farokrezgések hangja hirtelen felerősödött és élesebbé vált, de főleg azért, mert egy farok ténylegesen megérintette a vállát. Az érintés finom volt, de határozott, és az üzenetet nem lehetett félreérteni.

Smith hátralépett, és felnyögött:

- Mi a szent űrvillám...

Tétova mozdulattal a sugárvetője felé nyúlt, mire Chouns rászólt:

- Aggodalomra semmi ok! Nyugodj meg!

Ekkor újabb, féltucatnyi teremtmény közeledett feléjük, amelyek aztán alázatosan és szelíden növényeket kínáltak fel nekik - egyesek a farkukkal tartották, mások az orrnyúlványukkal lökdösték előre a letépett szálakat.

- Kifejezetten barátságosak - állapította meg Chouns. - Ha letépünk egy virágot, azzal alighanem vétünk a szokásaik ellen. A növényeket valószínűleg merev szabályok szerint gondozzák. A növénytermesztő kultúrák zömének vannak termékenységi rítusaik, és csak az Úristen tudja, hogy ezek mifélék. Itt a növények művelését szabályzó törvények valószínűleg szigorúak, máskülönben azok a sorok nem lennének ennyire egyenesek. A szent napfogyatkozásra... az otthoniak eldőlnek, ha hírét veszik ennek...

A farokrezgések hangja ismét felerősödött, közben a teremtmények távolabbra húzódtak. Néhány másodperccel később a faj újabb egyede bukkant elő a falucska közepén álló kunyhóból.

- Ez lesz a főnök - mormolta Chouns.

A lény lassan közeledett, a farkát magasan feltartotta, és mindkét nyúlvány egy-egy apró, fekete tárgyra fonódott. A teremtmény az idegenektől ötlépésnyire megállt, és előrelendítette a farkát.

- Nekünk adja... - mondta Smith, és meglepetten hozzátette: - Az isten szerelmére, Chouns, ezt nézd meg!

Chouns ekkorra már izgatottan meredt a tárgyakra, és szinte fuldokolva kibökte:

- Ga... Gamow... hipertér-szondák... Tízezer dollárt ér darabja...

Smith körülbelül egy óra múlva lépett ki a hajóból, és még a rámpán járt, amikor izgatottan odaordított a társának:

- Működnek! Tökéletes állapotban vannak! Gazdagok vagyunk!

- Végignézem a kunyhóikat! - kiáltott vissza Chouns. - Egyelőre nem találtam többet!

- Ne légy telhetetlen! - kurjantotta Smith. - Magasságos ég, ezeket mindenhol boldogan elfogadják, akár egy marék dollárt!

De Chouns kezét a csípőjére rakva, bőszülten nézelődött tovább. Három teremtmény kunyhótól kunyhóig, kitartóan követte őt. Türelmesek voltak, nem gátolták semmiben, de mindig úgy helyezkedtek, hogy közte és a gondosan ápolt ültetvény között legyenek. Most mozdulatlanná dermedve, figyelmesen fürkészték őt.

Smith a társa mellé sietett, és tovább lelkendezett:

- A legújabb modellek! Ide nézz! - rámutatott a műszerek oldalán domborodó, tökéletesen olvasható feliratra: X-20 Modell, Gamow Művek, Varsó, Európai Szektor.

Chouns éppen csak odapillantott, és türelmetlenül kijelentette:

- Engem az érdekel, hogy szerezzek még néhányat! Tudom, hogy valahol a közelben vannak még Gamow-szondák, és meg akarom szerezni őket! - Erősen z' hálva beszélt, és az arca sötétvörös színben játszott.

A nap lenyugodni készült, a hőmérséklet gyors ütemben csökkent, míg végül kellemetlenül hűvössé vált. Smith kettőt tüsszentett, aztán Chouns is.

- A végén még tüdőgyulladást kapunk! - dörmögte szipákolva Smith.

- Meg kell értetnem velük - válaszolta konokul Chouns. Felbontott egy sertéshúskonzervet, sietve bekanalazta a tartalmát, magába zúdított egy adag konzervkávét, és máris készen állt, hogy újra megpróbálja.

Feltartotta a szondákat, és odakiáltott a teremtményeknek:

- Hozzatok még ilyeneket! Van még itt ilyen?

Rámutatott az egyik műszerre, aztán a másikra, majd maga elé böködött a levegőbe, mintha további szondák sorakoztak volna ott.

Aztán, miközben a napkorong felső íve is a láthatár alá süllyedt, hangos zümmögés szállt fel az ültetvényről. A teremtmények a fejüket lehajtva álltak, függőlegesen felnyújtották a farkukat, és úgy rezegtették a kettős nyúlványokat, hogy azok visító hangot hallatva láthatatlanná váltak az alkonyati homályban.

- Mi a szent űr... - dörmögte nyugtalanul Smith. - Hé, nézd csak a virágokat! - Azzal ismét tüsszentett néhányat.

A halvány rózsaszín virágszirmok látható gyorsasággal becsukódtak.

Chouns-nak kiabálnia kellett, hogy az átható zúgássá erősödött zümmögés közepette a hangja eljusson a társához:

- Valószínűleg a napnyugtára adott reakció. A virágok bezárulnak éjszakára. Ez a lárma afféle vallásos tiszteletadás lehet!

Alighogy befejezte a mondatot, írnom érintést érzett a csuklóján. Lenézett, és meglátta, hogy a kezén végigsimító farok a hozzá legközelebb álló teremtményhez tartozik. A farok ekkor az ég felé emelkedett, és rászegeződött egy a nyugati horizont felett alacsonyan fénylő égitestre. Aztán lefelé hajlott, és rámutatott a szondákra, aztán ismét a csillagra.

- Hát persze, a belső bolygó! - hadarta izgatottan Chouns. - A másik lakható bolygó! A szondák nyilván onnan kerültek ide... - A gondolat nyomán eszébe jutott valami, és döbbenten felkiáltott: - Hé, Smith, még csak meg sem vizsgáltuk a hiperatom-hajtóműveket!

Smith meghökkenten pislogott, mintha ő is megfeledkezett volna valamiről, aztán zavartan motyogta:

- Pedig akartam szólni... rendben vannak!

- Megjavítottad őket?

- Hozzájuk se nyúltam - felelte Smith. - De amikor a szondákat teszteltem, aktiváltam őket, és működtek. Akkor nem is kapcsoltam, teljesen megfeledkeztem arról, hogy baj volt velük. Na mindegy, a lényeg, hogy működnek.

- Akkor gyerünk! - kurjantotta Chouns. Fel sem merült benne a gondolat, hogy nem ártana aludniuk egyet.

A hatórás utazás alatt egyikük sem aludt. Mindvégig a műszerfalak előtt ültek, egyfajta mámoros állapotban, mintha kábítószert vettek volna magukhoz. Ezúttal is egy kopár területre tették le az űrhajót.

Délutánra járt az idő, a környéken szubtrópusi hőség uralkodott. Széles, sáros vizű folyó hömpölygött mellettük. A partjait megkeményedett sár borította, amelyben jókora üregek torkolatai sötétlettek.

A két ember kilépett a bolygó felszínére, és Smith rekedtes hangon felkiáltott:

- Chouns, azt nézd meg!

Chouns lerázta a válláról társa görcsösen markolászó kezét, és halkan megszólalt:

- Ugyanolyan növények... ilyen nincs...

De hiába hüledezett, a rózsaszín kelyheket, a szőrös szárakat, a duzzadó, erezett rügyeket és az alsó tüskekoronát nem lehetett eltéveszteni. És a mértani pontossággal kimért sorok, a gondosan fellazított, fehér porral behintett talaj, az ösvények és öntözőcsatornák, mind-mind ugyanolyanok voltak, mint a másik bolygón.

- Az nem lehet, hogy eltévedtünk és visszafordultunk? - vetette fel Smith.

- Ó, vess már egy pillantást a napra! Kétszer akkorának látszik, mint korábban. És nézz csak oda!

A folyópart legközelebb eső üregeiből sárgásbarna színű, hajlékony testű teremtmények bújtak elő, amelyeknek - akárcsak a Földön a kígyóknak - egyetlen végtagjuk sem akadt. A körülbelül tíz láb hosszú, egy láb átmérőjű lények mindkét vége egyformán jellegtelen, egyformán gömbölyű volt. Középtájon, a testük felső részén dudorok sorakoztak. Ezek a dudorok, mintha csak egy adott jelre tették volna, kövér oválisokká duzzadtak, majd kettényílva ajaktalan szájakká alakultak, amelyek ütemesen nyíltak-zárultak, és furcsa, kopogó hangokat adtak ki - mintha száraz gallyak tucatjai ütődtek volna egymáshoz.

Aztán pontosan az történt, mint a másik bolygón. A lények kíváncsisága hamarosan kielégült, a félelmeik elpárologtak, és a legtöbben elkúsztak a gondosan ápolt ültetvény felé.

Smith hatalmasat tüsszentett, és kirobbanó lélegzetének ereje kisebb porfelhőt sodort le a dzsekije ujjáról. Először meglepetten pislogott, majd megcsapkodta a bal vállát, és megszólalt:

- A pokolba is, csupa por vagyok! - Hitetlenkedve nézte a ködként kavargó, újabb felhőt, aztán megcsapkodta Chouns hátát, és hozzátette: - És te is!

Mindketten vadul tüsszögtek egy sort, majd Chouns megjegyezte:

- Alighanem a szomszéd bolygón szedtük össze.

- Csak nehogy allergiásak legyünk rá! - borongott Smith.

- Az lehetetlen - jelentette ki Chouns, azzal felmutatta az egyik szondát, és odakiáltott a kígyólényeknek: - Van ilyenetek?

Egy darabig nem történt semmi, de aztán halk csobbanások kíséretében néhány kígyó belesiklott a folyóba. Amikor ismét felbukkantak, ezüstösen csillogó vízinövények nyalábjait hozták magukkal, amelyeket valahová a testük alá, talán egy rejtett szájnyílásba gyömöszöltek.

Ám ekkor az egyik, a többinél valamivel nagyobb teremtmény a jövevények felé kúszott, közben kissé felemelte, és jobbra-balra ingatta testének elülső végét, mintha keresett volna valamit. A két ember elé érkezve megállt, aztán a hátvonala közepén lévő dudor előbb lassan, majd riasztó gyorsasággal duzzadt egyre nagyobbra, végül halk pukkanással kettényílt. Odabent, a két lebeny között két szonda hevert, pontosan olyanok, mint a másik kettő.

- Uramatyám, hát nem gyönyörűek? - zihálta felindultan Chouns.

A kettévált duzzanat elvékonyodva megnyúlt, és egyfajta csáppá alakulva Chouns elébe tartotta a szondákat.

Chouns szinte úszott a boldogságban. Igen, Gamow-szondákat kapott, ugyanolyanokat, pontosan ugyanolyanokat, mint az előző bolygón. Kacagva ölelte magához a kincseket.

- Nem hallod, Chouns? - ordította Smith. - Az isten verjen meg, figyelj már rám!

- Mi van? - kérdezte Chouns, és csak halványan emlékezett arra, hogy a társa már legalább egy perce kiabál neki.

- Nézd a virágokat!

A kelyhek összezárultak, ugyanúgy, ahogy a szomszédos égitesten élő társaik. A sorok között a kígyólények felemelték a testük egyik végét, és a másik végén egyensúlyozva furcsa, szaggatott ütemben hajladoztak.

- Nehogy azzal gyere, hogy azért csukódtak be, mert leszállt az este! - mondta ekkor Smith. - Fényes nappal van!

- Másik bolygó, másfajta növények - felelte a vállát vonogatva Chouns, és felcsattant: - Gyerünk, tovább! Két szondát már kaptunk, de lesz itt több is!

- Indulunk haza! - vágott vissza Smith, azzal szilárdan megvetette a lábát, és galléron ragadta társát.

Chouns felé fordította kivörösödött arcát, és felháborodottan megkérdezte:

- Te meg mit művelsz?

- Ha nem jössz vissza azonnal a hajóra - felelte elszántan Smith leütlek, és visszavonszollak!

Chouns néhány pillanatig elbizonytalanodva toporgott, aztán az arcáról eltűnt a vad kifejezés, és megfeszített izmai sorban elernyedtek.

- Rendben, mehetünk - mondta végül.

A csillaghalmazból kivezető út felénél jártak, amikor Smith megkérdezte:

- Hogy érzed magad?

Chouns felült a priccsén, összeborzolta a haját, és álomittas hangon válaszolt:

- Jól, azt hiszem... újra normálisnak. Mennyit aludtam?

- Tizenkét órát.

- És te?

- Szundítottam egy keveset - válaszolta Smith, azzal tüntetőleg a műszerfal felé fordult, és elvégzett egy-két apró módosítást. Miután végzett, idegesen fészkelődve megkérdezte: - Tudod, hogy mi történt ott, azon a két bolygón?

- Miért, te igen? - kérdezett vissza vontatottan Chouns.

- Azt hiszem, igen.

- Valóban? Elmondanád?

- Ugyanazt a növényt láttuk mindkét helyszínen - felelte Smith. - Ezt hajlandó vagy megerősíteni?

- A leghatározottabban...

- Szóval, ez a növény valahogyan átkerült egyik bolygóról a másikra - fejtegette Smith. - Remekül megélt mindkettőn, viszont véleményem szerint az életerejének megőrzése érdekében olykor-olykor szüksége támadt keresztbeporzásra, vagyis a két fajta keveredésére. Ez a jelenség a Földön is eléggé gyakori.

- A keresztbeporzás az életerő megőrzése érdekében? Igen, tényleg az.

- Csakhogy ezúttal mi voltunk a közvetítők, akik elintézték a keveredést - folytatta Smith. - Leszálltunk az egyik bolygón, ahol pollen lepett be minket. Emlékszel rá, hogy a virágok bezárultak? Annak azután kellett történnie, hogy szabadjára engedték a pollenkészletüket. És emiatt tüsszögtünk annyit. Aztán leszálltunk a másik bolygón, és levertük a ruhánkról a pollent. Ezzel gyakorlatilag egy új hibrid születésénél bábáskodtunk. Kétlábú méhek voltunk, Chouns, ez az igazság. Mi poroztuk be azokat a virágokat.

- Egyébiránt, eléggé hálátlan szerep - jegyezte meg félénken mosolyogva Chouns.

- A pokolba is, nem erről van szó! - csattant fel Smith. - Hát nem látod, hol rejtőzik a veszély? Nem érted, hogy miért kell minél gyorsabban hazatérnünk?

- Miért?

- Mert az organizmusok a semmihez nem tudnak alkalmazkodni - felelte Smith.

- A jelek arra utalnak, hogy azok a növények a bolygóközi beporzáshoz alkalmazkodtak. Még fizetséget is kaptunk, akár a Földön a méhek. Csak minket nem nektárral fizettek ki, hanem Gamow-szondákkal.

- És?

- És a bolygóközi beporzás csakis úgy lehetséges, ha valaki vagy valami elvégzi a munkát. Ezúttal mi végeztük el, csakhogy mi vagyunk az első emberek, akik valaha behatoltunk ebbe a csillaghalmazba. így aztán a múltban másfajta lényeknek kellett elvégezniük a beporzást. Talán ugyanazoknak, akik a kezdet kezdetén átszállították a növényeket egyik bolygóról a másikra. Mindez azt jelenti, hogy valahol ebben a csillaghalmazban értelmes lények élnek. Elég intelligensek ahhoz, hogy képesek legyenek űrhajót építeni. És erről a földieknek tudniuk kell!

Chouns lassan ingatta a fejét jobbra-balra, mire Smith megkérdezte:

- Szerinted hibás a gondolatmenetem?

Chouns a feje két oldalára tapasztotta a tenyerét, és szenvedő képet vágva felelt:

- Fogalmazzunk úgy, hogy elsiklottál sok minden felett.

- Például? - kérdezte mérgesen Smith.

- A keresztbeporzással kapcsolatos elméleted valószínűleg helytálló, már amennyire tudni lehet - magyarázta Chouns -, de néhány részletet nem vettél figyelembe. Amikor megközelítettük azt a csillaghalmazt, a hiperatom-hajtóműveink leálltak, méghozzá úgy, hogy az automata rendszerek nem tudták megtalálni, sem pedig kijavítani a hibát. Miután leszálltunk, meg sem próbáltuk helyrehozni a hajtóműveket. Sőt teljességgel megfeledkeztünk róluk. És amikor te később aktiváltad őket, tökéletesen üzemeltek. Ez a tény ugyanakkor annyira hidegen hagyott téged, hogy órák teltek el, mire megemlítetted nekem.

- Vagy nézzünk másik példát! Amikor kiválasztottunk egy-egy kopár területet mindkét bolygón, és leszálltunk, milyen kényelmes közelségbe kerültünk egy-egy állat-csoporthoz, nem igaz? A puszta véletlenen múlt? És mindketten, mindkét helyszínen tökéletesen bíztunk abban, hogy a teremtmények jóindulatúak. És mielőtt kiléptünk a bolygók felszínére, eszünkbe sem jutott, hogy ellenőrizzük az atmoszférát. Űrruha nélkül hagytuk el a hajót, és fel sem vetődött bennünk, hogy akár mérgező gázok is lehetnek a levegőben.

- És ami engem a leginkább bosszant, hogy tökéletesen meghülyültem a Gamow-szondák láttán. Miért? Értékesek ugyan, de annyira azért nem, és én általában nem szoktam elveszíteni a józan eszemet a gyors pénzkereset reményétől.

Smith mostanáig komor hallgatásba merülve hallgatta a társát, de ekkor közbeszólt:

- Én nem látom be, hogy amit elsoroltál, bármit is megváltoztatna.

- Ugyan már, Smith, te ettől sokkal okosabb vagy! Hát nem nyilvánvaló számodra, hogy mentális ellenőrzés alatt álltunk?

Smith félig gúnyos, félig kétkedő mosolyra húzta a száját, és metsző hangon megkérdezte:

- Megint azzal a pszionikus izével akarsz előhozakodni?

- Igen, a tények azok tények - felelte szemrebbenés nélkül Chouns. - Mondtam már neked, hogy a megérzéseim akár egyfajta kezdetleges telepátia megnyilvánulásai is lehetnek.

- Pár nappal ezelőtt még te sem hittél benne...

- Most már hiszek - válaszolta Chouns. - Nézd, én fogékonyabb vagyok, mint te, és a dolog rám erősebb hatást gyakorolt. Most, hogy vége van, jobban értem, mi történt, pontosan azért, mert rám erősebben hatott. Érted már?

- Nem - felelte nyersen Smith.

- Akkor figyelj még egy kicsit! - kérte Chouns, és tovább magyarázott: - Te magad mondtad, hogy a Gamow-szondák voltak a nektár, amivel rávettek minket, hogy elvégezzük a beporzást. Ezt te magad mondtad!

- így van.

- Akkor viszont jogos a kérdés, hogy honnan származnak? Földi gyártmányok, még a gyártó nevét és másféle adatokat is le lehet olvasni róluk, betűről betűre. Viszont, ha ebben a csillaghalmazban még nem járt emberi lény, akkor hogyan kerültek ide? Akkor és ott egyikünk sem tette fel ezt a kérdést, és úgy tűnik, hogy téged még most sem nyugtalanít.

- Hát...

- Mit csináltál a szondákkal, miután beszálltunk a hajóba? Elvetted tőlem őket, erre még emlékszem.

- Beraktam őket a széfbe - válaszolta mentegetőző hanghordozással Smith.

- Hozzájuk nyúltál azóta?

- Nem.

- Hát én?

- Amennyire én tudom, nem.

- A szavamat adom, hogy nem nyúltam hozzájuk! Akkor mi lenne, ha most felnyitnánk a széfet?

Smith lassú léptekkel odament a válaszfalba épített széfhez. Rányomta a mutatóujját a leolvasóra, és miután a zárszerkezet engedett, kinyitotta az ajtót. Aztán anélkül, hogy belenézett volna, belenyúlt a szekrénybe. Az arca hirtelen eltorzult, majd döbbenten felkiáltva előbb csak meredten bámulta, majd előkotorta a széf tartalmát. Négy különböző színű, többé-kevésbé kocka alakú követ tartott a kezében.

- A saját érzéseinket használták fel, hogy irányíthassanak minket - mondta szelíden és lassan Chouns, mintha egyenként akarta volna beleplántálni szavait társa konok fejébe. - Rávettek minket, hogy azt higgyük: a hiperatom-hajtóművek meghibásodtak, és leszálljunk az egyik bolygón. Úgy sejtem, nem számított, hogy melyiken. Aztán rávettek minket, hogy azt higgyük: értékes műszereket kaptunk, miután leszálltunk az egyiken, és hanyatt-homlok rohanjunk a másikra.

- Kicsodák? - mordult közbe Smith. - A négylábúak vagy a kígyók? Vagy mindkét faj?

- Egyik sem - felelte Chouns a növények tették.

- A növények? - visszhangozta kérdő hangsúllyal Smith. - A virágok?

- Minden bizonnyal. Azt láttuk, hogy két különböző faj egyedei gondozzák ugyanazt a növényféleséget. Miután mi magunk is állatok vagyunk, feltételeztük, hogy az állatok a gazdák. De miért kéne ebből kiindulni? A növények voltak azok, amelyeket az állatok gondoztak.

- Mi is gondozunk növényeket a Földön, Chouns! - mutatott rá Smith.

- Csakhogy mi meg is esszük őket! - vágott vissza Chouns.

- És talán azok az állatok is megeszik a növényeket - vitatkozott Smith.

- Fogalmazzunk úgy, én biztosan tudom, hogy nem eszik meg őket - jelentette ki Chouns. - Nagyon ügyesen irányítottak minket. Emlékszel arra, hogy milyen körültekintően jártam el leszállás közben? Gondosan ügyeltem arra, hogy egy kopár területre tegyem le a gépet.

- Én nem éreztem hasonló késztetést.

- Mert nem te ültél a műszerfalnál, így aztán miattad nem aggódtak. Továbbá emlékszel arra, hogy bár a pollen tetőtől talpig beterített minket, nem vettük észre egészen addig, amíg meg nem érkeztünk a másik bolygóra? Akkor aztán levertük magunkról, alighanem parancsra.

- Még sosem hallottam ekkora őrültséget! - felelte a fejét rázva Smith. - Ez képtelenség! Lehetetlen!

- Miért volna lehetetlen? - kérdezett vissza Chouns. - A növényekről nem feltételezzük, hogy intelligensek, mert nincs idegrendszerük. De azoknak alighanem van. Emlékszel azokra a kövér, erezett rügyekre? Ezenfelül a növények nem tudnak mozogni, viszont nincs is rá szükségük, ha pszionikus képességekkel rendelkeznek, és módjukban áll állatokat irányítani, amik viszont szabadon mozoghatnak. Rávehetik az állatokat, hogy kapálják, trágyázzák, öntözzék, beporozzák satöbbi őket. Az állatok a maguk együgyű odaadásával gondozzák a növényeket, és közben jól érzik magukat, mert a növények ráveszik őket, hogy jól érezzék magukat.

- Előre sajnállak - jelentette ki Smith színtelen hangon. - Ha odahaza, a Földön megpróbálod másoknak is beadni ezt a mesét... már most sajnállak azért, amit kapni fogsz.

- Nincsenek illúzióim - dünnyögte Chouns -, de mégis, mi mást tehetnék? Figyelmeztetnünk kell a Földet. Magad is láttad, mit műveltek az állatokkal.

- Rabszolgát csináltak belőlük, legalábbis szerinted.

- A helyzet ennél is rosszabb - felelte komoran Chouns. - A négylábúak vagy a kígyólények, avagy mindkét faj, egykoron a fejlődésnek olyan magas fokára jutottak, hogy űrhajókat építettek. Máskülönben a növények nem lehetnének jelen mindkét bolygón. De aztán a növényekben pszionikus képességek alakultak ki, talán egy mutáns fajta egyedeiben, és ez felborította a fennálló rendet. Ha egy civilizáció eléri a maga atomkorát, onnantól kezdve szörnyű veszélyt jelent a környezetére. így aztán a növények elintézték, hogy a gazdáik minden tudásukat elfelejtsék; intelligencia nélküli, közönséges állatokká silányították őket.

Chouns elhallgatott néhány pillanatra, majd rekedtes hangon kifakadt:

- A pokolba is, Smith, azok a növények a világegyetem legveszélyesebb élőlényei! Értesítenünk kell az otthoniakat, nehogy más földlakók is behatoljanak abba a halmazba!

- Szerintem tévúton jársz - vélte felkacagva Smith. - Ha azok a növények valóban az ellenőrzésük alá vonták az agyunkat, miért engedtek el minket? Nem tartanak attól, hogy felhívjuk mások figyelmét a veszélyre?

- Látod, ezt nem tudom... - válaszolta rövid töprengés után Chouns.

Smith-nek ekkor visszatért a humorérzéke.

- Tudod, nem szégyellem bevallani, egy-két percre sikerült megszédítened! - közölte mosolyogva.

Chouns erőteljesen dörzsölgette a homlokát. Tényleg, miért engedték el őket? És ha már felvetődött a kérdés, miért érzi ezt az elfojthatatlan késztetést, hogy mihamarabb tájékoztassa a Földet egy olyan valamiről, amivel egyetlen földlakó sem fog kapcsolatba kerülni még legalább ezer évig?

Elszántan törte a fejét, és valami felderengett az elméje mélyén. Megpróbálta ugyan a felszínre hozni a gondolatot, de az távolabbra lebbent, és visszasüllyedt a tudatalattija mélyére. Egy pillanatig úgy érezte, hogy valami mintha eltaszította volna előle, de aztán ez a furcsa érzése is elhalt.

Egyedül azt tudta, hogy neki és Smith-nek a maximális teljesítménnyel kell működtetniük a hajtóműveket, hogy sietniük kell...

Így aztán oly sok, megszámlálhatatlanul sok év után, ismét létrejöttek a megfelelő feltételek. Az anyanövény két különböző bolygón élő fajtájának protospórái találkoztak, összevegyültek, és rátapadtak az új állatok hajára, ruházatára és hajójára. Szinte azonnal kialakultak a hibridspórák - a hibridspórák, amelyek magukban hordozták mindazon képességeket, amelyek révén alkalmazkodhattak egy új bolygóhoz.

Az anyanövény még egy utolsó parancsot sugallt a jövevényeknek, és a spórák most csendesen várakoztak a hajón, amely iszonyatos sebességgel repítette őket egy új, gazdag világ felé, ahol majd szabadon mozgó teremtmények fogják kielégíteni minden szükségletüket és igényüket.

A spórák türelmesen várták (ezt a fajta, mindent legyőző türelmet egyetlen állat sem fogja megismerni soha), hogy megérkezzenek az új világba - a maguk parányi módján felfedezők mindahányan...

Gyülekező

Immár egy évszázada tartott a béke, és az emberek el is feledték, hogy lehetne másképpen. Aligha tudták volna, hogy hogyan reagáljanak, ha váratlanul a háború veszélyével szembesülnek.

Egy biztos, Elias Lynn, a Robotikai Hivatal főnöke tanácstalanul állt a helyzet előtt, amikor rádöbbent, mi készül. A Hivatal főhadiszállása Cheyenne-ben volt, a decentralizáció évszázados irányvonalát követve; Lynn itt hallgatta kétkedve a Washingtonból hírt hozó fiatal nemzetbiztonsági tiszt jelentését.

Elias Lynn megtermett férfi volt, már-már kedvesen csúnya, kissé kidülledő halványkék szemekkel. Az embereket általában nyugtalansággal töltötte el pillantása, de a nemzetbiztonsági tiszt nem látszott izgatottnak.

Lynn úgy döntött, első reakciója a hitetlenség lesz. A pokolba is, miért ne hitetlenkedne? Ez egyszerűen képtelenség! Hátra dőlt a székében, és így szólt:

- Milyen biztos ez az információ?

A tisztbók aki Ralph G. Breckenridge néven mutatkozott be, és az ajánlásai sem voltak akármilyenek, szemérmetlenül áradt az ifjúság lehelete. Telt ajkak, könnyen piruló, húsos arc és ártatlan szemek. Ruházata élesen elütött a Cheyenne-ben megszokottól, inkább a légkondicionált Washingtonhoz illett, ahol - az elvándorlási divatról tudomást sem véve - továbbra is ott székelt a nemzetbiztonsági szervek teljes vezérkara.

- Semmi kétség, uram - válaszolta Breckenridge elpirulva. - Maguk, gondolom, mindent tudnak Róluk - mondta Lynn, és hangjából nem volt képes kiszűrni egy csipetnyi gúnyt. Különösebben észre se vette, hogy erőteljesen hangsúlyozta azt az ellenségre vonatkozó szócskát, valahogy olyasféleképp, ahogy nyomtatásban a nagy kezdőbetűk teszik. Ennek szokása még az előző generációról öröklődött át. Persze többé már nem azt mondták, "Kelet", a "Vörösök", a "Szovjetek" vagy az "Oroszok". Az zavarólag hatott volna, hisz Ők többségükben nem Keletről jöttek, nem voltak Vörösök, Szovjetek és különösen nem Oroszok. Sokkal egyszerűbbnek bizonyult úgy mondani: Mi és Ők és persze sokkal pontosabb.

Utazók gyakran jelentették, hogy Ők ugyanúgy tették ezt, csak fordítva. Odaát Ők voltak a "Mi" (természetesen a megfelelő nyelven), Mi pedig az "Ők".

Manapság azonban ezzel már senki sem törődött. Az élet kényelmes volt és nyugodt. Megszűnt minden gyűlölködés. Kezdetben ott volt a hidegháború. Mostanra már játékká szelídült az egész, ki nem mondott szabályokkal, majdhogynem szívélyes keretek között.

- Ugyan miért akarnák felborítani az egyensúlyt? - szólalt meg hirtelen Lynn.

Fölállt, és a falon függő világtérképhez lépett, melyet különböző színekkel két részre osztottak. A bal oldalit halványzöldre festették, a jobb oldali kisebbet pedig rózsaszínre. Mi és Ők.

A térkép már egy évszázada nem sokat változott. Nyolcvan esztendővel azelőtt Formosa elvesztése és Kelet-Németország megszerzése voltak az utolsó fontosabb területváltozások.

Mellesleg még egy lényegesebb változásra sor került, méghozzá a színek terén. Két nemzedékkel korábban az Ő területük még baljós vérvörös volt, a Miénk pedig tiszta, makulátlan fehér. Mostanra a színek világában is beállt az enyhülés. Lynn látott Náluk készült térképeket, és a helyzet azokon is ugyanaz volt.

- Nem tennék meg - mondta.

- De már teszik is - felelte Breckenridge -, és jobb lesz, ha megbarátkozik ezzel a ténnyel. Természetesen, uram, tisztában vagyok vele, nem a legkellemesebb arra gondolni, hogy Ők messze előttünk járnak a robotika területén.

Tekintete továbbra is ártatlannak látszott, de szavainak rejtett tüskéi mélyre hatoltak. Lynn összerezzent.

Hát persze, ezért szerzett tudomást róla utolsóként a Robotikai Hivatal főnöke, ráadásul egy nemzetbiztonsági tiszttől. Elvesztette tekintélyét a kormány szemében; ha a Hivatal tényleg alulmarad a csatában, Lynn nem várhat tőlük kegyelmet.

- Még ha igaz is, amit ön mond - szólalt meg elcsigázva -, Ők nem lehetnek olyan sokkal előttünk. Mi emberszabású robotokat is építhetünk.

- És építettünk, uram?

- Igen. Ami azt illeti, kísérleti célokra már elkészült egy-kettő.

- Ők ezen már tíz éve túl vannak. Hogy azóta meddig fejlődtek, azt elképzelheti.

Lynnt elfogta a nyugtalanság. Eltöprengett, vajon hitetlenségét szakmai büszkesége táplálja-e, avagy egyszerűen fél, hogy odalesz az állása és a jó híre. Ez utóbbinak már a gondolatát is képtelenségnek érezte, mégis, most védekezésre kényszerült.

- Nézze, fiatalember - mondta -, nyilván ön is tudja, hogy a világpolitikai patthelyzet sosem volt teljes nyugalomban. Valamiben Ők fejlődtek gyorsabban, másban ugyanakkor Mi. Ha Ők pillanatnyilag leköröztek Minket robotikában, az azért van, mert nagyobb forrásokat vontak össze azon a téren. Ez pedig azt jelenti, hogy valami másban Nekünk kellett előnyre szert tennünk. Talán az erőtérkutatásban vagy mondjuk a hiperatomikában.

Lynnt megrémítette saját állítása, miszerint a patthelyzet nincs nyugalomban. Ennek igazságához nem férhetett kétség, sőt egyedül ez jelentette az egyetlen valódi veszélyt a világ számára. Minden attól függött, mennyire tudják fönntartani az egyensúlyt. Ha a mindig fönnálló apróbb egyenetlenségek egyszer túlzottan kibillentenék a mérleg nyelvét az egyik vagy a másik irányba...

Még csaknem a hidegháborúnak nevezett korszak elején mindkét oldal kifejlesztette termonukleáris fegyvereit, és a háború ezzel elképzelhetetlenné vált. A versengés a katonai térről átváltott gazdaságira és pszichológiaira, és ez azóta is így van.

Mindkét félben megmaradt azonban a vágy, hogy megbontsa az egyensúlyt, hogy ne csak minden lépésre tudjon ellenlépéssel válaszolni, de ő maga tegyen szert olyan kivédhetetlen előnyre, mely a háborút ismét lehetségessé teszi. És mindezt nem azért, mintha bármelyikük is annyira vágyott volna a harcra, hanem mert tartottak tőle, hogy a másik teszi meg előbb azt a bizonyos sorsdöntő felfedezést.

Száz éve már a kötélhúzásban egyikük sem bizonyult erősebbnek. Közben pedig tartott a béke, és a folyamatos kutatások melléktermékeként megjelentek az erőterek, a napenergiát hasznosító berendezések, az igazán hatásos rovarriasztók és a robotok. Mindkét oldalon megjelent egy új tudomány, a gondolatok biokémiája és biofizikája, mely a mentalika nevet kapta. Fölépültek az első bázisok a Holdon és a Marson. Az emberiség hatalmas léptekkel haladt előre, mivel nem volt más választása.

Még arra is rákényszerült mindkét nagyhatalom, hogy elvesse a kegyetlenség és zsarnokság fegyverét, s a lehető legjóindulatúbb, leghumánusabb arcát mutassa a külföld felé.

Nem rúghatják most föl egyszerre az egyensúlyt, nem törhet ki a háború!

- Szeretném megtanácskozni a dolgot az egyik emberemmel - mondta Lynn. - Kíváncsi vagyok a véleményére,

- Megbízható?

Lynn undorodva pillantott a férfira.

- Uramatyám, a robotika területén ki az, akit maguk még nem nyomoztak le több ízben is teljesen? Igen, felelősséget vállalok érte. Ha maga nem bízik meg egy olyan emberben, mint Humphrey Carl Laszlo, akkor nem vagyunk abban a helyzetben, hogy visszaverjük az Ő állítólagos támadásukat.

- Hallottam már Laszlóról - mondta Breckenridge. - Az jó. Na és nincs kifogása ellene?

- Nincs.

- Akkor bekéretem, és mindjárt megtudjuk, mit gondol ő arról a lehetőségről, hogy robotok szállhatják meg az Egyesült Államokat.

- Nem egészen erről van szó - mondta halkan Breckenridge. - Ön még mindig nem képes elfogadni a teljes igazságot. Azt kell megtudnia, mit gondol ő arról, hogy a robotok máris megszállták az Egyesült Államokat.

Laszlo egy magyar ember unokája volt, aki átszökött az akkoriban még vasfüggönynek nevezett hatáson, és ezért halálosan biztos volt benne, hogy minden gyanún felül áll. A kövérkés férfi erősen kopaszodott, és pisze orrú arcán állandóan harcias kifejezés, ült, kiejtése azonban tökéletesen harvardi volt, hangja pedig szinte idegesítően halk.

Lynn számára, akit a hosszú évek aktatologatása meglehetősen eltávolított a robotika tudományának naprakész helyzetétől, Laszlo a tökéletes, teljes tudást személyesítette meg. Már puszta jelenlétében is jobban érezte magát.

- Mit gondol? - kérdezte Lynn.

Laszlo arca mogorva ráncokba húzódott.

- Hogy Ők messze előttünk járnak? Teljességgel hihetetlen. Az azt jelentené, hogy olyan humanoidokat képesek előállítani, amiket már meg se lehet különböztetni az emberektől. Ehhez hatalmas ugrást kellett volna tenniük a robotmentalikában is.

- Ön túlságosan elfogult - szólt közbe Breckenridge hidegen. - Hagyja ki az ügyből a szakmai büszkeségét, és mondja meg: miért lehetetlen, hogy Ók jóval előttünk járjanak? Laszlo vállat vont.

- Biztosíthatom, hogy rendkívül jól ismerem a teljes robotikai irodalmukat. Nagyjából meg is tudom határozni, milyen szinten állhatnak.

- Maga azt tudja csak meghatározni, amit Ők elhitetnek magával, nem gondolja? - javította ki Breckenridge. - Járt már maga valaha a másik oldalon?

- Nem - felelte Laszlo röviden.

- És ön, dr. Lynn?

- Nem, én sem - ismerte be Lynn.

- Látogatott már át egyetlen robotikai szakember is az elmúlt huszonöt évben? - folytatta Breckenridge olyan magabiztossággal, ami világosan elárulta, pontosan tudja a választ.

Pár másodpercig mindenki néma csöndben gondolkozott. Laszlo kerek arcát bosszúság felhőzte el.

- Ami azt illeti - szólalt meg -, Ők már régen nem tartottak robotikai témájú konferenciát.

- Huszonöt éve - tette hozzá Breckenridge. - Hát nem érdekes?

- Talán - hagyta rá Laszlo kelletlenül. - Engem valami más nyugtalanít. Közülük soha senki nem látogatott el a Mi konferenciáinkra sem. Legalábbis én senkire nem emlékszem.

- Meghívták őket? - kérdezte Breckenridge.

Az aggódó arccal bámuló Lynn gyorsan közbeszólt:

- Hát persze.

- Más témájú tudományos konferenciáinkon is hasonlóképp megtagadják a részvételt? - kérdezte Breckenridge.

- Nem tudom - felelte Laszlo, föl-alá járkálva a szobában. - Én legalábbis nem hallottam róla. És ön, főnök?

- Nem - mondta Lynn.

- És ha csupán el akarták kerülni annak a veszélyét, hogy viszonozniuk kelljen a meghívást? Vagy attól féltek, hogy az egyik emberük esetleg kikotyog valamit?

A dolog tökéletesen így festett, és Lynn egyre erősebb meggyőződéssel hitt a nemzetbiztonságiak igazában.

Mi másért nem tartanák Ők a kapcsolatot a robotika terén? Még Eisenhower és Hruscsov korában kezdődött meg a tudósok szigorúan ellenőrzött és szabályzott áramlása egyik oldalról a másikra, méghozzá többszörösen jó okkal: először is ezzel aláhúzták a tudományos fejlődés országhatároktól független voltát; másodszor ez olyan baráti gesztusként tűnhetett föl, amelynek nyoma elévülhetetlenül beleégett a vendéglátó állam lakosainak emlékezetébe; harmadszor a kikerült tudós új, érdekes meglátásokkal ismerkedhetett meg, ráadásul saját, kissé fakónak érzett elgondolásait a többiek tartották újnak és érdekesnek.

Maguk a kormányok is minden eszközzel támogatták a tudóscserét. Persze ebben nem elhanyagolható szerepet játszott az az elgondolás, hogy ha minél többet megfigyelsz, de minél kevesebbet árulsz el, azzal magadat hozhatod előnyös helyzetbe.

A robotika esetében mégsem így történt. Ott nem.

Ez az apróság most elég volt bizonyítéknak. Csak most, pedig mióta ott játszódik már a szemük előtt. Az önelégültség eltompította az éberségünket - gondolta Lynn komoran.

Mivel a másik oldal a nyilvánosság előtt semmi jelentős haladást nem ért el a robotikában, könnyű volt a felsőbbrendűség biztos tudatában ölbe tett kézzel várni. Miért nem látszott valószínűnek, sőt lehetségesnek sem, hogy Ők valójában az ütőkártyáikat rejtegetik, az alkalmas pillanatot lesve?

- Mit lehet tenni? - kérdezte Laszlo érezhetően megingott önbizalommal. Úgy látszott, gondolatmenete őt is hasonló meggyőződésre juttatta.

- Tenni? - ismételte Lynn. Nehéz volt elterelni gondolatait a rátörő rémületről. Akár ebben a pillanatban is tíz emberszabású robot járhatja az Egyesült Államokat, és mindegyik egy darabka TÁ-bombát hordozhat magával.

TÁ! Az egyre rettenetesebb hatást előidéző bombák előállításáért folyó vetélkedés csúcspontja. TÁ! Teljes Átalakítás! Ehhez már nem is lehetett a Napot hasonlítani. A Teljes Átalakítás tüze mellett úgy elhalványult, akár a gyertyaláng.

Tíz humanoid, egyenként teljességgel ártalmatlan, de ha fogják magukat és összegyűlnek, azzal túllépik a kritikus tömeget, és...

Lynn súlyosan fölemelkedett. A szeme alatt sötét táskák, melyek arcának rendszerint vad és baljóslatú kifejezést kölcsönöztek, most még sötétebbnek tűntek.

- Ezek szerint nekünk ki kell dolgoznunk egy módszert, amellyel kiszűrhetjük a robotokat; aztán meg kell találnunk őket.

- Mennyi időnk van? - mormolta Laszlo.

- Legalább öt perccel meg kell elóznunk azt, hogy összetalálkozzanak - vágta rá Lynn -, de fogalmam sincs, mikor lesz az.

Breckenridge bólintott.

- Örülök, hogy mellénk állt, uram. Tudja, magammal kell vinnem önt Washingtonba, egy fontos megbeszélésre.

Lynn fölvonta a szemöldökét. - Jól van.

Elgondolkodott: vajon ha továbbra sem hagyja magát meggyőzni, leváltották volna, és most más utazna Washingtonba mint a Robotikai Hivatal főnöke? Hirtelen fölébredt benne a vágy: bárcsak így történt volna!

Ott volt az elnök tanácsadója, a Tudományos Ügyek Minisztere, a Nemzetbiztonság főnöke, maga Lynn és Breckenridge. Öten ülték körül az asztalt a Washingtonhoz közeli föld alatti erődítmény közepén.

Jeffreys elnöki tanácsadó nagyon hatásos megjelenésű férfi volt, ősz hajával és apró tokájával a maga módján még egészen jóképű is; szolid, elgondolkodó és politikai értelemben annyira tartózkodó, amennyire csak egy elnöki tanácsadó az lehet.

Határozott hangon beszélt:

- Ahogy én látom, három kérdéssel állunk szemben. Először is, mikor gyűlnek össze a humanoidok? Másodszor, hol fognak összegyűlni? Harmadszor, hogyanakadályozhatjuk meg őket ebben?

Amberley, a Tudományos Ügyek Minisztere összerándulva bólintott. Kinevezése előtt az Északnyugati Gépgyár igazgatói posztját töltötte be. Sovány, baltával faragott arcú, feltűnően ideges ember volt. Mutatóujja lassú köröket írt le az asztalon.

- Ami azt illeti, mikor gyűlnek össze - mondta -, gondolom egy darabig még nem fognak.

- Miből gondolja ezt? - kérdezte Lynn élesen.

- Legalább egy hónapja itt vannak az Államokban, ezt mondják a nemzetbiztonságiak.

Lynn automatikusan Breckenridge-re nézett, és Macalaster, a Nemzetbiztonság főnöke elkapta pillantását.

- Az információ megbízható - mondta. - Ne tévessze meg önt Breckenridge fiatalos megjelenése, dr. Lynn. Valójában ez számunkra az egyik leghasznosabb tulajdonsága. Mellesleg harmincnégy éves, és már tíz esztendeje dolgozik az ügyosztályon. Csaknem egy évet töltött Moszkvában, és nélküle mit sem tudnánk a ránk leselkedő rettenetes veszedelemről. A dolgok jelenlegi állása szerint a legtöbb részlet a kezünkben van.

- Épp a legfontosabbak híján - tette hozzá Lynn. Macalaster a nemzetbiztonságiaktól jeges mosolyt villantott rá. Súlyos állát és közel ülő szemeit jól ismerte a nagyközönség, de szinte semmi egyebet.

- Emberek vagyunk, dr. Lynn - mondta. - Breckenridge ügynök így is nagyszolgálatot tett.

Jeffreys, az elnök tanácsadója közbevágott:

- Mondjuk úgy, van bizonyos időnk. Ha szükségesnek tartanák azonnal akcióba lépni, már megtették volna. Úgy tűnik, valamiféle alkalomra várnak. Ha megtalálnánk a helyet, valószínűleg ez a kérdés is magától megválaszolódna.

- Ha TÁ-val akarnak elpusztítani valamit, ekkor a lehető legnagyobb kárt okozzák, vagyis egy nagyvárosban kell keresnünk őket. Más nemigen ér meg egy ilyen bombát. Szerintem négy eshetőség van: Washington mint igazgatási központ, New York mint üzleti központ, valamint Detroit és Pittsburgh mint legfőbb ipari központjaink.

- Én New Yorkra szavazok - mondta Macalaster. - Az igazgatást és az ipart már annyira decentralizálták, hogy egy város elpusztítása nem akadályozná meg az azonnali visszacsapást.

- Akkor miért New York? - kérdezte Amberley, talán kissé élesebben, mint akarta. - Az üzleti világot is decentralizálták. - Itt a morálról van szó. Talán az ellenállási ösztönünket akarják semlegesíteni, hogy az első csapás borzalmai láttán azonnal megadjuk magunkat. Emberéletben a legnagyobb pusztítást pedig New York központi negyedeiben vihetnék véghez. .

- Elég hidegvérű elgondolás - morogta Lynn.

- Tudom - felelte Macalaster -, de Ők képesek rá, ha úgy vélik, ez elősegíti végső győzelmüket. Mi talán nem?... Jeffreys hátrasimította fehér haját.

- Ne gondoljunk mindjárt a legrosszabbra. Tegyük fel, hogy New Yorkot valamikor a télen pusztítják el, mondjuk közvetlenül egy hóvihar után, amikor a leggyengébb a kommunikáció, és a peremkerületekben megsúlyosodnak az ellátási gondok. Nos, addig is, hogy állítjuk meg őket?

Amberley csak ennyit tudott mondani:

- Tíz embert megtalálni kétszázhúszmillió közt, olyan feladat, mintha egy roppant kis tűt keresnénk egy hatalmas szénakazalban.

Jeffreys a fejét rázta.

- Rosszul mondja. Tíz emberszabású robotot kell megtalálnunk kétszázhúszmillió ember között.

- Semmi különbség - ellenkezett Amberley. - Nem tudjuk, különböznek-e külsőre valamiben is az emberektől. Valószínűleg nem. - Lynnre pillantott. A többiek is.

- Mi Cheyenne-ben még nem tudtunk olyat előállítani, amit fényes nappal összetévesztenének egy emberrel - mondta az súlyosan.

- De Ők tudnak-vágta rá a Nemzetbiztonság főnöke -, és nemcsak testi tulajdonságokban. Ez egészen biztos. Elérték a technikai fejlődésnek azt a pontját, hogy legombolyíthatják az agy mikroelektronikai pályáit, és átmásolhatják egy robot pozitronmemóriájába.

Lynn eltátotta a száját.

- Azt akarja mondani, hogy Ők tökéletes másolatot képesek készíteni az emberről, a személyiséget és az emlékezetet is beleértve?

- Igen.

- Akár egy bizonyos emberről is? - Úgy van.

- Ezt is Breckenridge ügynök információira alapozza? - Igen. A bizonyítékok vitathatatlanok.

Lynn egy percre elgondolkozva leszegte a fejét, aztán így szólt:

- Akkor az Egyesült Államok tíz polgára nem ember, hanem robot. De az eredetiket valahogy meg kellett kaparintaniuk. Nem lehettek távol-keletiek, azokat túl könnyű lenne megtalálni. Tehát kelet-európaiak. És hogyan kerüljenek ebbe az országba? Az összes határ állandó radarmegfigyelés alatt áll, hogyan juttathatnának át bárkit is a tudtunk nélkül, legyen az ember vagy robot?

- Meg lehet csinálni - szólalt meg Macalaster. - Hivatalosan is átléphették a határt mint üzletemberek, pilóták vagy turisták. Persze mindenkit alaposan ellenőriznek mindkét oldalon. Tízüket mégis elrabolhatták, és testüket mintául véve legyártották az emberszabású robotokat, amiket aztán helyettük visszaküldtek. Mivel mi erre nem számítottunk, föl se figyelhettünk. És ha az illetők amerikaiak voltak, minden nehézség nélkül bejuthattak az országba. Hát ilyen egyszerű az egész.

- És a családjuk vagy a barátaik sem jönnének rá a cserére?

- Csak így logikus. Higgye el, vártuk a jelentéseket váratlan amnéziás esetekről, különös személyiségváltozásokról. Ezreket ellenőriztünk.

Amberley az ujjai hegyét bámulta elmélyülten.

- Szerintem a megszokott módszerek itt nem vezetnek eredményre. Az ellentámadást a Robotikai Hivataltól kell elindítani, és ebben maximálisan számítok az intézmény vezetőjére.

Éles, noszogató pillantást lövellt Lynn felé.

A férfit elöntötte a keserűség. Úgy érezte, az egész tanácskozás erre ment ki. Semmi olyan nem hangzott el, amit korábban már ne hallott volna. Ebben biztos volt. A problémára nem találhattak megoldást, még csak egy kósza ötlet sem merült fel. Az egészet csupán azért játszották el, hogy megírhassák a jelentésüket, és vereségtől való félelmükben a felelősséget valaki más vállára tehessék.

Mégis volt benne igazság. Mi a robotika terén maradtunk le. És Lynn nem csupán önmagát képviselte, hanem a Robotikai Hivatalt, tehát a felelősséget rá kellett hárítani.

- Megteszem, amit lehet - mondta.

Álmatlanul töltötte az éjszakát, úgyhogy másnap testben és lélekben egyaránt nyúzottan jelent meg egy Jeffreysszel tartandó újabb megbeszélésen. Breckenridge is ott volt, és bár Lynn szívesebben beszélgetett volna el négyszemközt az elnöki tanácsadóval, érezte a helyzet jogosságát. Breckenridge nyilván nagy hatást gyakorolt a kormányra, sikeres felderítőmunkája eredményeként. Úgyhogy miért is ne?

- Uram - szólt Lynn -, azt a lehetőséget is figyelembe kell venni, hogy ez a beszivárgás nem következett be.

- Hogy gondolja?

- Biztos vagyok benne, akármilyen türelmetlen is olykor a közvélemény, és bármennyire szeretnek is a törvényhozók beszélni, a kormánynak tudnia kell, hogy a nagyhatalmak közti egyensúly hasznos az egész világnak. Ezt Nekik is tudniuk kell. Tíz emberszabású robot egy TÁ-bombával szánalmas ürügy a béke aláaknázására.

- Tizenötmillió emberi lény elpusztítását aligha nevezhetjük szánalmas ürügynek.

- A világ egyensúlyát tekintve az. Egyáltalán nem venné el a visszavágási kedvünket, nem ütne gyógyíthatatlan sebet rajtunk. Csupán kirobbantaná azt a bolygóméretű, öldöklő háborút, amit immár olyan régen sikerült elkerülnünk. Egyetlen dolgot érnének csak el vele: mindenki hadba állna egyetlen várost kivéve. Ez így nem elég.

- Hová akar kilyukadni? - kérdezte ridegen Jeffreys. Hogy Nekik nincs itt tíz emberszabású robotjuk az országban? Hogy egy TÁ-bombájuk nem a gyülekezőre vár?

- Jól van, tegyük fel, hogy itt vannak, de a cél talán valami jelentősebb, mintsem egy téli bombamerénylet.

- Mire gondol?

- A robotok összetalálkozásakor bekövetkező fizikai pusztulás talán nem a legrosszabb ami velünk történhet. Mi a helyzet a puszta ittlétükből eredő morális és intellektuális megsemmisüléssel? Minden tiszteletem Breckenridge ügynöké, de mi van, ha Ők egyenesen azt akarták, ébredjünk rá, az emberszabású robotok köztünk vannak? Mi van, ha a humanoidok nem is találkoznak, csupán azt biztosítják, hogy állandó aggodalomban éljünk?

- De miért?

- Árulja el nekem, milyen lépéseket tettek meg eddig a robotok kiszűrésére? Gondolom, a Nemzetbiztonság most nézi, át minden olyan ember aktáját, aki valaha is átlépte a határt, vagy legalábbis annyira közel jutott hozzá, ami lehetővé tesz egy emberrablást. Tudom, mivel Macalaster említette tegnap, hogy gyanús pszichiátriai esetek után nyomoznak. És még?

- A nagyvárosok kulcsfontosságú helyein apró röntgenberendezéseket szereltünk föl - mondta Jeffreys. - A stadionokban például...

- Ahova tíz humanoid könnyedén bejuthat egy futball vagy egy légipólómeccs százezernyi nézője között.

- Pontosan.

- És a koncerttermek meg a templomok?

- Valahol el kell kezdenünk. Mindent egyszerre nem figyelhetünk.

- Különösen, ha el akarjuk kerülni a pánikot - tette hozzá Lynn. - Így van? Nem lenne jó, ha a nagyközönség rájönne, hogy a legváratlanabb pillanatban valamelyik városunk összes lakójával együtt megszűnhet létezni.

- Ez, gondolom nyilvánvaló. Mire akar kilyukadni?

- Arra - folytatta erélyesen Lynn -, hogy anyagi és egyéb erőforrásaink egyre nagyobb részét fordítjuk majd annak a problémának a megoldására, amit Amberley úgynevezett: egy roppant kis tűt kell megkeresni egy hatalmas szénakazalban. Árnyékokat keresünk majd, miközben Ők nyugodtan finanszírozzák a kutatásaikat, míg aztán többé már nem érhetünk a nyomukba, és akkor mindenféle ellenállás nélkül fölmorzsolnak bennünket. Képzelje el, ha kiszivárognak a hírek, és mind több ember keveredik bele az ügybe. A pánik sokkal többet árthat nekünk, mint egy TÁ-bomba.

- Az isten szerelmére, ember, akkor mit ajánl, mihez kezdhetünk? - vágott közbe az elnöki tanácsadó ingerülten.

- Semmit - felelte Lynn. - Vegyük úgy, hogy blöffölnek. Éljünk továbbra is úgy, ahogy eddig, és reménykedjünk benne, nem merik fölborítani az egyensúlyt egyetlen bombányi előny miatt.

- Ez lehetetlen! - kiáltotta Jeffreys. - Teljességgel lehetetlen. Mindannyiunk sorsa a kezemben van, úgyhogy egyetlen dolgot biztosan nem tehetek: semmit. Talán egyetértek önnel, a stadionokban elhelyezett röntgenberendezések valóban nem lehetnek igazán hatásosak, de muszáj minden esélyt megragadni, nehogy aztán később az emberek arra a keserű végkövetkeztetésre jussanak, miszerint a mi tehetetlenségünk játszotta át az országot az ellenség kezére. Ellenakciót kell indítanunk.

- És hogy gondolja?

Jeffreys, az elnöki tanácsadó Breckenridge-re nézett. A nemzetbiztonságiak mindeddig hallgató fiatal tisztje így szólt:

- Nincs értelme arról beszélni, fölborulhat-e az egyensúly, amikor már föl is borult. Nem számít, hogy az emberszabású robotok fölrobbannak-e. Talán csak csalik, amik elvonják figyelmünket a fontosabb dolgokról. A tény azonban akkor is tény marad: negyedszázaddal lemaradtunk robotikában, és ez végzetesnek bizonyulhat. Milyen más újdonságokkal lephetnek meg minket ha kitör a háború? Csak egyetlenegy módon tudhatjuk meg, ha azonnal minden erőnket átcsoportosítjuk erre a területre. A legfontosabb feladat megtalálni az emberszabású robotokat. Nevezhetjük ezt egyszerű robotikai gyakorlatnak, de ha akarják, nevezhetjük hőstettnek is; amivel tizenötmillió férfi, nő és gyerek menthető meg.

Lynn csak a fejét rázta.

- Azt nem szabad. Csak az Ő malmukra hajtaná a vizet. Be akarnak csalni minket egy zsákutcába, miközben Ők szabadon fejlődhetnek minden területen.

- Gondolja maga - szólt Jeffreys türelmetlenül. - Breckenridge már előterjesztette javaslatát, és a kormány elfogadta. Az első lépésünk egy általános tudományos konferencia lesz.

- Általános?

- A természettudományok minden ágazatának valamennyi fontosabb tudósát összeírtuk és meghívtuk őket Cheyennebe. A napirenden azonban csak egyetlen kérdés szerepel majd: Hogyan juthatunk előrébb a robotika terén? Az alcím pedig ez lesz: Hogyan fejlesszünk ki olyan vevőkészüléket, amely fölfogja az agyszövetben keletkező elektromágneses mezőket, és eléggé érzékeny ahhoz, hogy különbséget tudjon tenni egy protoplazmikus emberi agy és egy robot pozitronagya között?

- Azt reméltük, ön elvállalja a konferencia házigazdájának szerepét - tette hozzá Jeffreys.

- Én erről semmit sem tudtam.

- Túl rövid volt az idő, uram. Beleegyezik tehát?

Lynn futólag elmosolyodott. Már megint a felelősséggel dobálóznak. Semmi kétség, újfent az ő nyakába akarják varrni. Az az érzés szállta meg, hogy valójában Breckenridge vezényel mindent. De mi mást tehetne?

- Beleegyezem - mondta.

Breckenridge és Lynn együtt tértek vissza Cheyennebe. Aznap este Laszlo komor bizalmatlansággal vette tudomásul az elkövetkezendőket.

- Míg nem volt itt; főnök - mondta aztán -, elkezdtem öt kísérleti emberszabású modell tesztelését. Napi tizenkét órát dolgozunk valamennyien, három egymásba érő műszakban. Ha most egy konferenciát is meg kell szerveznünk, belefulladunk a tömegbe és az adminisztrációba. Leáll a munka.

- De csupán időszakosan - csillapította Breckenridge. - És ami elvész a réven, az bejön a vámon.

Laszlo mogorván nézett rá.

- Egy rakás asztrofizikus meg geokémikus nem sokat segíthet a robotikában.

- Más szakterületek specialistáinak meglátásai hasznukra lehetnek.

- Biztos benne? Honnan tudhatjuk, hogy egyáltalán sikerülhet-e fölfogni az agyhullámokat, és ha igen, megkülönböztethető-e egy emberé a robotétól? Egyáltalán ki találta ki ezt a sületlenséget?

- Én - felelte Breckenridge.

- Maga? Hát ért a robotikához?

- Tanultam egy ideig - válaszolta nyugodtan a fiatal ügynök.

- Az nem ugyanaz.

- Hozzájutottam orosz nyelven az ottani kutatások anyagához. Szigorúan titkos tervekéhez, melyek jóval meghaladják a maguk eredményeit.

- Ezen nem vitatkozhatunk vele, Laszlo - csóválta a fejét Lynn.

- Annak az anyagnak az alapján - folytatta Breckenridge javasoltam a nyomozás ilyen irányba terelését. Meglehetősen biztosan állíthatom, hogy egy emberi agy tartalmát nem lehet tökéletesen átmásolni egy pozitronagyba. Teszem azt, a legbonyolultabb pozitronagy is, ami belefér egy emberi koponyában több százszor egyszerűbb, mint élő társa. Így persze nem is fogadhat be annyi mindent, és nekünk ebből kell valami módon előnyt kovácsolnunk.

Laszlo elismerően nézte a fiatalembert, és Lynn is komoran elmosolyodott. Maga Breckenridge, valamint az idegen tudósok megszálló hada továbbra sem tetszett nekik, de a probléma fölkeltette az érdeklődésüket. Egyfajta kárpótlásként fogták föl tehát.

Váratlanul hasított belé a felismerés.

Lynn azon kapta magát, nincs semmi dolga, hiszen vezető pozíciója a tanácskozáson immár teljes mértékben névlegessé vált. Az irodájában üldögélt egymagában, és talán ez segítette hozzá a megoldáshoz. Volt ideje gondolkodni, fölidézni lelki szemei előtt a fél világból Cheyennebe érkező tudósok arcát.

Az előkészületeket Breckenridge intézte rideg hatékonysággal. Hangja magabiztosan csengett, amikor kijelentette: - Csak gyűljünk össze, majd mi megmutatjuk Nekik. Csak gyűljünk össze...

Olyan észrevétlenül világosodott meg Lynn előtt minden, hogy aki nézi, láthatta volna, amint lassan kettőt pislog - de mást nemigen.

Tette amit tennie kellett, de higgadt távolságtartással, pedig minden oka meg lett volna, hogy haját tépve rohangálni. kezdjen.

Fölkereste Breckenridge-et annak rögtönzött lakosztályában. A férfi egyedül volt, Lynn láttán homloka ráncokba futott.

- Valami baj van, uram?

- Azt hiszem, minden rendben - felelte Lynn megviselten. - Elrendeltem a hadiállapotot.

- Micsoda?!

- Mint a Hivatal főnöke megtehetem, ha megítélésem szerint a helyzet úgy kívánja. A saját részlegem fölött én uralkodom. Fölvéshet egy piros pontot a decentralizációnak.

- Azonnal vonja vissza a parancsát! - Breckenridge egyet előrelépett. - Ha Washington tudomást szerez erről, magának vége.

- Nekem mindenképp végem. Azt hiszi, nem jöttem rá, hogy úgy állítanak be engem, mint Amerika leghétpróbásabb gazemberét? "Aki hagyta, hogy Ők győzzenek." Nekem nincs veszítenivalóm... legfeljebb nyerhetek.

Eszelősen fölnevetett.

- Micsoda jó célpont lenne a Robotikai Hivatal központja, nem, Breckenridge? Persze, így csupán néhány ezer embert ölne meg az a TÁ-bomba, ami máshol nyolcszáz négyzetkilométernyi lakott területet tehetne a földdel egyenlővé egyetlen mikroszekundum alatt. De abból a néhány ezerből ötszáz hazánk legkiválóbb tudósai közül kerül ki. Nagyon kényes helyzetbe kerülnénk, ha e rendkívüli elmék nélkül kellene háborúba kezdenünk. Azt hiszem, inkább meg is adnánk magunkat.

- De hát ez lehetetlen. Lynn, hall engem? Ért engem? Hogyan juthatnának át a robotok a biztonsági vizsgálatainkon? Hogyan találkoznának össze?

- Hiszen már jönnek is! És épp mi segítünk nekik. Mi adtunk rá utasítást. A mi tudósaink átjárnak a másik oldalra, Breckenridge. Rendszeresen meglátogatják Őket. Nagyon találóan rátapintott, milyen furcsa, hogy a robotikában ez nem divat. Nos, a tudósaink közül tíz még mindig náluk van, és helyettük tíz emberszabású robot érkezik Cheyennebe.

- Ez nevetséges.

- Szerintem nem annyira, Breckenridge. De az egész nem működött volna, ha mi nem tudjuk meg, hogy robotok szivárogtak be Amerikába, és nem hívjuk össze ezt a konferenciát. Micsoda véletlen: maga hozott hírt először a humanoidokról, és maga javasolta a konferenciát is a napirendjével együtt, sőt, maga szervezi az egészet, és pontosan tudja azt is, ki szerepel a meghívottak listáján. Megbizonyosodott róla, hogy ott van-e az a tíz?

- Dr. Lynn! - kiáltotta dühtől elfúló hangon Breckenridge. Fölkészült, hogy előrevetődjön.

- Ne mozduljon! - csattant rá Lynn. - Sugárvető van nálam. Most szépen megvárjuk, hogy a tudósok egyenként befussanak. Akkor a röntgenberendezéssel átvizsgáljuk őket. Megmérjük a radioaktivitásukat. Ellenőrzés nélkül egyikük sem találkozhat senkivel. Ha mind az ötszáz tisztának bizonyul, átadom a sugárvetőmet, és jöjjön aminek jönnie kell. Csakhogy attól tartok, megfogjuk találni a tíz emberszabású robotot. Üljön le, Breckenridge.

Mindketten letelepedtek.

- Várunk - mondta Lynn. - Ha elfáradok Laszlo levált. Várunk.

Manuelo Jiminez professzor a Buenos Aires-i felsőfokú oktatási intézmények igazgatója a sztratoszférarepülő fedélzetén robbant föl, öt kilométernyire az Amazonas völgye fölött. Egyszerű kémiai reakció volt, de azért a gépet teljesen szétvetette.

Dr. Herman Liebowitz a MIT-ről egy mágnesvasúton robbant föl, húsz embert ölve meg és még több százat megsebesítve.

Hasonlóképp végezte úton Cheyenne felé dr. Auguste Marin, a montreali L' Institut Nucléonique-ról, és még hét másik tudóstársa.

Laszlo sápadtan, hebegve rontott be az első hírekkel. Lynn még csak két órája ült ott, Breckenridge-dzsel szemben, kezében a sugárvetővel.

- Először azt hittem, megőrült, főnök - kezdte Laszlo -, de igaza volt. Tényleg robotok voltak. Annak kellett lenniük. - Gyűlölettől lángoló szemmel nézett Breckenridge-re. - De valaki figyelmeztette őket. Maga figyelmeztette őket, és most nem maradt egy sem épségben. Egyet sem vizsgálhatunk meg.

- Úristen! - kiáltott föl Lynn, eszelős gyorsasággal előrenyújtotta sugárvetőjét, és lőtt. A nemzetbiztonsági tisztnek eltűnt a nyaka. A test előrebukott; a fej nagyot koppanva ért földet, és kacskaringózva gurulni kezdett.

- Nem fogtam föl - nyögte Lynn. - Azt hittem egyszerű áruló, semmi több.

Laszlo mozdulatlanul állt, szája tátva, de egy szót sem bírt kinyögni.

- Hát persze hogy figyelmeztette őket - folytatta Lynn rikácsolva. - De hogyan tehette volna végig ebben a székben ülve, hacsak nincs beleépítve egy rádióadó? Hát nem érti? Breckenridge is járt Moszkvában. Az igazi Breckenridge még mindig ott van. Ó, uramisten, hát tizenegy volt belőlük!

Laszlo végre rekedten fölmordult: - De ő miért nem robbant föl?

- Gondolom, azt várta, vajon a többiek megkapták-e a parancsát, és rendben megsemmisültek-e. Uramatyám, uramatyám, amikor maga berontott a hírrel, és ráébredtem az igazságra, azonnal lőnöm kellett. Csak az isten tudja, hány másodperccel voltam gyorsabb nála.

- Legalább maradt egy amit tanulmányozhatunk - mondta Laszlo még mindig remegve. Lehajolt, és ujját belemártotta a lefejezett test nyakából csordogáló ragacsos folyadékba.

Nem vér volt, hanem a legfinomabb gépolaj.

Libamájpástétom

Ha akarnám, se mondhatnám meg a nevem, s az adott körülmények közt nem is akarom megmondani.

Nem nagyon értek az íráshoz, ezért Isaac Asimov írta ezt le helyettem. Többféle okból esett a választásom őrá. Először is, mert biokémikus, tehát érti, amit mondok neki, legalábbis egy részét. Másodszor, mert tud írni; legalábbis megjelent néhány érdekes könyve - ami persze nem ugyanaz.

Nem én voltam az első, akinek abban a kitüntetésben volt része, hogy találkozott a Lúddal. A Lúd egy Ian Angus MacGregor nevezetű gyapottermelő farmeré volt, mielőtt állami tulajdonba ment át.

A farmer 1955 nyaráig tucatnyi levelet írt a mezőgazdasági minisztériumnak, és a lúdtojások kikeltetéséről kért felvilágosítást. A minisztérium elküldött neki minden hozzáférhető könyvet, ami e tárggyal összefüggött, de a gazda levelei egyre lelkesebben s nyíltabban utaltak "barátjára", a terület kongresszusi képviselőjére.

Nekem annyi közöm van a dologhoz, hogy a mezőgazdasági minisztérium alkalmazásában állok. Minthogy 1955 júliusában részt vettem San Antonióban egy tanácskozáson, főnököm megkért, szakítsam meg utamat MacGregornál, és nézzem meg, mit segíthetnék neki.

1955. július 14-e volt, amikor megismertem a Ludat.

Először MacGregort ismertem meg. Ötven-valahány éves, barázdált arcú férfi volt, csupa gyanakvás. Átnéztem az összes felvilágosítást, amit előzőleg kapott, azután udvariasan megkérdeztem, láthatnám-e a libáit.

Így szólt:

- Nem libák, mister; csupán egyetlen liba.

Erre megkérdeztem:

- Láthatnám azt az egyetlen libát?

- Inkább ne.

- Hát akkor nem segíthetek önnek többet. Ha csak egyetlen liba, akkor valami baj van vele. Minek kell egyetlen libáért aggodalmaskodni? Egye meg.

Fölkeltem, s a kalapomért nyúltam.

- Várjon! - kiáltotta, s csak állt ott, ajka megfeszült, szeme összehúzódott, és csöndes küzdelmet folytatott önmagával. - Jöjjön velem!

Kimentem vele egy ólhoz a ház mellett; szögesdrót kerítés és bezárt ajtó vette körül, és egyetlen liba volt benne: a Lúd.

- Ez a LÚD - így mondta, szinte hallani lehetett a nagybetűket.

Rábámultam az állatra. Olyan volt, mint minden más liba, kövér, önelégült és ingerlékeny.

MacGregor közölte:

- És ez az egyik tojása. Inkubátorban volt. Semmi se történik. - Előhúzta overalljának bő zsebéből. Valami különös feszültség volt abban, ahogy tartotta.

Töprengtem. Valami nem volt rendjén a tojással. Kisebb és kerekdedebb volt a szokásosnál.

- Tessék, vegye el! - mondta MacGregor.

Érte nyúltam, elvettem, illetve megpróbáltam elvenni. Annyi erőfeszítéssel, amennyi egy tojásnak dukál, s az ott maradt, ahol volt. Több erő kellett hozzá, akkor aztán sikerült.

Most már tudtam, mi volt a furcsa abban, ahogyan MacGregor tartotta. Majd nem egykilós volt.

Csak néztem, mint nyomja le a tenyerem, MacGregor pedig megeresztett egy sanyarú mosolyt.

- Ejtse le! - mondta.

Én csak rábámultam a gazdára, erre aztán kivette a kezemből, és ő maga ejtette le.

Lepottyant az ázott talajra. Nem tört össze. A fehér tojáshéj megrepedt, ahol a tojás földet ért. Apró darabkák pattantak le róla, s alóla tompa sárga színű anyag fénylett elő.

Megreszketett a kezem. Ujjaim semmi más mozdulatra nem voltak képesek, de lehántottam még egy kis héjat, és a sárga belsejét néztem.

Nem volt szükség analízisre. A szívem megsúgta.

Szemtől szemben álltam a Lúddal!

A Lúddal, amely aranytojást tojt! Első gondolatom az volt, hogy rávegyem MacGregort, váljon meg az aranytojástól. Szinte magamon kívül voltam.

- Nyugtát adok róla magának. Garantálom, hogy megkapja az árát. Mindent elkövetek.

- Nem akarom, hogy az állam beleüsse az orrát - mondta makacsul.

Ám én kétszer olyan makacs voltam, s a végén aláírtam egy nyugtát, ő pedig kiterelt a kocsimhoz, ott állt az úton, amikor elhajtottam, és követett a tekintetével.

A mezőgazdasági minisztériumban Louis P. Bronstein az osztályvezetőm. Jó viszonyban vagyunk, s úgy hittem, el tudom magyarázni a dolgokat anélkül, hogy nyomban elmegyógyászati megfigyelés alá helyezzenek. Ennek ellenére nem vállaltam a kockázatot, és úgy fogtam neki a ravasz, trükkös tálalásnak, hogy egyszerűen letettem a tojást kettőnk közé.

Így szóltam:

- Ez egy sárga színű fém, réz is lehetne, épp csak nem az, mert közömbös a koncentrált salétromsav iránt.

Bronstein így felelt:

- Ez valami csalás. Csak az lehet.

- Csaló, aki valódi aranyat használ? Ne feledd, amikor megláttam ezt a tojást, teljesen beborította az eredeti, töretlen tojáshéj. Kalcium-karbonát.

A Lúd-kísérlet kezdetét vette. Ez 1955. július húszadikán történt.

Kezdettől én voltam a felelős kutató, és névlegesen egész idő alatt az maradtam, noha a dolgok hamarosan túlnőttek rajtam.

Ezzel az egyetlen tojással kezdtük. Átlagsugara 35 millimétert tett ki (a leghosszabb átmérője 72 milliméter, a legkisebb átmérője 68 milliméter). Az aranyburok 2,45 milliméter vastag volt. Amikor később más tojásokat tanulmányoztunk, ezt az értéket elég magasnak találtuk. Az átlagos vastagság 2,1 milliméteresnek bizonyult.

Ezen belül csakugyan tojás volt. Szemre-szagra: tojás.

Analizálták a részecskéket, és a szerves alkotóelemek meglehetősen normálisnak bizonyultak. A fehérje 9,7 százalék albumin. A sárgájában a normális arányú vitellin, koleszterol, foszfolipid és karotin rejlett. Nem volt elég anyagunk ahhoz, hogy a nyomelemeket megtaláljuk benne, de amikor több tojás állt rendelkezésünkre, ezt is megvizsgáltuk, és semmi szokatlan nem derült ki, ami a vitamin-, koenzim-, nukleotid-, kénhidrogén-és más csoportokat illeti.

Egyetlen fontos és jelentős abnormitás mutatkozott, s ez a tojás reagálása a hőre. A sárgája kis adagja, ha melegítették, szinte azon nyomban keményre főtt. Megetettünk egy egérrel egy adag keményre főtt tojást. Túlélte.

Magam is elmajszoltam egy másik darabkáját. Valójában túl pici volt ahhoz, hogy az ízét érezzem, de rosszul lettem tőle. Pusztán pszichoszomatikus alapon, biztos vagyok benne.

Boris W. Finley, a Temple Egyetem biokémiai tanszékéről - hivatalunk tanácsadója - ellenőrizte ezeket a vizsgálatokat.

Az azonnali megkeményedésről ezt mondta:

- Az, hogy a tojásproteinok ilyen könnyen változnak meg hő hatására, mindenekelőtt részleges természetellenességre vall, és a burok természetét figyelembe véve az a vétkes a nehézfém okozta fertőzöttségért.

így hát a sárgája egy kis részében kielemezték a szervetlen alkotórészeket, s kiderült, hogy sok benne a klór-aranysavas ion, ez az egyetlen olyan ion, amely egyatomnyi aranyat és négyatomnyi klórt tartalmaz, vegyjele: AUCI4. (Az arany jele, az "Au" az arany latin nevéből - "aurum" - származik.) Amikor azt mondom, hogy nagy volt a klór-aranysavas iontartalma, ezt úgy értem, hogy 3,2 ezrelék volt benne, vagyis 0,32 százalék. Ez épp elég magas ahhoz, hogy föl nem oldódó "arany-protein" - vegyületet alkosson, amely azután könnyen megszilárdul.

Finley így szólt:

- Nyilvánvaló, hogy ez a tojás nem tud kikelni. Mint ahogy más hasonló tojás se tud. Megmérgezi a nehézfém. Az arany csillogóbb az ólomnál, de éppoly mérgezően hat a proteinokra.

Rosszkedvűen adtam igazat neki:

- Legalább a pusztulástól is megóvja.

- így igaz. Magára valamit is adó baktérium nem lakna ebben a klór-aranyfémes levesben.

A burokban lévő arany végső spektrografikus elemzése következett. Virtuálisan tisztának bizonyult. Az egyetlen megállapítható tisztátalanság vas volt, amely az összesnek 0,23 százalékát tette ki. A tojássárgája vastartalma is kétszerese volt az átlagosnak. Pillanatnyilag azonban nem foglalkoztunk a vastartalom dolgával.

Egy héttel a Lúd-kísérlet megkezdése után expedíció indult Texasba. Öt biokémikus ment - a hangsúly akkor még a biokémián volt, tudják -, felszereléssel teli teherautókkal és katonaosztaggal. Természetesen én is velük tartottam.

Mihelyt odaértünk, elvágtuk MacGregor farmját a külvilágtól. Ez szerencsés dolog volt, mármint a biztonsági intézkedések, amelyeket kezdettől fogva foganatosítottunk. Az indok az elején téves volt, de az eredmény végül mellette szólt.

A minisztérium azért akarta kezdettől titokban tartani a Lúd-kísérletet, mert még mindig úgy vélték, lehet, hogy ügyes csalás, s ha az, nem akarták megkockáztatni a rossz sajtót.

Ha pedig nem csalás, akkor nem kockáztathatták meg a sajtószaglászást, ami bizonyosan túltett volna minden addigi liba-aranytojás történeten.

Csak a Lúd-kísérlet kezdete után jóval, bőven a MacGregor farmjára történt érkezésünk után vált világossá az ügy valódi jelentősége.

MacGregornak persze nem volt ínyére, hogy az emberek és a felszerelés ott van a nyakán. Nem örült, amikor közölték vele, hogy a Lúd állami tulajdon. Attól se volt elragadtatva, hogy begyűjtik a tojásait.

Nem tetszett neki, de egyetértett vele - ha ugyan egyetértésnek nevezhető az olyan tárgyalás eredménye, amelyet úgy folytatnak le, hogy az ember istállójának szegezett géppisztolyokkal és szuronyokkal tízen vonulnak fel a vita közben.

Természetesen kártérítést kapott. Mit számít a pénz a kormánynak?

A Ludat éjjel-nappal őrzés alá helyezték, és haditörvényszékkel fenyegették azt, aki hagyja, hogy bármi baja essék. Ha azok közül a katonák közül olvassa valaki ezt a cikket, hirtelen megérti majd, mi zajlott ott. S ha igen, alighanem lesz annyi esze, hogy tartsa a száját. Feltéve legalábbis, ha tudja, mi az érdeke.

A Lúd vérét minden lehetséges vizsgálatnak alávetették.

Két százezred rész (0,002 százalék) klór-aranysavas iont tartalmazott. A májhoz vezető vénából vett vérben több volt, mint másutt, majdnem négy százezred rész.

- A máj - morogta Finley.

Röntgenfelvételeket készítettünk. A negatívon a máj ködös, halványszürke tömeg volt, világosabb a körülötte lévő belső részeknél, több röntgensugarat nyelt el, mert több aranyat tartalmazott.

A vérerek világosabbnak mutatkoztak, mint maga a máj, a petefészkek pedig teljesen fehérek voltak. Egyáltalán nem jutottak át rajtuk a röntgensugarak.

Érthető volt, s Finley az első jelentésben ezt oly nyíltan leszögezte, ahogyan csak lehet. A jelentés egy részlete, más szavakkal, így szólt:

"A klór-aranysavat a máj választja ki a véráramba. A petefészkek csapdául szolgálnak az ionnak, amely ott fémes arannyá redukálódik, és burokként vonja be a kifejlődő tojást. Viszonylag magas koncentrációjú redukálatlan klór-aranysavas ion hatol be a kifejlődő tojás tartalmába. Semmi kétség: a Lúd ezt a folyamatot arra használja fel, hogy megszabaduljon az aranyatomoktól, amelyek, ha fölgyülemlenének, kétségtelenül megmérgeznék. Tojáshéj általi kiválasztódás: újdonság az állatvilágban, sőt egyedülálló, de tagadhatatlan, hogy ez tartja életben a Ludat. Sajnos azonban a petefészek olyan mértékben mérgezett, hogy kevés tojást tojik, valószínűleg nem többet mint amennyi ahhoz elegendő, hogy megszabaduljon a felgyülemlő aranytól, s az a kevés is képtelen a kikelésre."

Ez volt minden, amit írásba adott, de nekünk, többieknek hozzátette:

- így csak egyetlen, rendkívül zavarba ejtő kérdés marad.

Tudtam, mi az. Valamennyien tudtuk: honnan jön az arany?

Egy darabig nem született válasz e kérdésre, csupán néhány negatív bizonyíték. A Lúd táplálékában nem volt észlelhető arany, se aranytartalmú kavicsok, amelyeket esetleg lenyelhetett volna. A környék talajában sehol semmi nyoma aranynak, s a ház és a telek átkutatása se tárt föl semmit. Nem voltak aranypénzek, arany ékszer, aranylemez, aranyóra, nem volt semmi aranytartalmú tárgy. A farmon még csak aranytömés se akadt senki fogában.

Mrs. MacGregoron persze volt jegygyűrű, de csak ez az egyetlenegy volt egész életében, s azt hordta.

Tehát akkor honnan jön az arany?

1955. augusztus 16-án érkezett meg az első válasz a kérdésre.

Albert Nevis, Purdue-ból, gumicsövet erőltetett le a Lúd gyomrába - a madár hevesen tiltakozott az eljárás ellen azzal az elképzeléssel, hogy megvizsgálja a táplálék útjának tartalmát. Ez volt az egyik rutinszerű kutatásunk az exogén arany megtalálására.

Csakugyan találtunk aranyat, de csak nyomokban, és minden okunk megvolt annak föltételezésére, hogy ezek a nyomok kísérték az emésztési kiválasztást, így tehát endogén - vagyis belső elválasztású - eredetűek.

Viszont fölbukkant valami más, illetve a hiánya.

Ott voltam, amikor Nevis bejött Finley irodájába, abba az ideiglenes épületbe, amelyet sebtében építettünk föl, szinte közvetlenül a libaól mellett.

Nevis így szólt:

- A Lúdnak igen alacsony az epesavpigmentje. A nyombéltartalom szinte semennyit se mutat ki belőle.

Finley a homlokát ráncolta, és ezt mondta rá:

- A májfunkció alighanem ki van ütve az aranykoncentráció miatt. Valószínűleg egyáltalán nem választ ki epesavat.

- De kiválaszt - mondta Nevis. - Epesavak normális mennyiségben találhatók. Legalábbis csaknem normális mennyiségben. Csak az epepigmentek hiányoznak. Fekálanalízist is végeztem, és ez megerősítette. Nincsenek epesavpigmentek.

Hadd magyarázzak el valamit ezen a ponton. Az epesavpigmentek szteroidok, amelyeket a máj választ ki az epébe, és azon át szivárognak a vékonybelek felső végébe. Ezek az epesavak detergensszerű molekulák, amelyek segítenek emulgálni az étrendünkben előforduló zsiradékot - vagy a Lúd étrendjében előfordulót -, és parányi buborékok formájában osztják el a nedves béltartalomban. Ez az elosztás, vagy ha úgy tetszik, homogenizálás, könnyíti meg a zsiradék megemésztését.

Az epesavpigmentek, amelyek a Lúdnál hiányoztak, valami egészen mások. A máj hemoglobinból készíti őket, a vér vörös, oxigént vivő proteinjéből. Az elhasznált hemoglobin megtörik a májban, a vérsejt leválik. A hem egy porfirin nevezetű szögletes molekulából áll, közepében egy vasatom. A máj kiveszi belőle a vasat, és elraktározza későbbi fölhasználásra, azután széthasítja a megmaradt szögletes molekulát. Ez a hasadt porfirin az epesavpigment. Barnás vagy zöldes a színe - ez további kémiai változásoktól függ -, és az epében választódik ki.

Az epepigmentet a test nem használja föl. Hulladékként szivárog az epébe. Áthalad a beleken, és a faecesszel távozik. Voltaképp az epepigment határozza meg az ürülék színét.

Finley szeme fölragyogott.

Nevis azt mondta:

- Úgy látszik, a porfirin bontóanyagcseréje nem követi a szokott folyamatot a májban. Nem így látod?

Bizony, így láttam magam is.

Ezután őrületes izgalom keletkezett. Ez volt az első bontóanyagcsere-rendellenesség a Lúdnál, nem közvetlen összefüggésben az arannyal.

Májboncolást végeztünk (ez azt jelenti, hogy lenyúltunk a Lúd májáig, és kimetszettünk belőle egy henger alakú szilánkot). Ez fájdalmat okozott ugyan a Lúdnak, de nem ártott neki. Vérmintákat is vettünk.

Ezúttal hemoglobint szigeteltünk el a vértől, a májmintánkból pedig kis mennyiségű citokrómot. (A citokrómok oxidálódott enzimek, amelyek ugyancsak tartalmaznak hemet.) Különválasztottuk a hemet, és egy része savas oldatban csillogó narancs-színű anyaggá csapódott le. 1955. augusztus 22-én öt mikrogrammunk volt már ebből a vegyületből.

A narancsszín vegyület hasonlított a hemhez, de nem hem volt. A hemben lévő vas lehet kétszeres töltésű vastartalmú ionból (Fe++) vagy háromszoros töltésű vastartalmú ionból (Fe+++), ez utóbbi esetben a vegyület neve hematin. (A vegyjel a vas latin nevéből - "ferrum" - származik.)

A hemből általunk leválasztott narancssárga vegyületben megvolt rendesen a molekula porfirinadagja, ám a közepében lévő sejt arany volt, háromszoros töltésű aranysavas ion (Au+ + + ). "Aurem": így neveztük el ezt a vegyületet, ami az "auric hem" összevonásából keletkezett szó.

Az aurem volt az első, természetben feltűnt, aranytartalmú szerves vegyület, amelyet valaha leltek. Rendes körülmények között szenzáció lett volna a biokémia világában. De most nem volt az, nem volt az ama távlatokhoz képest, amelyekre a puszta léte fényt vetett.

Úgy látszott: a máj nem hasítja epesavpigmentté a hemet. hanem auremmé alakítja át: arannyal helyettesíti a vasat. Az aurem a klóraurát ionnal karöltve belép a véráramba, és továbbhalad a petefészkekhez, ahol az arany kiválik, és a molekula porfirinadagját elrendezi valami, eddig még meg nem állapított folyamat.

További elemzések kimutatták, hogy a Lúd vérében lévő arany 29 százaléka klóraurát ion formájában kerül be a plazmába. A visszamaradó 71 százalékot a vörös vértestecskék viszik magukkal "auremoglobin" formájában. Megkíséreltük a Ludat radioaktív arany nyomaival etetni, hogy radioaktivitást találjunk a plazmában és a testecskékben, s lássuk, miként bánnak el az auremoglobin molekulákkal a petefészkekben. Úgy véltük, az auremoglobinnak sokkal lassabban kellene elhasználódnia, mint a föloldódott klóraurát ionnak a plazmában.

A kísérlet azonban megbukott, mert nem leltük meg a radioaktivitást. Ezt a tapasztalatlanságunknak tulajdonítottuk, egyikünk se volt ugyanis izotópszakember, s ez elég nagy kár, mert ez a sikertelenség jelzésértékű volt, s azzal, hogy nem ismertük fel, veszítettünk néhány hetet.

Az auremoglobin természetesen haszontalan volt az oxigén szállítása szempontjából, de csupán a vörös vérsejtek hemoglobinjának alig 0,1 százalékát tette ki, s így nem volt szerepe a Lúd légzésében.

S még mindig nyitva állt a kérdés: honnan ered az arany? Nevis dobta be az első, alapvető feltételezést.

- Meglehet, a Lúd nem arannyal pótolja a vasat - mondta azon a megbeszélésen, amelyet a csoport 1955. augusztus 25-én tartott. - Meglehet, hogy arannyá változtatja a vasat.

Mielőtt Nevist személyesen megismertem azon a nyáron, tudtam már róla a publikációiból - témaköre az epekémia és a májfunkció -, és mindig is óvatos, világos gondolkodású tudósnak tartottam. Majdnem túlságosan is óvatosnak. Az ember nem is hinné róla egy percig se, hogy efféle, teljesen nevetséges kijelentést tegyen.

S ez mutatja a Lúd-kísérlet akkori kétségbeesett és demoralizált helyzetét.

A kétségbeesés abból eredt, hogy az aranynak nem volt honnan, a szó szoros értelmében honnan jönnie. A Lúd napi 38,9 gramm aranyat választott ki, éspedig hónapokon át. Annak az aranynak jönnie kellett valahonnan, és minthogy ez kizárt, teljességgel kizárt, valamiből létre kellett jönnie. A demoralizáltság, amely e második lehetőséghez vezetett bennünket, abból eredt, hogy szembe kellett nézzünk a Lúddal, amely aranytojást tojt; a tagadhatatlanul létező LÚDDAL. S ezáltal minden lehetségessé vált. Valamennyien egy tündérmesevilágban éltünk, és valamennyien úgy reagáltunk rá, hogy elveszítettük valóságérzékünket.

Finley komolyan latolgatta ezt a lehetőséget:

- A hemoglobin - mondta - belép a májba, és kijön egy darab auremoglobin. A tojás aranyburkában az egyetlen tisztátalanság a vas. A tojássárgájában két dolog van túlsúlyban: arany, természetesen, és némi vas. Mindez iszonyúan zavaros, érthetetlen. Segítségre lesz szükségünk, emberek.

Csakugyan szükségünk volt rá, s ez jelentette a kutatás harmadik szakaszát. Az első szakasz annak idején mindössze énbelőlem állt. A második a biokémikusok testülete. A harmadik, a legnagyobb s mind közül a legfontosabb a magfizikusok inváziója lett.

1955. szeptember 5-én megérkezett John L. Billings a kaliforniai egyetemről. Hozott magával fűszereket, a többi a következő hetekre volt várható. Újabb ideiglenes építmények emelkedtek.

Már láttam magam előtt, hogy egy éven belül valóságos kutatóintézet jön létre a Lúd körül.

Az ötödik este Billings is részt vett a megbeszélésünkön.

Finley elmondta neki az eddigieket, és közölte:

- Nagyon sok komoly problémával függ össze ez a vasból aranyat gondolat. Hogy mást ne mondjak, a Lúdban lévő vastartalom összmennyisége csak félgrammos nagyságrendű, mégis napi negyven gramm arany készül belőle.

Billingsnek tisztán, magasan csengett a hangja:

- Van ennél pocsékabb probléma is. A vas a tömörülési hányados ívének legalján van. Az arany sokkal magasabban. Ahhoz, hogy egy gramm vas egy gramm arannyá alakuljon át, körülbelül annyi energia kell, mint amennyit egy gramm U-235 hasadása termel.

Finley megvonta a vállát.

- Ezt a problémát rád hagyom.

- Hadd gondolkodjam rajta! - mondta Billings.

De nemcsak gondolkodott. Egyik tette az volt, hogy izolálta a Lúd friss hemmintáit, hamuval fedte be, és a vas-oxidot Brookhavenbe küldte izotópanalízisre. Nem volt meghatározott ok erre a vizsgálatra. Csupán egyetlenegy volt a számos egyéni kutatás közül - ám ez hozta meg az eredményt.

Amikor az adatok visszaérkeztek, Billings elrágódott rajtuk. Közölte:

- Nincs Fe56.

- És egyéb izotópok? - kérdezte nyomban Finley.

- Mind jelen van - mondta Billings - kellően viszonylagos adagokban, de kimutatható Fe56 nincs.

Újra magyaráznom kell: a vas, úgy, ahogy a természetben előfordul, négy különféle izotópból áll. Az izotópok atomok változatai, egymástól atomsúly tekintetében különböznek. Vasatomok, amelyeknek atomsúlya 56, vagyis az Fe56 a vas összes atomjának 91,6 százalékát teszi ki. A többi atomnak 54, 57 és 58 az atomsúlya.

A Lúd hemjének vastartalma csupán Fe54, Fe57 és Fe58-ból állt. A következtetés nyilvánvaló. Az Fe56 eltűnik, a többi izotóp nem, s ez azt jelenti, hogy nukleáris reakció megy végbe. Egy nukleáris reakció elvihet egyetlen izotópot, a többit békén hagyja. Egy közönséges vegyi reakciónak, bármely vegyi reakciónak, valamennyi izotópot egyaránt kellene érintenie.

- De hát ez energiaszempontból lehetetlen - mondta Finley.

Enyhe gúnnyal mondta ezt, Billings bevezető megjegyzésén járt az esze. Mi, biokémikusok, nagyon is tudtuk, hogy sok reakció zajlik a testben, amelyhez energiafelhasználás szükséges, és hogy erről egy energiatermelő reakció megkettőzése gondoskodik.

Ám a kémiai reakciók csak néhány kilokalóriát adtak le vagy vettek föl per/mól. A nukleáris reakciók milliószám adtak le vagy vettek föl. Tehát egy energiaigényes nukleáris reakció energiaellátásához egy másik, energia-előállító nukleáris reakcióra van szükség.

Két napig nem láttuk Billingset.

Amikor előkerült, a következő mondandója volt:

- Ide figyeljetek. Az energiatermelő reakciónak ugyanannyi energiát kell előállítania az érintett nukleonokra átszámítva, amennyit az energiaigényes reakció elhasznál. Ha csak árnyalatnyival is kevesebbet termel, akkor nem indul be a teljes reakció. Ha csak kicsivel is többet termel, akkor az érdekelt magrészecskék csillagászati számát tekintetbe véve, a többletenergia egy másodperc töredéke alatt szét-durrantaná a Ludat.

- Tehát? - kérdezte Finley.

- Tehát a lehetséges reakciók száma nagyon behatárolt. Csupán egyetlen elképzelhető módszert sikerült találnom. Az oxigén-18, ha vas-56-tá alakítják át, elég energiát termel ahhoz, hogy a vas-56-ot arany-197-té formálja. Olyan ez, mint legurulni egy hullámvasút lejtőjén és fölszaladni a másikon. Ki kell próbálnunk ezt.

- Hogyan?

- Először, mondjuk, ellenőrizzük a Lúdban lévő oxigén izotóp-összetételét.

Az oxigén három stabil izotópból áll, többségük O16. Az O18 csupán minden kétszázötvenedik oxigénatom.

Másik vérminta. A víztartalmát lepárolnák légüres térben, és egy részét tömegspektrográffal vettük szemügyre. Volt benne O18, de csupán minden 1300-adik oxigénatomban. A várt O18 nyolcvan százaléka nem mutatkozott.

Billings így szólt:

- Ez megerősítő bizonyíték. Az oxigén-18 elhasználódik. Állandóan benne van az élelemben és vízben, amellyel a Ludat táplálják, de mégis elhasználódik. Arany-197 keletkezik. A vas-56 az egyik közvetítő, és mivel az a reakció, amely vas-56-ot használ föl, gyorsabb, mint az, amely előállítja, nincs esély rá, hogy elérje a kimutatható koncentrálódást, s az izotópanalízis igazolja, hogy nincs jelen.

Nem nyugodtunk bele, újra próbálkoztunk. Olyan vízen tartottuk a Ludat, amelyet egy héten át 018-cal dúsítottak. Az aranytermelés szinte azonnal megugrott. A hét végére 45,8 grammot állított elő, s közben a testében lévő vízben nem volt több 018-tartalom, mint azelőtt.

- Semmi kétség - mondta Billings.

Lecsapta ceruzáját, és fölállt.

- A Lúd: élő nukleáris reaktor.

A Lúd - nyilvánvaló mutáció.

Mutáció, amely egyebek közt sugárzásra vall, a sugárzás pedig napirendre hozta az 1952-ben és 1953-ban, MacGregor farmjától pár száz mérföldnyire lezajlott nukleáris kísérleteket. (Ha az olvasónak eszébe jut, hogy Texasban nem végeztek nukleáris kísérleteket, az csupán két dolgot bizonyít: nem mondok el mindent önöknek, és önök nem tudnak mindent.)

Kétlem, hogy az atomkorszak történetében valaha is folyt a háttérsugárzásnak olyan alapos elemzése, a talaj radioaktív sugárzásának olyan szigorú átvizsgálása.

Áttanulmányoztuk a régebbi feljegyzéseket, bármily szigorúan titkosak voltak is. Addigra már a Lúd-kísérletet kiemelt jelentőségűnek nyilvánították.

Még az időjárás-jelentéseket is ellenőrizték, hogy kövessék a széljárást a nukleáris kísérletek idején.

Két dolog derült ki.

Az egyik: a farmot ért sugárzás valamivel nagyobb volt a normálisnál. Sietve teszem hozzá: nem annyira, hogy bármi kárt okozott volna. Am voltak jelek rá, hogy a Lúd születése idején a farmot legalább két radioaktív eső arra húzódó széle érte. Megint sietek hozzátenni: semmi igazán káros nem volt benne.

A másik: a Lúd a farm minden libája közül, valójában a farm minden megvizsgálható élőlénye közül az egyetlen volt, amelyen nem lehetett radioaktivitást kimutatni. Tehát így tekintsék: mindenen ott volt a radioaktivitás nyoma; ez értendő hát-tér-radioaktivitáson. Ám a Lúdon nem.

Finley 1955. december 6-án jelentést küldött, amelyet a következőkben foglalhatok össze:

"A Lúd a lehető legkülönösebb mutáció, mely erősen radioaktív környezetben jött létre. Ez az a környezet, amely akkor mutációkat teremtett, és eme bizonyos mutációra jótékony hatással volt.

A Lúd enzimrendszere különféle nukleáris reakciók katalizálására képes. Hogy az enzimrendszer egyetlen vagy több enzimből áll-e, még nem ismeretes. S nem ismeretes a kérdéses enzimek természete sem. Olyan elméletet se lehet még kialakítani, amely megmondaná, miként katalizálhat egy enzim nukleáris reakciót, ezek ugyanis bizonyos kölcsönhatásokkal is összefüggenek, öt nagyságrendnyivel nagyobb erőkkel, mint a rendes kémiai reakciókkal kapcsolatos erők, amelyeket az enzimek általában katalizálnak.

Az átfogó nukleáris átalakulás: oxigén-18-ból arany-197-té. Az oxigén-18 bőségesen vám jelen környezetében, jelentős mennyiségben van a vízben és minden szerves táplálékban. Az arany-197 a petefészkeken át választódik ki. Az egyetlen ismert közvetítő a vas-56; s az a tény, hogy a folyamat során auremoglobin formálódik, annak gyanúját veti föl bennünk, hogy a közreműködő enzim vagy enzimek hemet használnak föl pótlásul.

Meglehetősen sokat gondolkodtunk azon, mekkora hatással lehet ez az átfogó nukleáris átalakulás a Lúdra. Az oxigén-18 nem árt neki, az arany-197-től pedig nehéz megszabadulnia, potenciálisan mérgezetté válik, és ez okozza terméketlenségét. Létrejötte alighanem a nagyobb veszély elkerülésének eszköze. Ez a veszély..."

De ha csak olvassa ezt a jelentést az ember, minden milyen nyugodtnak, szinte mélázónak tűnik. Valójában azonban soha nem láttam még embert, aki közelebb állt volna a gutaütéshez, s azután túlélte volna, mint Billings, amikor értesült radioaktív kísérleteinkről, amelyeket fentebb meséltem el önöknek - azokról, amelyek során nem állapítottunk meg radioaktivitást a libában, s így az eredményt, mint értéktelent félrelöktük.

Újra meg újra megkérdezte tőlünk: hogyan is tekinthettük jelentéktelen dolognak azt, hogy nem találtunk radioaktivitást?

- Olyanok vagytok, mint az a tejfölösszájú riporter, akit elküldenek, hogy tudósítson egy előkelő esküvőről, ő meg visszajön és közli: nincs anyaga, mert a vőlegény nem érkezett meg. Radioaktív arannyal tápláltátok a Ludat, és elveszítettétek. Ráadásul nem derítettetek föl természetes radioaktivitást a Lúd körül. Se carbon-14-et. Se kálium-40-et. És ezt kudarcnak tartottátok.

Radioaktív izotópokkal kezdtük táplálni a Ludat. Kezdetben óvatosan, ám 1956. január végére már lapátoltuk.

A Lúd továbbra is radioaktivitás-mentes maradt.

- És ez arra mutat - mondta Billings hogy a Lúdnak ez az enzim katalizálta nukleáris folyamata át tud alakítani minden nem stabilis izotópot stabilis izotóppá.

- Hasznos - mondtam.

- Hasznos? Maga a gyönyörűség! A tökéletes védelem az atomkor ellen. Ide figyelj, az oxigén-18 arany-197-té való átalakulásának oxigénatomonként nyolc és még valamennyi pozitront kellene fölszabadítania. Ez nyolc és még valamennyi gammasugarat jelent, mihelyt egy-egy pozitron elektronnal kombinálódik. És gammasugár sincs. A Lúd nyilván képes rá, hogy veszélytelenül nyelje le a gammasugarakat.

Gammasugarakkal kezeltük a Ludat. Mikor ennek szintje emelkedett, a Lúd kissé belázasodott, erre rémülten abbahagytuk. Igaz, csak láz volt, nem sugárzásbetegség. Másnapra lement a láz, s a Lúd makkegészséges lett.

- Tisztában vagytok vele, mire jutottunk? - kérdezte Billings.

- Tudományos csoda - mondta Finley.

- Barátom, nem látod a gyakorlati alkalmazását? Ha végére tudnánk járni a mechanizmusnak, és laboratóriumban előállíthatnánk a mását, megkapnánk a radioaktív hamu elhelyezésének tökéletes módszerét. Annak, hogy nem lépünk előre a legszélesebb körű atomgazdaság felé, az a legkomolyabb akadálya, hogy azon fáj a fejünk: nem tudunk mit kezdeni a folyamatban létrejövő izotópokkal. Rostáljuk meg nagy tartályokban enzimkészítményeken, és meg van oldva. Járjanak a végére e mechanizmusnak, uraim, és nem kell többé a fejünket törnünk az atomhulladék miatt. És védelmet találunk a sugárbetegség ellen. Változtassanak valahogy a mechanizmuson, és Ludaink lesznek, amelyek bármely szükséges elemet létrehoznak. Mi a véleményük urán-235-ös tojáshéjakról? A mechanizmust kellene ismernünk! A mechanizmust!

Ültünk ott mindahányan, s a Ludat bámultuk.

Ha legalább kikelne a tojás! Ha lenne legalább egy nukleáris reaktor libatörzsünk!

- Nyilván megesett már előzőleg is - mondta Finley. - Valahol keletkezniük kellett az efféle Ludakról szóló legendáknak.

- Várni akarsz? - kérdezte Billings.

Ha lenne egy csapat ilyen Ludunk, nekiállhatnánk szétszedni némelyiket. Tanulmányozhatnánk a petefészküket. Szövetmetszeteket és szövethasonmásokat preparálhatnánk.

Semmi haszna nem lenne.

A máj szövete az általunk kipróbált körülmények között nem reagált oxigén-18-cal.

De hát akkor érintetlen májat áraszthatnánk el. Intakt embriókat tanulmányozhatnánk, figyelhetnénk, miként fejlődik ki bennük a mechanizmus.

De egyetlen Lúddal ezt mind nem tehetjük.

Nem merjük megölni a Ludat. A Ludat, amely az aranytojásokat tojja.

A titok ennek a kövér Lúdnak a májában rejlett.

Egy hízott liba mája! Paté de foie gras! Libamájpástétom! A mi számunkra nem ínyencfalat!

Nevis elgondolkodón így szólt:

- Ötletre van szükségünk. Valami radikális új irányzatra. Valami döntő gondolatra.

- Ha csak beszélünk róla, nem jön el - mondta Billings csüggedten.

Én meg kínomban viccelődni próbáltam:

- Meghirdethetnénk az újságokban! - S erről eszembe jutott valami: - Tudományos-fantasztikus irodalom! - mondtam.

- Tessék? - így Finley.

- Ide figyelj: a tudományos-fantasztikus folyóiratok közölnek beugrató cikkeket. Az olvasók tréfának tekintik őket. Érdekli őket. - Beszéltem nekik azokról a cikkekről, amelyeket Asimov írt, s amelyeket olvastam valaha.

Hűvösen elutasító volt a hangulat.

- Még a biztonsági szabályokat se szegnénk meg - mondtam -, mert senki se hinné el. - Azokról az 1944-es időkről meséltem nekik, amikor Cleve Cartmill írt egy novellát, s megírta benne - egy évvel a valóság előtt - az atombombát, s az FBI rá se rántott. És a sci-fi olvasói teli vannak ötlettel. Ne becsüljétek le őket. Még ha beugrató cikknek tekintik is, beküldik hozzászólásaikat a szerkesztőnek. És mivel saját ötletünk nincs, és zsákutcába kerültünk, mit veszíthetünk?

Még mindig nem kaptak rajta.

Tehát így szóltam:

- És tudjátok... A Lúd se él örökké.

Ez megtette a magáét.

Meg kellett győznünk Washingtont; azután megkerestem John Campbellt, a folyóirat szerkesztőjét, ő pedig előkerítette Asimovot.

Most pedig elkészült a cikk. Elolvastam, jóváhagyom, és arra biztatom önöket: egy szavát se higgyék. Kérem önöket, egy szavát se.

Csak...

Nincs valami ötletük?

Kogi jérdés

Kétség se fért hozzá, hogy Montie Stein ügyes csalással több mint 100 000 dollárt lopott. Ahhoz se fért kétség, hogy egy nappal az elévülési törvényben előírt idő után tartóztatták le.

A mód, amellyel a közbeeső időben elkerülte az őrizetbe vételt, hozta létre a korszakalkotó pert a New York állam kontra Harlow Stein ügyben - minden következményével együtt. Ez vezette be a törvénykezésbe a negyedik dimenziót.

Ugyanis, ha hiszik, ha nem, Stein a csalás s a száz rongy eltulajdonítása után beszállt egy időgépbe, amelynek birtokába törvénytelenül jutott, és hét évvel és egy nappal előre állította a berendezést.

Stein ügyvédje egyszerűen fogalmazott. Az időben elrejtőzni alapvetően más, mint a térben elrejtőzni. Ha a törvény nem talál rá Steinre a hétéves szünet alatt, az a törvény baja.

A kerületi ügyész rámutatott, hogy az elévülési törvényt nem a törvény és a bűnöző közti társasjátéknak szánták. Eme irgalmas intézkedés célja: megvédeni egy tettest attól, hogy a végtelenségig rettegjen a letartóztatástól. Bizonyos bűnök esetében az őrizetbe vételtől való szorongás - úgymond - épp elég nagy büntetés. De az ügyész ragaszkodott hozzá: Stein nem szorongott semeddig se.

Stein ügyvédje rendíthetetlen maradt. A törvény szót sem ejt a tettes félelmének és rettegésének időtartamáról. Egyszerűen csak időbeli határt szab.

Az ügyész szerint Stein nem is élte át az elévülési időt.

A védelem szerint Stein most hét évvel idősebb mint a bűn elkövetése idején volt, s ezért átélte az elévülési időt.

Az ügyész kétségbe vonta ezt az állítást, mire a védelem előtárta Stein születési bizonyítványát. Stein 2973-ban született. A bűntett idején, 3004-ben harmincegy éves volt. Most, 3011-ben harmincnyolc.

Az ügyész azt kiabálta, hogy Stein fiziológiailag nem harmincnyolc, hanem harmincegy éves.

A védelem fagyosan rámutatott, hogy a törvény, ha az egyént épelméjűnek nyilvánítják, pusztán a kronológiai korát veszi figyelembe, amely csak úgy állapítható meg, ha a jelenlegi évszámból kivonják a születési évszámot.

Az ügyész kijött a sodrából, és tajtékzott: ha Stein ép bőrrel megússza, a törvény-könyvek fele hasznavehetetlenné válik.

Akkor változtassák meg a törvényeket, mondta a védelem, úgy, hogy számításba veszik az időutazást; de amíg a törvényeket nem változtatják meg, hajtsák végre betű szerint.

Neville Preston bíró egyheti gondolkodási időt kért, azután döntést hozott. Ez fordulópont volt a jogtörténelemben. Kár, hogy egyesek gyanítják: Preston bíró gondolkodásmódját megingatta az a leküzdhetetlen impulzus, hogy úgy fogalmazza meg döntését, ahogy megfogalmazta.

A döntés ugyanis ennyiből állt:

"Időbújócska, Stein úr megúszta."

Egy apa emlékműve

Első alkalom? Valóban? De nyilván hallott már róla. Igen, ebben teljesen biztos voltam.

Ha valóban érdekli a felfedezés története, higgye el, örömmel elmesélem önnek. Ezt a történetet mindig is szerettem elmesélni, de eddig nem sokan adtak rá alkalmat. Sőt egyesek azt tanácsolták, hogy hallgassam el mélyen. Merthogy ütközik az apám köré nőtt legendákkal.

Ettől függetlenül én úgy tartom, hogy az igazság értékes dolog. De még erkölcsi tanítás is van benne. Egy ember egész életében arra fordítja minden energiáját, hogy kielégítse a saját kíváncsiságát, aztán merő véletlenségből, és anélkül hogy akarná, az emberiség jótevőjévé válik.

Apám egyszerű elméleti fizikus volt, aki az időutazás kutatásának szentelte az életét. Szerintem egyszer sem gondolt bele, hogy az időutazás mit jelenthet a homo sapiens számára. Tudja, egyszerűen csak kíváncsi volt az univerzumot irányító matematikai törvényekre és kapcsolatokra.

Éhes? Annál jobb! Azt hiszem, körülbelül fél óra kell hozzá. Tisztességesen meg fogják csinálni egy magafajta hivatalos személynek. Számunkra ez becsületbeli ügy.

Szóval, a kezdet kezdetén apám szegény volt, amilyen szegény csak egy egyetemi professzor lehet. Végül viszont vagyonos lett. A halálát megelőző években mesebeli gazdagságra tett szert, és ami engem, a gyermekeimet és az unokáimat illeti - hát, a saját szemével is meggyőződhet róla.

Még szobrokat is állítottunk neki. A legrégebbi azon a domboldalon áll, pontosan ott, ahol megtörtént a nagy felfedezés. Ha kitekint az ablakon, ön is megnézheti. Igen, így. El tudja olvasni a feliratot? Attól tartok, rossz szögből látjuk. Na, mindegy...

Mire apám belekezdett az időutazás kutatásába, a legtöbb fizikus már felhagyott a probléma tanulmányozásával, mert nem éltek meg belőle. Az egész akkor kezdődött, amikor megteremtették az első Krono-csatornákat.

Igazából nem sok látnivalóval szolgáltak. Tökéletesen irracionálisak és irányít-hatatlanok voltak. A kép torz volt és homályos, a legjobb esetben is két láb átmérőjű, ráadásul hamar szétfoszlott. Ha valaki megpróbál a múltra fókuszálni, az körülbelül olyan, mintha egy veszettül tomboló hurrikánban sodródó madártollat próbálna figyelemmel követni.

Egyesek megpróbáltak csáklyákat akasztani a múltba, de az ugyanolyan kiszámíthatatlan maradt. Néha egy-két másodpercre sikerült, ha valaki keményen nekidőlt a csáklyának, de a hajtómű legtöbbször azt sem tudta átjuttatni. Semmit sem szereztünk a múltban, egészen addig, amíg - nos, mindjárt rátérek.

A fizikusokból ötvenévnyi helyben toporgás után kiveszett az érdeklődés. Az addig alkalmazott műszaki megoldások zsákutcának bizonyultak, tökéletes zsákutcának. így, visszatekintve azt kell mondjam, igazából nem is hibáztatom őket. Néhányan még azt is megpróbálták bebizonyítani, hogy a csatornákban valójában nem is a múlt látszik, csakhogy túl sokszor pillantottak meg rajtuk keresztül élő állatokat, olyan állatokat, amelyek mára kihaltak.

A lényeg, hogy amikor az időutazás már-már feledésbe merült, megjelent a színen apám. Rávette a kormányt, hogy adjon neki támogatást egy saját Krono-csatorna felállításához, és újrakezdte az egészet.

Abban az időszakban én is segítettem neki. Akkoriban kerültem ki az egyetemről, ahol én is fizikai doktorátust szereztem. De hiába a sok közös erőfeszítés, nagyjából egy évvel később bajba kerültünk. Apám nehezen tudta megújíttatni a támogatást. Az ipart nem érdekelte az időutazás, és az egyetemi kar úgy határozott, hogy apám bemocskolja az egyetem jó hírét azzal, hogy holt területen kutat a maga szemellenzős módján. A dékán, aki a tudománynak csupán a pénzügyi vonatkozásaihoz értett, célozgatni kezdett arra, hogy apámnak más, jövedelmezőbb tevékenységre kéne váltania, végül pedig kirúgatta őt a karból.

A dékán - aki apám halálakor még élt, és tovább számolgatta a dollárjait - alighanem furcsán érezte magát, amikor apám egymillió dollárt hagyott az egyetemre, aztán egy utolsó pótvégrendeletben visszavonta az adományt, azzal az indokkal, hogy a dékán túlontúl szűk látókörű. De ez már posztumusz bosszú volt. Évekkel korábban...

Nézze, én igazán nem szeretnék parancsolgatni, de kérem, ne egyen több mini-kiflit. Az üres leves is csillapítja a mardosó étvágyat, ha lassan eszik.

Szóval, azért elboldogultunk valahogy. Apám megtartotta a felszerelést, amit a támogatásokból vásárolt. Kihozta az egyetemről, és itt állította fel.

Az első években, amikor magunkra maradtunk, nehéz életünk volt. Én egyfolytában győzködtem apámat, hogy adja fel. De ez sosem következett be. Hajthatatlan volt, és valahányszor megszorultunk, mindig sikerült felhajtania néhány ezer dollárt.

Az élet ment tovább, de ő nem hagyta, hogy bármi megzavarja a kutatásban. Anyám meghalt; apám tisztességgel eltemette, aztán visszatért a feladatához. Jómagam megnősültem, született egy fiam, aztán egy lányom, és nem lehettem mindig mellette. Nélkülem is folytatta. Egyszer eltörte a lábát, és hónapokig dolgozott úgy, hogy a gipszkötés miatt jóformán járni sem tudott.

Így aztán hittem benne. És persze segítettem is neki. Tárgyalásokat folytattam itt, helyben, és alkudoztam Washingtonnal. De a munkának ő volt a szíve-lelke.

Mindennek ellenére, nem jutottunk sehová. A nagy nehezen összekapart pénzt akár a Krono-csatornába is beleönthettük volna - nem mintha bármi átjutott volna rajta.

Még annyi eredményt sem értünk el, hogy legalább átdöftünk volna egy csáklyát a csatornán. Egy alkalommal majdnem sikerült. Már kétujjnyira kidugtunk egy csáklyát a másik végéből, amikor a fókusz megváltozott. A rúd kettévált, úgyhogy valahol a mezozoikumban egy emberkéz készítette acélbot rozsdásodik egy folyóparton.

Aztán egy napon, a döntő napon, a fókusz tíz hosszú másodpercig fennállt. Ennek körülbelül egy a milliárdhoz volt az esélye. Magasságos ég, micsoda őrült izgalom fogott el minket, miközben felállítottuk a kamerákat! Eleven állatokat láttunk közvetlenül a csatorna másik végénél, amelyek lendületesen mozogtak.

És mindennek a tetejébe a Krono-csatorna átjárhatóvá vált, míg végül megesküdtem volna, hogy köztem és a múlt között nincs más, csak levegő. Az alacsony fokú átjárhatóság bizonyára kapcsolatban állt a hosszan fennálló fókusszal, de ezt sosem sikerült bebizonyítanunk.

Kell-e mondjam, egyetlen csáklya sem volt a kezünk ügyében. Viszont még az alacsony átjárhatóság is elegendőnek bizonyult, ugyanis valami átsuhant a csatornán, a múlt felől közeledett a mába. Hopp, ösztönösen előrenyújtottam a kezemet, és elkaptam azt a valamit.

Ebben a pillanatban elvesztettük a fókuszt, de ezúttal nem keseredtünk el. Vad lelkesedéssel bámultuk azt, amit a kezemben tartottam. Egy jókora, száraz sártömb volt. Az oldalai egyenesre nyíródtak ott, ahol elérték a Krono-csatorna határait, és ebben a sártömbben tizennégy tojás lapult. Akkorák voltak, mint egy kacsatojás.

Azt mondtam apámnak:

- Dinoszaurusztojások? Gondolod, hogy tényleg azok?

- Talán - felelte apám -, nem tudhatjuk bizonyosan.

- Mi lenne, ha kikeltetnénk őket? - vetettem fel, és erős, szinte fékezhetetlen izgalom lett úrrá rajtam. Olyan óvatosan raktam le a sártömböt, mintha egy hatalmas platinadarabot fogtam volna a kezemben. Még akkor is sugárzott belőle az ősi nap melege. Aztán apámhoz fordultam, és azt mondtam neki: - Apa, ha kikeltetjük őket, olyan teremtményeink lesznek, amik már legalább százmillió éve kihaltak. Ráadásul ez lesz az első eset, hogy valóban átkerült valami a múltból a jelenbe. Ha ezt a nyilvánosság elé tárjuk...

A megszerezhető támogatásokra gondoltam, valamint a népszerűségre, meg arra, hogy mindez mit jelenthet apám számára. Már előre láttam a dékán arcára kiülő döbbenetet.

De apám másként vélekedett. Határozottan kijelentette:

- Erről senkinek egy szót se, fiam! Ha híre megy, húsz kutatócsapat veti rá magát a Krono-csatornákra, és hamar utolérnek minket. Nem, fiam. Mihelyt megoldom a csatornák rejtélyét, felőlem olyan bejelentést teszel, amilyet csak akarsz. De addig... addig hallgatni fogunk. Ne nézz így rám, fiam! Egy éven belül megtudom a választ, ebben teljesen biztos vagyok.

Én már kevésbé voltam magabiztos, viszont szentül hittem, hogy a tojások felvértezhetnek minket mindazzal a bizonyítékkal, amire szükségünk van. Beüzemeltem egy jókora sütőt, és rendesen felfűtöttem. Keringettem benne a levegőt, és szabályoztam a páratartalmat. Beszereltem egy műszert, amely a tojásokon belüli mozgolódások első jelére riasztott minket.

Tizenkilenc nappal később, hajnali három tájban kikeltek. Tizennégy zöld pikkelyekkel borított, karmos lábú, vaskos combú, kukacfarkú, apró kenguru.

Először tirannoszauruszoknak néztem őket, de ahhoz túl kicsik voltak. Teltek a hónapok, és körülbelül akkorára nőttek meg, mint egy közepes termetű kutya.

Apám csalódottnak tűnt, de én kitartottam, és azt reméltem, végre megengedni, hogy a nyilvánosság elé tárjam az ügyet. Az egyik teremtmény még kölyökkorában elpusztult, egy másik egy verekedés során halálos sebet kapott. De a többi tizenkettő életben maradt - öt hím és hét nőstény. Tejjel, felaprított répával és főtt tojással etettem őket, és idővel teljesen hozzám nőttek. Félelmetesen ostobák voltak, de teljesen szelídek. És nagyon szépek voltak. A pikkelyeik...

Ó, de minek is áradozok, felesleges leírnom őket! A képeik minden újságban megjelentek, szerte az egész világban. Bár ha jobban belegondolok, a Marsról is láttam már fényképeket, mégsem tudok róla semmit... Na, mindegy.

De még sok idő kellett ahhoz, hogy a képek lenyűgözhessék az embereket. Húsvér mivoltukban meg aztán főleg nem láthatta őket senki. Apám hajthatatlan maradt. Eltelt egy év, kettő, aztán három. A Krono-csatornával továbbra sem volt szerencsénk. Az az egyetlen áttörés nem ismétlődött meg, de apám a világért sem adta volna fel.

Az öt nőstényünk időközben tojásokat tojt, ki is keltették azokat, és hamarosan ötven teremtményt gondoztam.

- Mihez kezdjek velük? - kérdeztem apámtól.

- Öld meg őket! - felelte.

Arra természetesen képtelen voltam.

Hogy állsz, Henri? Mindjárt kész? Helyes, csak ügyesen!

Minden forrásunk elapadt, amikor megtörtént. Nem tudtunk több pénzt felhajtani. Én minden lehetséges helyen próbálkoztam, de mindenütt visszautasításba ütköztem. Őszintén szólva, még örültem is, persze csak magamban, mert úgy hittem, hogy ilyen körülmények között apám végre befejezi. De ő csak keményen, eltökélten összepréselte a fogait, és hűvös nyugalommal belekezdett egy újabb kísérletbe.

Esküszöm magának, hogy ha nem következik be az a baleset, sosem ismerjük meg az igazságot. Az emberiség örökre meg lett volna fosztva az egyik legnagyobb jótéteménytől.

Néha így történik meg. Perkin kiszúrt egy bíborszínű árnyalatot valami trutymóban, és felfedezte az anilinfesték új árnyalatait. Remsen a szájához tette a koszos ujját, és felfedezte a szacharint. Goodyear véletlenül ráfröccsentette a kaucsukmasszáját a kályhára, és megfejtette a vulkanizálás titkait.

A mi esetünkben az történt, hogy egy félig kifejlett dinoszaurusz betévedt a kutatólaboratóriumba. Akkor már annyian voltak, hogy nem tudtam rendesen vigyázni rájuk.

A lény átlépett két érintkező felett, amelyek történetesen feszültség alatt voltak - pontosan ott, ahol most emléktábla örökíti meg az eseményt. A mai napig hiszem, hogy ilyen véletlen ezerévenként egyszer fordul elő. Vakító villanást láttunk, rövidre záró áramkörök sistergését hallottuk, és a Krono-csatorna, amit éppen aktiváltunk, szivárványszínű szikrazáporrá robbant szét.

Igazából még abban a pillanatban sem tudtuk, hogy mi hullott az ölünkbe. Csak azt tudtuk, hogy a dinoszaurusz rövidzárlatot okozott, amivel kétszázezer dollár értékű felszerelést semmisített meg. Teljesen tönkrementünk. És a sok-sok fáradozásért cserébe semmit sem tudtunk felmutatni, csupán egy jól átsült dinoszauruszt. Egy kicsit mi magunk is megpörkölődtünk, de az erőtér energiáinak java részét a szerencsétlen lény kapta. Hirtelen megéreztük a szagát. Valami csodás illat lengte be a levegőt. Apa és én csodálkozva meredtünk egymásra. Egy hosszú szárú fogóval óvatosan felvettem a hullát. A külseje szénné égett, de a pikkelyek egy érintéstől is szétmállottak, és velük együtt a bőr is. A fekete szénkéreg alatt fehér, kemény hús rejtőzött, amely a csirkemellre emlékeztetett.

Nem tudtam ellenállni a kísértésnek: megkóstoltam. Az íze körülbelül annyira hasonlított a sült csirkemell ízére, amennyire a Jupiter hasonlít egy kisbolygóra.

Akár hiszi, akár nem, noha a tudományos művünk romokban hevert körülöttünk, dinoszauruszt zabáltunk, és a hetedik mennyországban éreztük magunkat. Egyes részek elégtek, más részek félig-meddig nyersek maradtak. Nem volt hozzá köretünk, de nem is kívántuk. Nem tudtunk betelni vele, még a csontokat is tisztára szopogattuk.

Végül azt mondtam:

- Apám, ezt nem szabad kihagyni. Tenyésztenünk kell őket, gondosan és módszeresen.

Kénytelen volt egyetérteni velem. Mindenünk odaveszett. Teljesen tönkrementünk.

Meghívtam ebédre az egyik bank elnökét. Ő sült dinoszauruszt kapott tőlem, én egy komoly kölcsönt tőle, mindjárt a rákövetkező napon.

A trükk mindig bevált. Ha valaki egyszer megkóstolja azt, amit manapság "dínócsirkének" nevezünk, többé nem éri be hétköznapi ételekkel. Egy dínócsirke nélküli étel csupán egy táplálék, amit magunkba tömünk, hogy együtt tartsuk a lelkünket a testünkkel. A dínócsirke az egyedüli ennivaló.

Manapság is a családunk tulajdonában van az egyetlen létező dínócsirkenyáj, és mi vagyunk a kizárólagos beszállítói annak az egész világot behálózó étteremláncnak - ez a legelső és legrégebbi -, amelyik a nyáj köré nőtt.

Szegény apám! Sosem volt boldog, leszámítva azokat a különleges pillanatokat, amikor az asztalnál ült, és dínócsirkét evett. Tovább dolgozott a Krono-csatornán, és ugyanígy tett legalább húsz kutatócsapat is, amelyek szintén munkához láttak, pontosan úgy, ahogyan ő megjósolta. Viszont többé semmi sem jött át a csatornákon, egészen a mai napig.

Á, Pierre, köszönöm! Elsőrangú munka! Most pedig, uram, ha megengedi, vágnék önnek. íme, tessék! Semmi só, csak egy leheletnyi szósz! Igen, így... Ó, ez az, pontosan ezt a kifejezést szoktam látni azok arcán, akik első alkalommal tapasztalják meg ezt a gyönyört.

A hálás emberiség ötvenezer dollárral járult hozzá ahhoz, hogy felállítsuk azt a szobrot ott, a domboldalon, de apám még ennek az elismerésnek sem tudott örülni.

Ő csak a talapzatba vésett feliratot látta: Az ember, aki a dínócsirkét adta a világnak.

Tudja, apám egészen a haláláig csak egyetlen dologra vágyott, mégpedig arra, hogy megejtse az időutazás titkát. De hiába lett belőle az emberiség jótevője, úgy távozott a világból, hogy a kíváncsisága kielégítetlen maradt.

Évforduló

Eljött az évforduló napja.

Ebben az évben Warren Moore volt a soros házigazda. A felesége és a gyerekek a sorsukba beletörődve átvonultak az asszony szüleihez, hogy ott töltsék az éjszakát.

Moore az ajkán halovány mosollyal szemlélte a szobát. A kezdet kezdetén csupán Mark Brandon lelkesedése tartotta életben az eseményt, de aztán ő maga is megkedvelte a szívélyes megemlékezést. Úgy sejtette, hogy ez alighanem az idő múlásával függött össze - immáron húsz hosszú év állt mögöttük. Moore kisebb pocakot eresztett, a haja megritkult, az arca megereszkedett, és - ami mind közül a legrosszabb - szentimentális lett.

Valamennyi ablakot sötétre polarizálta, de még a függönyöket is behúzta. Csupán a falakon kapcsolt fel egy-egy pontlámpát, hogy így emlékezzen arra a gyér megvilágításra és a szörnyű elszigeteltségre, ami azon a régi-régi, borzalmas napon körülvette őt és a társait.

Az asztalon űrhajós ételek, táprudak és tubusok hevertek, míg középen természetesen egy bontatlan üveg állt, amely gyöngyöző, zöld Jabra-vízzel volt tele, vagyis azzal az erős szeszes itallal, amelyet csakis a marsi gombák tudtak előállítani, biokémiai úton.

Moore az órájára pillantott. Számított rá, hogy Brandon hamarosan beállít, erről az eseményről még sosem késett el. Egyedül az zavarta, hogy a legutóbbi beszélgetésük alkalmával Brandon hangja olyan furcsán csengett a hangszóróban, amikor azt mondta: "Warren, ezúttal van egy kis meglepetésem a számodra. Csak várj és figyelj! Csak várj és figyelj!"

Brandon alig öregedett, legalábbis Moore mindig így vélte. A nála fiatalabb férfi megőrizte karcsúságát és fiatalos lendületét, egészen a negyvenedik születésnapjáig. És megtartotta azon tulajdonságát is, hogy erős izgalomba jött a jó dolgoktól, míg a rosszaktól mély búskomorságba zuhant. A haja őszülni kezdett, de ezt leszámítva, amikor fel és alá járkálva, teli torokból harsogva magyarázott valamit, Moore-nak a szemét sem kellett lehunynia ahhoz, hogy újra lássa maga előtt azt a rettegő fiatalembert a Silver Queen roncsán.

Megszólalt a csengő, Moore odabökött a nyitógombra, és anélkül, hogy a bejárat felé fordult volna, megszólalt:

- Bújj be, Mark!

Egy idegen hang válaszolt, halkan és elfogódottan:

- Mr. Moore?

Moore sietve megpördült. Igen, Brandon is ott volt, csakhogy izgatottan vigyorogva toporgott a háttérben. Előtte másvalaki állt, egy alacsony, zömök, erősen kopaszodó, barna bőrű alak, akiről első pillantásra lerítt, hogy az űrben éli az életét.

Moore úgy elcsodálkozott, hogy alig tudott megszólalni, de aztán csak kinyögte:

- Mike... Mike Shea... Mike Shea, az űr szerelmére!

Egy pillanattal később már kacagva ütötték össze a kezüket.

- Mike az irodán keresztül talált rám - magyarázta Brandon, miután üdvözölte a házigazdát. - Emlékezett rá, hogy az Atom Műveknél dolgozom...

. - Hát, eltelt azóta egy kis idő - dünnyögte Moore. - Lássuk csak, tizenkét évvel ezelőtt a Földön dolgoztál...

- Mike még sosem vett részt évfordulós ünnepségen - szólt közbe Brandon. - Ehhez mit szólsz? Éppen most megy nyugdíjba. Otthagyja az űrt, és a nemrég vásárolt birtokán fog élni, Arizonában. Azért jött, hogy elbúcsúzzon, mielőtt végleg letelepszik. Csak ezért állt meg a városban, és én biztosra vettem, hogy eljön a megemlékezésre. "Miféle megemlékezés? Miféle évforduló?" - kérdezte ez a vén tökfej.

Shea vigyorogva bólogatott, és megszólalt:

- Brandon aztán elmesélte, hogy minden évben rendeztek egy kis ünnepséget.

- Ahogy mondod - felelte fellelkesülve Brandon -, és ez az első alkalom, hogy mindhárman itt vagyunk. Szóval, ez lesz az első igazi évforduló. Húsz év telt el, Mike! Húsz év telt el azóta, hogy Warren kimászott a roncsból, és levitt minket a Vestára.

Shea ezalatt körülnézett, és az asztalra mutatva megkérdezte:

- Űrhajós kaja, mi? A hangulat kedvéért. És persze Jabra. Ó, igen, emlékszem... húsz év. Sosem idéztem fel magamban, de most egyszeriben úgy látok magam előtt mindent, mintha csak tegnap történt volna. Emlékeztek, milyen volt, amikor végül visszatértünk a Földre?

- Még szép! - kurjantotta vidáman Brandon. - A felvonulások, a beszédek... Hármunk közül egyedül Warren volt az igazi hős, de ezt hiába mondogattuk, senki sem figyelt ránk. Emlékeztek?

- Hát persze - felelte Moore. - Mi voltunk az első három ember, akik valaha túléltek egy űrhajó-szerencsétlenséget. Különlegesek voltunk, márpedig a különlegességeknek kijár az ünneplés. Ezen kár töprengeni, ezek irracionális dolgok.

- Hé, és emlékeztek a rólunk írt slágerekre? Meg arra az indulóra? - kiáltotta kacagva Shea, azzal rázendített: - Dalolj, ha az Űr ösvényeit járod, és lábad fáradt, pihenni vágysz...

Brandon is beszállt a maga tiszta tenorjával, de még Moore is csatlakozott a kórushoz, így az utolsó sorok már akkora hangerővel szóltak, hogy a függönyök meg-meglebbentek.

- A Silver Queen roncsááááááán! - bömbölték végül torkuk szakadtából, és harsogó nevetésben törtek ki.

- Bontsuk ki a Jabrát, és igyunk egyet, de éppen csak egy kortyocskát! - javasolta Brandon. - Ennek a palacknak reggelig ki kell tartania.

- Úgy látszik, Mark ragaszkodik ahhoz, hogy minden eredeti legyen - jegyezte meg Moore. - Kicsit meg is lep, hogy nem várja el tőlem, hogy kimásszak az ablakon, és körberöpködjem az épületet.

- Várjunk csak, ez nem is rossz ötlet! - hümmögte Brandon.

- Emlékeztek az utolsó pohárköszöntőre? - Shea maga elé emelte üres poharát, és ünnepélyes hangnemben idézte: - "Uraim, igyunk az egyévi készletre a jó öreg hákettőóból, ami mindvégig nálunk volt." Három részeg disznó szállt le, ne szépítsük. Hát, kölykök voltunk. Még csak harmincéves voltam, és öregnek tartottam magam. És most... - a hangjából hirtelen sóvárgás érződött - elküldtek nyugdíjba.

- Igyunk! - mondta Brandon. - A mai napon ismét harminc vagy, és emlékezzünk arra a napra a Silver Queen fedélzetén, még ha más nem teszi is. A megbízhatatlan és feledékeny emberiség!

- Mégis, mire számítottál? - kérdezte nevetve Moore. - Hogy majd világszerte megemlékezéseket fognak tartani minden évben, űrkajákkal és Jabrával, vagyis a rituális étellel-itallal?

- A mai napig mi vagyunk az egyetlenek - vitatkozott Brandon -, akik valaha túléltek egy űrhajó-katasztrófát, és tessék, nézz csak ránk! Feledésbe merültünk.

- Én nem bánom - válaszolta Shea. - Az elején jól éreztük magunkat, aztán a népszerűség jókora lökést adott, amitől hamar feljebb kerültünk a létrán. Jól boldogultunk, Mark. így járt volna Mike Shea is, ha nem akart volna visszatérni az űrbe.

- Én pontosan ott szeretek lenni - közölte vigyorogva és a vállát vonogatva Shea.

- És nem bánom, hogy így történt. A biztosítótól kapott kártérítés még megvan, vagyis csinos kis pénz vár rám most, hogy nyugdíjba megyek.

- A roncs a Bolygóközi Biztosítótársaság tulajdonába került - idézte fel Brandon.

- Jut eszembe, valami azért még most is hibádzik. Ha manapság azt mondod valakinek, "Silver Queen", az illető csakis Quentinre gondol, ha egyáltalán gondol valakire.

- Kire? - kérdezte Shea.

- Quentinre. Dr. Horace Quentinre - magyarázta Brandon. - A szerencsétlenség egyik áldozatára. Ha megkérdezed valakitől: "És mi van azzal a három fickóval, akik túlélték?", akkor csak bámulnak rád, és visszakérdeznek: "Tessék?".

- Ugyan, Mark, nézz szembe a tényekkel! - mondta higgadtan Moore. - Dr. Quentin egyike volt a világ legnagyobb tudósainak, mi pedig a világ három senkije voltunk és vagyunk.

- De mi túléltük! - makacskodott Brandon. - Az űrhajózás történetében mi vagyunk az egyetlenek, akik túléltek egy űrkatasztrófát.

- Valóban? Akkor ezt hallgasd meg! - vitatkozott Moore. - John Hester is a hajón utazott, és ő is fontos tudós volt. Nem éppen Quentin osztályában játszott, de fontos volt. Történetesen mellette ültem az utolsó vacsora alatt, mielőtt a szikla nekünk ütközött. És csak azért, mert Quentin ugyanazon a roncson vesztette életét, Hesterről is megfeledkeztek. Senki sem emlékszik arra, hogy Hester a Silver Queenen halt meg. Csakis Quentinre emlékeznek. Igaz, mirólunk is elfelejtkeztek, de mi legalább élünk.

- Megmondom, mi történt - jelentette ki rövid hallgatás után Brandon, amivel elárulta, hogy nem fogott rajta Moore érvelése. - Megint száműztek minket egy lakatlan helyre. Húsz évvel ezelőtt a Vestán kötöttünk ki. Mára a feledésbe száműztek minket. Most végre összegyűltünk mind a hárman, és ami történt, az nem történhet meg még egyszer. Húsz évvel ezelőtt Warren lerángatott minket a Vestára. Most pedig gyerünk, oldjuk meg az új problémát!

- Szeretnél kitörni a feledésből? - kérdezte Moore. - Szeretnél híres lenni?

- Persze! Miért is ne? Tudsz ennél jobb módot arra, hogy megünnepeljük a huszadik évfordulót?

- Nem, de igazán érdekelne, hogy hol akarod elkezdeni. Szerintem az emberek már egyáltalán nem emlékeznek a Silver Queenre, leszámítva Quentint, így aztán ki kell találnod valami megoldást arra, hogy felidézd bennük a baleset emlékét. És ez még csak az első lépés lenne!

Shea nyugtalanul mocorgott ültében, és töprengő kifejezés telepedett kerek arcára.

- Néhányan még emlékeznek a Silver Queenre - mondta csendesen. - Például a biztosítótársaság emberei. Tudjátok, van egy furcsa dolog, ami most jutott eszembe. Tíz-tizenegy évvel ezelőtt a Vestán jártam, és megkérdeztem valakitől, hogy ott van-e még a roncs, amit mi vittünk le oda. Az illető azt felelte: "Naná, hogy ott van! Mégis, ki vitte volna el?". Szóval, arra gondoltam, hogy a hátamra veszek egy reaktív hajtóművet, és vetek egy pillantást a maradványokra. Tudjátok, a Vestán olyan alacsony a gravitáció, hogy csak egy reaktív hajtómű kell, és máris mehettek repülni. Egyébként csak messziről tudtam megnézni a roncsot, mert mesterséges erőtér veszi körül.

- A mi Silver Queenünket? - mordult fel Brandon, a szemöldökét magasra felvonva. - És mégis, minek?

- Miután visszatértem, én is ezt kérdeztem. De nem árulták el, és azt mondták, nem tudták, hogy oda megyek. Azt is mondták, hogy a roncs a biztosítótársaság tulajdona.

- Nyilván úgy is van - dörmögte bólogatva Moore. - Miután kifizették, birtokba vették. Amikor elfogadtam a kárpótlási csekket, aláírtam egy szerződést, amiben lemondtam a mentési jutalommal kapcsolatos jogaimról. Gondolom, ti is ezt tettétek.

- De minek oda erőtér? - tért vissza az előző kérdéshez Brandon. - Mire ez a nagy titkolózás?

- Nem tudom - felelte Shea.

- Az a roncs még fémhulladékként sem ér semmit. Az elszállítása többe kerülne, mint amennyit kapnának érte.

- Igen, ez igaz - ismerte el Shea. - De azért furcsa: a mai napig gyűjtögetik a maradványokat az űrben. Egy egész rakással volt ott. A saját szememmel láttam. A roncs közelében van egy jókora hulladékhalom, ami nem áll másból, csak eltorzult fémdarabokból. Ennek is utánaérdeklődtem, és kiderült, hogy folyton érkeztek oda hajók, kisebb-nagyobb hulladékszállítmányokkal. A biztosítótársaság szabott árat fizetett a Silver Queen darabjaiért, így aztán a Vesta közelében járó hajók legénysége állandóan vadászott az űrben keringő maradványokra. Aztán, az utolsó utam során még egyszer elmentem, hogy megnézzem a Silver Queent, és a halom sokkal nagyobb volt, mint az előző alkalommal.

- Azt akarod mondani, hogy a mai napig keresik a roncsokat? - kérdezte Brandon, és a szeme furcsán csillogott.

- Nem tudom - válaszolta a vállát vonogatva Shea. - Talán leálltak időközben. De az biztos, hogy a halom nagyobb volt, mint tíz-tizenkét évvel ezelőtt, vagyis akkoriban még egy jó darabig szedegették a darabokat.

Brandon hátradőlt a székén, és a bal lábát átvetette a jobbon.

- Hát, ez tényleg fura... - dörmögte. - Egy gyakorlatias biztosítótársaság komoly pénzt áldoz arra, hogy tisztára söpörtesse a Vesta körüli űrt. Egy húszéves roncs darabjait igyekeznek összegyűjteni.

- Talán arra gyanakodnak, hogy szabotázs történt, és ehhez keresnek bizonyítékokat - vetette fel Moore.

- Húsz év elteltével? Hiába sikerülne bebizonyítaniuk, a pénzüket akkor sem kapnák vissza. Ez már halott ügy.

- Az is lehet, hogy évekkel ezelőtt leálltak a kereséssel - vélekedett Shea.

Brandon ekkor talpra ugrott.

- Hát akkor kérdezzük meg! - javasolta eltökélten. - Érdekes furcsaságba botlottunk, és már eléggé jabratizálódtam, és eleget évfordulóztam ahhoz, hogy utána akarjak járni!

- Világos - mormolta mosolyogva Shea -, de kit kérdezzünk meg?

- A Multivac-ot - felelte Brandon.

Shea nagyot nézett.

- A Multivac-ot! - ismételte vontatottan. - Mondja, Mr. Moore, van itt önnek Multivac-kivezetése?

- Igen, kérem.

- Még sosem láttam olyat, bár mindig szerettem volna.

- Nincs rajta semmi különös. Úgy néz ki, mint egy írógép. Ne keverjünk össze egy Multivac-kivezetést magával a Multivac-kal. Őszintén szólva, nem ismerek senki olyat, aki már látta a Multivac-ot.

Moore csendesen mosolyogva hallgatta a társait. Gyanította, hogy élete végéig sem fog találkozni senkivel azon technikusok közül, akik a munkanapjaik java részét egy titkos üregben töltötték, a Föld gyomrában, ahol is egy mérföldes hosszúságú szuperszámítógépet felügyeltek. Ez a gigászi gépezet, minden emberi tudás és adat tárháza, vezérelte a gazdaságot, irányította a tudományos kutatást, segített meghozni a politikai döntéseket, továbbá milliónyi szabad áramkörrel rendelkezett, amelyek megválaszolták a magánszemélyek kérdéseit, amennyiben azok nem ütköztek a magánéletet vagy a titkos adatokat védő törvényekbe.

Mialatt az energiarámpán siklottak felfelé a második szintre, Brandon megszólalt:

- Egy ideje már én is azon gondolkodom, hogy veszek egy Multivac-kivezetést a srácoknak. A házi feladatokhoz meg az effélékhez, tudjátok. De egyelőre nem tudtam rávenni magam, hogy pénzt adjak ki egy ilyen fura és drága holmiért. Elmondanád, Warren, hogy hogyan működik?

- Először nekem tegyétek fel a kérdéseket. Ha rosszul fogalmazzuk meg, a Multivac nem fog válaszolni - magyarázta Moore.

A Multivac-kivezetés a külsejét tekintve valóban egy az átlagosnál kicsivel bonyolultabb írógépnek tűnt.

Moore beütötte a koordinátákat, amelyekkel megnyitotta az egész bolygót behálózó áramkör-rendszerből őrá eső részt, majd megszólalt:

- Most jól figyeljetek! Hivatalosan kijelentem, hogy ellene vagyok ennek az egésznek, és csak azért megyek bele, mert évforduló van, és mert elég ökör vagyok ahhoz, hogy kíváncsiskodjak. Most pedig meg kéne fogalmazni a kérdést...

- Tedd fel így - javasolta Brandon -: a Bolygóközi Biztosítótársaság keresteti még a Silver Queen roncsait a Vesta közelében? Erre csupán egyszerű igen vagy nem a válasz.

Moore megvonta a vállát, aztán begépelte a kérdést, közben Shea álmélkodva figyelt.

- Hogyan fog válaszolni? - érdeklődött. - Beszél?

- Ó, arra nem képes! - felelte kuncogva Moore. - Annyi pénzt nem áldoztam rá. Ez a modell csupán rányomtatja a választ egy szalagra, ami aztán kibújik abból a nyílásból.

Mialatt magyarázott, a nyílásból valóban előbújt egy keskeny papírszalag. Moore letépte, rápillantott, és azt mondta:

- Nos, a Multivac válasza: igen.

- Hoppá! - kurjantotta Brandon. - Én megmondtam előre! Most kérdezd meg, hogy miért!

- Ez viszont ostobaság lenne - vágott vissza Moore. - Egy ilyen jellegű kérdés nyilván sérti a titoktartásra vonatkozó előírásokat. Csupán egy "közölje indokait" felszólítást fogunk kapni, sárga papíron.

- Tedd fel a kérdést, és kiderül! - makacskodott Brandon. - A roncsdarabok keresése nem titkos, így talán az sem titkos, hogy miért csinálják.

Moore megint csak rántott egyet a vállán, és begépelte: "A Bolygóközi Biztosítótársaság miért folytatja a Silver Queen maradványainak keresését?"

A gépből szinte azonnal kicsusszant egy sárga papírszalag, amelyen a "A kért információ megszerzéséhez közölje indokait!" felirat szerepelt.

- Rendben - mondta Brandon anélkül, hogy zavarba jött volna -, akkor most mondd meg neki, hogy mi vagyunk a három túlélő, és hogy jogunk van tudni. Gyerünk, írd be neki!

Moore lekopogott egy érzelmektől mentes mondatot, mire egy újabb sárga szalag ugrott ki a gépből, a következő felirattal: "Az indoka elégtelen. Nem adható válasz."

- Nem értem, hogy miért van joguk ezt titokban tartani - jelentette ki Brandon.

- Nem, a dolog a Multivac-on múlik - válaszolta Moore. - Mérlegeli a kapott indokot, és ha úgy dönt, hogy a válasz ütközik a törvényekkel, egyszerűen nem felel. Bírói felhatalmazás nélkül még a kormányzat sem szegheti meg az előírásokat, márpedig a bíróság tízévente egyszer dönt a Multivac ellen. Szóval, most mit akartok csinálni?

Brandon felpattant, és a rá jellemző módon, gyors léptekkel járkált fel és alá a szoba közepén.

- Rendben, akkor fejtsük meg mi magunk a rejtélyt! - mondta közben. - Valami fontosnak kell ott lennie, ha már ennyi pénzt ölnek a keresésbe. Abban mindhárman egyetértünk, hogy nem egy esetleges szabotázsra utaló nyomokat keresnek, húsz év elteltével bizonyosan nem. Csakhogy a Bolygóközi Biztosító keres valamit, valamit, ami olyan értékes, hogy ennyi idő elteltével is megéri keresni. Mármost mi lehet ennyire értékes?

- Mark, te álmodozó vagy! - állapította meg Moore.

Brandon meg sem hallotta a közbevetést, vagy ha igen, akkor nem törődött vele.

- Nem lehet drágakő, pénz vagy értékpapír - sorolta fennhangon. - Ezek egyike sem lehet elég arra, hogy visszakapják azt a pénzt, amit eddig ráköltöttek a kutatásra. Még akkor sem, ha a Silver Queen teljes egészében aranyból lett volna. Mi lehet még értékesebb?

- Az értéket önmagában nem lehet megítélni, Mark - mutatott rá Moore. - Egy levél egy cent századrészét sem éri, mint szemét, viszont százmilliót is érhet egy vállalatnak, attól függően, hogy mit írtak rá.

- Jó a felvetés - helyeselt bólogatva Brandon. - Szóval, dokumentumok. Értékes iratok. Mármost melyik utasnak lehettek a birtokában milliárdokat érő iratok?

- Ezt meg honnan tudnánk megmondani?

- Mit szóltok, ha azt mondom: dr. Horace Quentin. Na? Ehhez mit szólsz, Warren? Ő az egyetlen, akire még emlékeznek, mert annak idején olyan fontos ember volt. Mi van, ha az ő feljegyzéseiről szól a történet? Talán egy új felfedezésről. A pokolba is, de kár, hogy egyszer sem találkoztam vele az utazás alatt! Talán elárult volna valamit, ha csak véletlenül is. Te láttad őt valaha, Warren?

- Nem, vagy legalábbis nem emlékszem - felelte Moore. - De az biztos, hogy nem beszéltem vele. Úgyhogy én sem tudok semmiről. Az persze lehet, hogy egyszer-két- szer elmentem mellette, anélkül hogy felfigyeltem volna rá.

- Nem, ez nem történhetett meg - szólalt meg hirtelen Shea, és töprengő képet vágott. - Azt hiszem, eszembe jutott valami. Volt egy utas, aki sosem hagyta el a kabinját. A stewardtól hallottam róla. Még az étkezések idejére sem bújt elő.

- És vajon Quentin volt az illető? - kérdezte Brandon, azzal megtorpant, és kíváncsian bámulta az űrutazót.

- Lehetséges, Mr. Brandon - felelte mosolyogva Shea. - Akár ő is lehetett. Nem tudom, mondta-e valaki, hogy ő az. Nem emlékszem. Az viszont biztos, hogy a titokzatos ismeretlennek nagyágyúnak kellett lennie, ugyanis az űrhajókon az ember nem ugráltathatja a személyzetet. Nem vitetheti be az ételét a kabinjába, hacsak nem nagyágyú.

- És azon az úton Quentin volt a legnagyobb nagyágyú - tette hozzá elégedetten Brandon. - Szóval, volt nála valami, amit a kabinjában tartott. Egy nagyon fontos valami. Rejtegetett valamit.

- Lehet, hogy csak elfogta az űrbetegség - szólt közbe Moore. - Kivéve, ha... - Hirtelen elhallgatott, és kétkedve ráncolgatta a homlokát.

- Gyerünk, mondd tovább! - sürgette Brandon. - Megint eszedbe jutott valami?

- Talán. Az imént már említettem, hogy az utolsó vacsora folyamán dr. Hester mellett ültem. Egyszer megjegyezte, hogy azt reméli, találkozni fog dr. Quentinnel az utazás alatt, de addig elkerülte a szerencse.

- Hát persze - kiáltotta Brandon -, mert Quentin ki sem tette lábát a kabinjából!

- Hester ezt nem mondta - válaszolta a fejét ingatva Moore. - Viszont beszélgettünk Quentinről, az biztos. Várjatok csak... mit is mondott, mit is mondott? - Moore a halántékára nyomta a tenyerét, mintha így próbálta volna kipréselni az elméjéből a húsz éve eltemetett emlékeket. - Persze, szó szerint már nem tudom felidézni, de valami olyat mondott, hogy Quentin túlontúl teátrális, vagy a nagyjelenetek rabszolgája, vagy valami ilyesmit. Meg azt is hallottam, hogy mindketten a Ganümédészre tartanak, egy tudományos konferenciára, és hogy Quentin még az előadása címét sem hajlandó elárulni.

- így már kezd összeállni - jelentette ki határozottan Brandon, és ismét elkezdett járkálni. - Quentin felfedezett egy nagy, jelentős dolgot, amit titokban tartott, mert azon a tudományos konferencián akart előállni vele, hogy minél nagyobb legyen a felhajtás. Talán azért nem jött elő a kabinjából, mert nem akarta, hogy Hester faggatózzon, és higgyétek el, Hester megtette volna. Aztán a hajó összeütközött azzal a sziklával, és Quentin meghalt. A Bolygóközi Társaság vizsgálatot indított, hírét vette a felfedezésnek, és úgy számították, hogy ha sikerül megkaparintaniuk, akkor nem csupán a veszteségeik térülnek meg, de még keresnek is egy rakás pénzt, így aztán tulajdonukba vették a roncsot, és azóta is elszántan vadásznak Quentin találmányára.

Moore barátságosan rámosolygott a másik férfira, és odaszólt neki:

- Nézd, Mark, ez gyönyörű történet. Az egész este megérte, hogy itt ülhettem, és figyelhettem, hogy valamit varázsolsz a semmiből.

- Ó, tényleg? Valamit a semmiből? Hát akkor rajta, forduljunk ismét a Multivac-hoz! Fizetem az e havi számlát.

- Részemről rendben - felelte Moore. - De ha nem bánod, innék egy korty Jabrát. Szükségem van egy löketre, hogy tartsam veled a lépést.

Brandon leült az írógép mellé. Az ujjai kissé remegtek, mialatt begépelte a kérdést: "Milyen jellegű kutatással foglalkozott dr. Horace Quentin a halála előtt?"

Moore éppen visszatért a palackkal és a poharakkal, amikor megérkezett a válasz, ezúttal fehér papíron. Hosszú volt, alapos, és java részben húsz évvel korábbi tudományos folyóiratok cikkeinek részleteit tartalmazta.

Moore végigolvasta, és kijelentette:

- Nem vagyok fizikus, de nekem úgy tűnik, hogy Quentint utoljára az optika érdekelte.

- Amit itt látunk, az mind nyilvános adat - felelte Brandon és türelmetlenül megrázta a fejét. - Amit mi keresünk, arról még nem született publikáció.

- Arról nem fogunk találni az égvilágon semmit - mondta Moore.

- A biztosítótársaságnak sikerült - vetette ellen Brandon.

- Ez csupán a te elméleted - vitatkozott Moore.

Brandon megnyomkodta az állát enyhén remegő jobbjával, és ismét megszólalt:

- Hadd tegyek fel még egy kérdést a Multivac-nak!

Azzal ismét odaült a készülékhez, és begépelte: "Adja meg a nevét és a fonszámát dr. Horace Quentin azon kollégáinak, akik még életben vannak, és akikkel egy tanszéken dolgozott az egyetemen."

- Honnan veszed, hogy egy egyetemi tanszéken dolgozott? - érdeklődött Moore.

- Ha nem, akkor a Multivac azt is megmondja nekünk.

A résből kicsúszott egy papírszelet, amin egyetlen név szerepelt.

- Fel fogod hívni ezt az embert? - kérdezte Moore.

- Az biztos - válaszolta Brandon, azzal a szalagra pillantva hozzátette: - Szóval, Otiz Fitzsimmons, egy detroiti fonszámmal... Warren, megengeded, hogy...

- Parancsolj! - felelte készségesen a házigazda. - Ez is a játék része.

Brandon beütötte a számsort Moore házi ionjának billentyűzetébe. Egy női hang jelentkezett, mire Brandon a készülékhez kérette dr. Fitzsimmons-t, aztán rövid szünet következett.

Végül egy erőtlen, öreges hang szólalt meg a hangszóróban:

- Tessék?

- Üdvözlöm, dr. Fitzsimmons - köszönt Brandon -, én a Bolygóközi Biztosítótársaságot képviselem a néhai dr. Horace Quentin ügyében, és...

- Az ég szerelmére, Mark... - suttogta ijedten Moore, de Brandon feltartotta a jobb kezét, amely szemmel láthatóan remegett a visszafojtott feszültségtől.

Szünet következett, olyan hosszú, hogy már-már úgy tűnt, megszakadt az összeköttetés, aztán az idős férfi ismét megszólalt:

- Ennyi év után? Megint?

Brandon nem tudott ellenállni a kísértésnek, diadalittasan pattintott egyet az ujjaival. Ám amikor tovább beszélt, a hangja higgadtan és barátságosan csengett:

- Igen, a mai napig szeretnénk fényt deríteni bizonyos részletekre. Ezért kérdezem öntől, doktor úr, emlékszik-e valamire azzal kapcsolatban, hogy mit vitt magával dr. Quentin az utolsó útjára? Feltételezésünk szerint lehetett nála valami, amiről sosem született publikáció.

- Hát... - Fitzsimmons felsóhajtott, és türelmetlenül csettintett a nyelvével - már megmondtam maguknak, hogy nem tudom. És nem akarom, hogy újra zaklatni kezdjenek ezzel az üggyel. Nem tudom, hogy volt-e nála valami. Quentin elejtett ugyan néhány megjegyzést, de ő állandóan célozgatott az ilyen-olyan ketyerékre.

- Miféle ketyerére, uram?

- Már megmondtam, hogy nem tudom. Egyszer mondott egy nevet, és én azt már megmondtam maguknak. Különben sem hiszem, hogy van jelentősége.

- A feljegyzéseinkben nem szerepel semmiféle név, uram!

- Pedig ott kéne lennie. Huh... mi is volt... megvan: anoptikon.

- K-val írandó?

- K-val vagy c-vel, nem tudom, de nem is érdekel. Most pedig, kérem, nem kívánok még egyszer belekeveredni az ügybe. Hagyjanak békén! - Az öregember tovább motyogott a maga reszelős hangján, aztán a kapcsolat megszakadt.

Brandon tapsolt néhányat örömében, Moore viszont szigorúan rászólt:

- Mark, ez volt a legnagyobb marhaság, amit valaha elkövettél. Ha valaki hamis személyazonosságot ad meg a hálózatban, azzal súlyosan vét a törvények ellen. Ha Fitzsimmons most elhatározza, hogy bajba kever téged...

- Ugyan már, miért tenné? Különben meg máris elfelejtette az egészet. De látod már, hogy mire bukkantunk? A biztosító emberei kifaggatták az öregurat. Egyre csak azt hajtogatta, hogy korábban már elmagyarázta mindezt.

- Rendben, ez egyértelmű. De akkor is túl sokat feltételezel. Mit tudunk még?

- Azt is tudjuk - válaszolta -, hogy Quentin anoptikonnak nevezte a ketyeréjét...

- Nekem úgy tűnt, hogy ebben Fitzsimmons korántsem biztos. Ugyanakkor, mivel azt már eddig is tudtuk, hogy Quentin a halála előtt optikai kutatásokat folytatott, az anoptikon névvel nem jutottunk előrébb.

- ... és a Bolygóközi Biztosító vagy' az anoptikont keresi, vagy a műszaki leírását tartalmazó papírokat. Quentin talán a kalapjában tartotta az iratokat, és mindössze egyetlen példányt gyártott le a készülékből. Végül is, Mike azt mondta, hogy a Vesta körül fémdarabokat szedegettek össze, igaz?

- Igen, egy halom fémhulladékot láttáim a roncs közelében - erősítette meg Shea.

- Mármost, ha iratokat vagy tervrajzokat keresnének, a fémtárgyakat az űrben hagynák - fejtegette Brandon. - Összegezve tehát, egy készülékről van szó, amelynek a neve: anoptikon.

- Nézd, Mark, még ha az elméleteid helytállóak is, a keresés ma már teljességgel reménytelen - jelentette ki határozottan Moore. - Gyanítom, hogy az eredeti törmelékmennyiségnek legfeljebb tíz százaléka kering a Vesta körül. A Vestán a szökési sebesség gyakorlatilag semmi. Mi egy szerencsés irányban és szerencsés erővel ható, szerencsés lökésnek köszönhetjük, hogy orbitális pályára állt a roncsnak az a része, amelyben tartózkodtunk. A többi eltűnt, szétszóródott a Naprendszerben, és jelenleg is ott bolyong az összes elképzelhető pályán.

- De az űrhajósok azóta is szedegetik a darabokat! - vetette ellen Brandon.

- Igen, azt a tíz százalékot, amelyik véletlenül pályára állt a Vesta körül - vágott vissza Moore. - Ennyi...

Brandon azonban nem adta fel. Mélyen a gondolataiba merült, és megfontoltan beszélt tovább:

- Tegyük fel, hogy az anoptikon ott volt, és azóta sem került elő. Lehet, hogy valaki megugratta?

Mike Shea felkacagott, és derűsen válaszolt:

- Mi mindhárman ott voltunk, és biztosra veszem, hogy amikor kikeveredtünk onnan, csak az irhánkat hoztuk magunkkal, és még annak is örültünk! Ki jöhet még számításba?

- Ez igaz - értett egyet Moore és ha valaki elhozta onnan, miért a nagy titkolózás?

- Talán nem tudják, hogy mi az - dünnyögte Brandon.

- Akkor mi hogyan tudnánk... - Moore hirtelen elharapta a szót, és Shea felé fordulva kifakadt: - Mit mondtál az előbb?

- Ki? Én? - kérdezett vissza értetlenül pislogva Shea.

- Az előbb, arról, hogy mi ott voltunk! - hadarta Moore, közben résnyire vonta a szemét, aztán megrázta a fejét, mintha így akarta volna megtisztítani az elméjét, végül döbbenten suttogta: - Hatalmas galaxis...

- Mi van? - kérdezte nyugtalanul Brandon. - Warren, mi a baj?

- Nem vagyok biztos benne... - mormolta Moore, majd valamivel határozottabban folytatta: - Az őrületbe kergettek az elméleteitekkel. Már én is annyira meghülyültem, hogy kezdem komolyan venni a zagyvaságaitokat. Szóval, tény, ami tény, elhoztunk néhány tárgyat a roncsról. Úgy értem, a ruháinkon és a személyes holminkon kívül. Vagy legalábbis én elhoztam.

- Mit?

- Akkor történt, amikor átvágtam a roncs külső héjazatán... Szent űr, most is olyan tisztán látom magam előtt, mintha ott lennék... A lényeg, hogy felkaptam néhány apróságot, és beleraktam őket az űrruhám zsebébe. Fogalmam sincs, miért. Alig voltam magamnál. Gondolkodás nélkül tettem. Aztán pedig, nos, megtartottam őket. Afféle emléktárgynak. Elhoztam őket a Földre.

- Hol vannak? - kérdezte óvatosan Brandon.

- Nem tudom - válaszolta a fejét rázva Moore. - Az elmúlt húsz évben sok helyen laktunk.

- Nem dobtad ki őket, ugye?

- Nem, de amikor az ember költözik, könnyen elveszít ezt-azt.

- Ha nem dobtad ki őket, itt kell lenniük a házadban.

- Igen, ha nem vesztek el. Nem emlékszem rá, hogy láttam őket az elmúlt tizenöt évben.

- Mik voltak azok?

- Egy töltőtoll, amennyire fel tudom idézni - válaszolta Moore. - Egy igazi antik darab, az a típus, amelyikbe tintapatront kell rakni. Ez még hagyján, a másik volt az, ami igazán meglepett. Egy apró távcső, a hossza legfeljebb hat hüvelyk lehetett. Értitek, mire gondolok? Egy távcső!

- Az anoptikon! - kiáltotta Brandon. - Az lesz az!

- Puszta egybeesés - válaszolta Moore, miközben megpróbált higgadt maradni.

- Egyszerű, furcsa egybeesés.

De Brandon nem hagyta meggyőzni magát.

- Még hogy egybeesés, micsoda marhaság! - kiabálta felindultan. - A biztosító emberei nem találták meg az anoptikont sem a roncson, sem pedig az űrben, mert mindvégig nálad volt!

- Te megvesztél!

- Gyerünk, Warren, most már meg kell keresnünk azt a ketyerét!

Moore nagyot fújt, és megadóan közölte:

- Rendben, körülnézek, ha mindenáron ezt akarod, de kétlem, hogy elő tudom keríteni. Na mindegy, kezdjük a tárolószinttel! Az a logikus hely.

- Ha keresünk valamit - felelte kuncogva Shea -, rendszerint a logikus hely a legrosszabb hely.

Minden vita ellenére mindhárman elindultak az energiarámpához, és felsiklottak az épület legfelső emeletére.

A tárolószint levegőjében dohos, furcsa szagok terjengtek. Moore bekapcsolta a légderítőt.

- Ha jól emlékszem, legalább két éve nem csapattam ki a port. Ebből is láthatjátok, milyen ritkán járok idefent. Most pedig, lássuk csak... ha itt vannak valahol, akkor az agglegény-gyűjteményben lapulnak. Arra a szeméthalomra gondolok, amelyik azóta áll ott, hogy megnősültem. Ott fogjuk elkezdeni.

Moore kotorászni kezdett az összecsukható plasztikládákban, közben Brandon szorosan a háta mögé állt, és a nyakát nyújtogatva, izgatottan figyelt.

- Látod ezt? - kérdezte tőle ellágyulva Moore. - Az egyetemi évkönyvem. Akkoriban éppen a hangrögzítés őrültje voltam. Annyira, hogy sikerült hangfelvételt készítenem az összes végzőssel, akinek a képe szerepel ebben a könyvben - szeretettel megpaskolta a könyvet. - Az ember megesküdne, hogy nincs benne semmi, csak a szokásos, trimenzionális fényképek, csakhogy mindegyikhez tartozik egy-egy bebörtönzött... - Brandon sanda pillantását látva Moore elhallgatott, és gyorsan kibökte: - Jó, jó, máris keresem!

Elfordult a plasztikdobozoktól, majd felnyitott egy terjedelmes, fakeretes, ódivatú bőröndöt, és nekilátott átválogatni a különféle rekeszek tartalmát.

- Hé, ez meg mi? - kurjantotta váratlanul Brandon, és rámutatott egy apró hengerre, amely halk kattogás kíséretében gurult a padlón.

- Nem tudom... - dünnyögte Moore, de egy ütemmel később felcsattant: - Igen! Ez az a toll! Megvan. És íme, itt a távcső is! Persze, egyik sem működik, mindkettőben eltört valami. Legalábbis azt hiszem, hogy a tollban. Leszakadt benne valami, hallod, hogy zörög? És mert a leghalványabb fogalmam sem volt arról, hogyan kell megtölteni, sosem tudtam ellenőrizni, hogy valaha működött-e. Évtizedek óta nem gyártanak tintapatront.

Brandon a lámpa alá tartotta a tollat, és megjegyezte:

- Kezdőbetűk vannak rajta.

- Valóban? Nem emlékszem rá, hogy annak idején észrevettem volna...

- Eléggé megviseltek - dörmögte Brandon. - Várjál csak... három betű, mégpedig J, K, Q.

- Q?

- Igen, ezzel a szokatlan betűvel kezdődött az utolsó név. Könnyen meglehet, hogy ez a toll Quentiné volt. Alighanem örökölte, és megtartotta, hogy szerencsét hozzon neki, vagy mert érzelmileg kötődött hozzá. Talán az ükapjáé volt abban a korban, amikor még ilyen tollakkal írtak. Az ükapjáé, akit Jason Knight Quentinnek hívtak, vagy Judah Kent Quentinnek, vagy valami ilyesminek. A Multivac-tól lekérdezhetjük Quentin felmenőinek a nevét.

- Igen, azt éppen megtehetjük - felelte Moore, és a fejét csóválva hozzátette: - Látod, elérted, hogy ugyanolyan őrült legyek, mint te!

- Szóval, ha így áll a helyzet, azzal bizonyítást nyer, hogy Quentin kabinjában kaptad fel - fejtegette tovább Brandon. - És akkor a távcsövet is ott szedted fel.

- Állj le egy pillanatra! - kérte Moore. - Nem emlékszem rá, hogy mindkettőt ugyanazon a helyen vettem magamhoz. Arra sem emlékszem, hogy mialatt a roncs külsején mászkáltam, elcsórtam néhány apróságot.

Brandon ekkor a látcsövet vette szemügyre. A lámpa alá tartotta, majd újra és újra megfordította.

- Ezen nincsenek betűk - közölte rövid vizsgálódás után.

- Számítottál rá?

- Nem látok rajta semmit, csak ezt a keskeny illesztést - felelte Brandon, majd a hüvelykujjával végigsimított a finom hornyon, amely a látcső vastagabbik vége közelében körbefutott a keskeny fémhengeren. Megpróbálta elcsavarni a két részt, de nem sikerült neki. - Egy darabból áll - közölte ekkor, azzal a szeméhez emelte a látcsövet, és kijelentette: - És sajnos nem működik.

- Az előbb megmondtam, hogy eltört - felelte Moore. - Nincsenek benne lencsék...

- Amikor egy jókora meteor telibe talál egy űrhajót - szólt közbe Shea -, az ember joggal számíthat arra, hogy kisebb-nagyobb sérülések keletkeznek.

- Szóval, amennyiben ezt keressük - mondta ekkor elkedvetlenedve Moore -, amennyiben ez az anoptikon, a jelekből ítélve nem vesszük semmi hasznát.

Kivette a távcsövet Brandon kezéből, és körbetapogatta a henger két végét lezáró, üres peremeket.

- Még azt sem lehet megállapítani - dörmögte rosszkedvűen -, hogy hol voltak valaha a lencsék. Nincsenek mélyedések, amelyekbe belefoglalták őket. Olyan, mintha soha nem is... - Egy pillanatra elhallgatott, majd felkiáltott: - Hé! Várjunk csak!

- Mi van? - kérdezte Brandon.

- A név! A készülék neve!

- Az anoptikon? Mi van vele?

- A szavak elején használt "an" egy úgynevezett prefixum. Egy görög előtag, és voltaképpen azt jelenti: nincs. Megfordítja a görög eredetű szavak értelmét. Az anarchia azt jelenti: "nincs kormányzat". Az anémia azt jelenti: "nincs vér". Az anonim azt jelenti: "nincs név". És az anoptikon azt jelenti...

- Nincs lencse! - kiáltotta Brandon.

- Pontosan! Quentin alighanem feltalált egy lencse nélküli optikai készüléket, valószínűleg ez az, és talán nincs is eltörve!

- De amikor az imént belenéztél - szólalt meg Shea -, nem láttál vele semmit.

- Bizonyára homályosra van állítva - vélekedett Moore. - De a nyakamat rá, hogy lehet igazítani rajta! - Azzal, ahogyan az imént Brandon, két kezébe vette az anoptikont, és megpróbálta elcsavarni a körbefutó horony mentén. Egyre nagyobb erőt fejtett ki, míg végül fel-felnyögött.

- Nehogy eltörd! - figyelmeztette Brandon.

- Enged, ha nehezen is - felelte lélegzet után kapva Moore. - Vagy eleve ilyen szorosra tervezték, vagy berozsdásodott. - Abbahagyta az erőlködést, türelmetlen pillantást vetett a készülékre, és a szeméhez emelte. A következő másodpercben megpördült, depolarizálta az egyik ablakot, és kinézett a város fényeire.

- Lökjetek ki egy zsilipből! - zihálta rekedtes hangon.

- Mi van? Mit látsz? - kérdezte izgatottan Brandon.

Moore minden magyarázat nélkül átnyújtotta neki a készüléket. Brandon a szeme elé tartotta, és felkiáltott:

- Ez egy teleszkóp!

- Hadd nézzem meg! - kérte Shea, és talpra ugrott.

Majdnem egy teljes órán keresztül vizsgálgatták az anoptikont. Kiderítették, hogy ha az egyik irányba csavarják el a két hengert, akkor teleszkópként működik, ha viszont a másik irányba, akkor mikroszkópként.

- Vajon hogyan működik? - kérdezte újra és újra Brandon.

- Nem tudom - válaszolta neki újra és újra Moore, míg végül kijelentette: - Meggyőződésem, hogy koncentrált erőterek dolgoznak benne. A mezők ellenállása miatt olyan nehéz elcsavarni. Ha nagyobb változatokat építenénk, valószínűleg csak elektromos motorokkal lehetne beállítani őket.

- Okos trükk - jegyezte meg Shea.

- Annál is többről van szó - válaszolta Moore, és lázas fejtegetésbe fogott: - Fogadni mernék, hogy ez a műszer új távlatokat nyit az elméleti fizikában. Lencsék nélkül fókuszálja a fényt, ráadásul úgy képes egyre tágabb és tágabb területről begyűjteni, hogy a fókusztávolság nem változik. A nyakamat rá, hogy képesek leszünk megkétszerezni úgy az ötszáz hüvelykes Ceres-távcső, mint az elektronmikroszkópok teljesítményét! Ezen felül nem látok benne kromatikus elváltozást, ami azt jelenti, hogy egyenlő arányban hajlítja meg valamennyi hullámhosszúságú fényt. Talán a rádióhullámokat és a gammasugarakat is meghajlítja. Sőt talán még a gravitációt is eltorzítja, már amennyiben a gravitáció egyfajta sugárzás. Talán...

- Mennyit érhet? - szólt közbe szárazon Shea.

- Ha megfejtjük a működése titkát, rengeteget - felelte Moore.

- Akkor nem mutatjuk meg a Bolygóközi Biztosítótársaságnak - jelentette ki eltökélten Brandon. - Először is keresünk egy ügyvédet. Amikor lemondtunk a mentési jutalmunkról, ezekről a tárgyakról is lemondtunk, vagy nem? Mire aláírtad a papírokat, már a tulajdonodban voltak. Amúgy meg, mire jók a papírok, ha nem tudtuk, hogy mit írunk alá? Még az is lehet, hogy csalásnak minősítik.

- Az a véleményem - válaszolta megfontoltan Moore -, hogy egy ilyen fontos találmánynak talán nem is egy magánvállalathoz kéne kerülnie. Talán nem ártana, ha beszélnénk valamelyik kormányzati ügynökséggel. Ha valóban sok pénz van benne...

- A pokolba a pénzzel, Warren! - harsogta Brandon, és nekivadulva csapkodta a combját mindkét öklével. - Félre ne értsd, boldogan bezsebelek minden pénzt, ami az ölembe hullik, de nem ez a lényeg. Híresek leszünk, ember, híresek! Csak képzeld el a történetet! Egy mesés kincs elveszik az űrben. Egy óriásvállalat húsz éven át kutat utána, és egész idő alatt nálunk van, az elfeledetteknél. Aztán, az eltűnésének huszadik évfordulóján rátalálunk a kincsre. Ha ez beválik, ha az anoptika lesz az új, hatalmas találmány, akkor soha többé nem fognak elfelejteni minket!

Moore előbb csak vigyorgott, aztán felkacagott.

- Ez igaz - mondta nevetve. - Hát elérted, Mark! Elérted azt, aminek nemrég ne-kiálltál. Mindhármunkat kimentettél a feledésből.

- Együtt csináltuk - felelte Brandon. - Mike Shea látott el minket a szükséges alapinformációkkal. Én dolgoztam ki az elméletet, és nálad volt a készülék.

- Rendben, viszont elég későre jár, a feleségem nemsokára hazajön, vagyis lassan fejezzük be a mulatságot - javasolta Moore. - Kiszedjük a Multivac-ból, hogy melyik ügynökség felel meg legjobban a céljainkra, és hogy ott kit kell...

- Nem, nem, nem! - tiltakozott Brandon. - Előbb a szertartás! Az évforduló utol-ó pohár köszöntőjét kérem, méghozzá a megfelelő változtatással. Warren, volnál szíves? - Azzal a társa felé nyújtotta a palackot, amely még ekkor is félig volt Jabra-vízzel.

Moore óvatosan színültig töltötte a három apró poharat.

- Uraim, pohárköszöntő következik! - mondta ünnepélyesen, mire mindhárman egyszerre felemelték a poharukat. - Uraim, igyunk a Silver Queen emléktárgyaira, amelyek mindvégig nálunk voltak.

Nekrológ

Lancelot, a férjem, reggeli közben mindig az újságot bújta. Valahányszor beléptem a konyhába, először mindig azt a beesett, savanyú ábrázatát pillantottam meg, amelyen kissé haragos és enyhén csalódott kifejezés honolt örökkön-örökké. Sosem köszönt, és az újság, amely gondosan kihajtogatva várta őt, sürgősen felemelkedett az arcához.

Ezt követően már csak a karját láttam belőle, amint előbukkant az újság mögül, hogy megfogja a kávéscsészét, amelybe én mértem bele a cukrot az ő szigorú tekintetétől kísérve. Az adagolásnál rendkívül pontosnak kellett lennem. A cukornak tökéletesen vízszintesnek kellett lennie, nem púposodhatott a kanál pereme fölé, és nem lehetett alatta.

Én ezt akkorra már nem bántam. Legalább csendben reggeliztünk.

Ugyanakkor, az egyik reggelen a megszokott csend megtört, mert Lancelot váratlanul felmordult:

- Magasságos ég! Meghalt az a marha Paul Farber! Szélütés érte!

A név nekem éppen csak derengett. Lancelot említette néha, úgyhogy tudtam, hogy az illető a kollégáinak egyike, egy elméleti fizikus. A férjem csúf jelzője alapján logikusan arra következtettem, hogy Farber bizonyos fokú sikereket ért el, és ezek révén mérsékelten híres lett, ami Lancelotnak sosem sikerült.

Félretartotta az újságot, dühösen rám meredt, és azt mondta:

- Csak tudnám, miért írják tele folyton a nekrológokat ennyi hazug szeméttel? Úgy állítják be, mintha egy második Einstein lenne, és erre nincs több okuk, minthogy szélütés vitte el.

Ha létezett téma, amit rég megtanultam kerülni, akkor az a nekrológok témája volt. Még csak bólogatni sem merészeltem.

Lancelot aztán levágta az újságot az asztalra, és a fele tojását, illetve a második csésze kávéját érintetlenül hagyva kiviharzott a konyhából.

Én csak sóhajtottam egyet. Mi mást tehettem volna? Mi mást tehettem volna bármikor is?

A férjemet, persze, valójában nem Lancelot Stebbins-nek hívták. Megváltoztattam a nevét és egyes körülményeket, hogy védjem a bűnöst. De a lényeg az, hogy őt akkor sem ismerné senki, ha a valódi neveket használnám.

Lancelotnak külön tehetsége volt ebben a tekintetben - hogy ismeretlen maradjon, hogy senki se figyeljen fel rá. Mire végre publikálta volna egy-egy felfedezését, valaki más okvetlenül megelőzte, vagy ha mégsem, akkor a felfedezése eltörpült egy ugyanakkor született, sokkal nagyobb felfedezés mellett. A tudományos gyűléseken alig néhányan ültek be az előadásaira, ha azzal egy időben egy másik előadás is zajlott.

A sikertelenség természetesen hatást gyakorolt rá. Megváltoztatta őt.

Amikor annak idején hozzámentem, huszonöt évvel ezelőtt, szikrázó tehetségnek ígérkezett. Egy tekintélyes örökség révén tehetős volt, és máris képzett fizikus, akiben csak úgy lobogott a becsvágy. Ami engem illet, akkoriban elég csinosnak gondoltam magam, de ez nem tartott sokáig. Ami viszont sokáig tartott, hogy idővel befelé fordultam, és hogy sosem tudtam elérni azokat a társasági sikereket, amelyek miatt egy ambiciózus egyetemi tanárnak feleségre van szüksége.

Talán ez is szerepet játszott abban, hogy Lancelot tehetsége észrevétlen maradt. Ha egy másfajta, mondjuk, egy gyönyörű nőt vett volna feleségül, akkor az talán láthatóvá vagy feltűnőbbé tette volna őt a ragyogásával.

Erre vajon maga Lancelot is rájött egy idő után? Talán ezért hidegült el tőlem az első két-három, viszonylag boldog évünk után? Néha úgy hiszem, igen, és olyankor magamat hibáztatom.

De akkoriban úgy gondoltam, hogy a hírnév utáni szomjúsága az oka mindennek, a szomjúsága, amely idővel olthatatlanná vált. Otthagyta az egyetemet, és épített magának egy saját laboratóriumot, messze a városon kívül. Azt mondta, azért ott, mert olcsó a telek, és mert abban az elszigeteltségben végre zavartalanul dolgozhat.

A pénz nem okozott gondot. A kormányzat mindig is nagylelkűen támogatta a szakterületét, és ő könnyen hozzájutott azokhoz a pénzekhez. Ennek tetejébe a saját pénzünket is korlátlanul költhette.

Kezdetben megpróbáltam ellenállni.

- De hát erre semmi szükség, Lancelot - mondtam neki. - Nincsenek anyagi gondjaink. Maradhatnál az egyetemen, senki sem akar elküldeni onnan. Én nem vágyok nagy dolgokra. Azt szeretném, hogy legyenek gyerekeink, és éljünk normális életet.

De őbenne lángolt valami, ami teljesen elvakította. Valahányszor tiltakoztam, feldühödve nekem esett:

- Van valami, ami mindennél fontosabb - hajtogatta konokul. - A tudományos világnak fel kell ismernie, hogy én egy... egy... egy nagy felfedező vagyok!

Akkoriban még habozott kimondani magáról, hogy géniusz.

De továbbra sem ment semmire. Örökös balszerencse üldözte, sosem kapta meg a nagy lehetőséget. A laboratóriumában égett a munka. Felvett két asszisztenst, káprázatos fizetésért, és durván, könyörtelenül hajszolta magát. De mindhiába, a siker elmaradt.

Én folyton reméltem, hogy egyszer feladja, hogy visszaköltözünk a városba, és végre normális, hétköznapi életet fogunk élni. Türelemmel vártam, de valahányszor be kellett volna látnia, hogy ismét vereséget szenvedett, új csatába indult, új kísérletbe kezdett, hogy megostromolja a hírnév bástyáját. Minden egyes alkalommal oly sok reménnyel támadott, és oly kétségbeesve veszített...

És mindig ellenem fordult. Mert ha őt megtaposta a világ, akkor ő cserébe megtaposott engem. Én igazán nem vagyok egy bátor nő, de egyre inkább hittem abban, hogy el kell hagynom őt.

És mégis...

Abban az utolsó évben szemmel láthatóan újabb ütközetre készült. Az utolsóra, úgy gondoltam. Volt benne valami különös. Sokkal feszültebbnek, sokkal idegesebbnek tűnt, mint korábban bármikor. Folyton mormogott, csak úgy magának, és néha minden ok nélkül felkacagott. Bizonyos időszakokban napokig nem evett, és éjszakákon át nem aludt. Odáig jutott, hogy esténként kihozta a laboratóriumból, és a hálószobái széfbe zárta a jegyzeteit, mintha még a saját asszisztenseitől is félt volna.

Én persze halálosain biztos voltam abban, hogy az a próbálkozása is kudarcot vall. És azt is biztosra vettem, hogy ha kudarcot vall, akkor annyi idős fejjel már rá fog jönni, hogy elszállt az utolsó esélye. És akkor végre feladja.

Így aztán úgy döntöttem, hogy várok, ameddig futja a türelmemből.

Csakhogy a reggeli közben történt "nekrológ-incidens" mélyen megrázott, és valamilyen fajta lökést adott. Egy korábbi alkalommal egyszer megjegyeztem neki, hogy ha másra nem is, hát arra számíthat, hogy legalább a saját nekrológjaiban elismerik bizonyos fokig a munkáját.

Magam is belátom, hogy nem volt éppen bölcs megjegyzés, de hát az én megjegyzéseim sosem voltak bölcsek. Fel akartam vidítani őt, mert megint egyre jobban eluralkodott rajta a búskomorság, és szerettem volna kirángatni belőle. Már csak azért is, mert tapasztalatból tudtam, hogy Lancelot ezekben az időszakokban a legelviselhetetlenebb.

És akkor már talán némi rosszindulat is dolgozott bennem, ezt nem tudom biztosan megítélni.

Mindenesetre, Lancelot megint nekem támadt. Az a vézna teste minden ízében remegett, sötét szemöldökét egészen lehúzta a szemére, és elvékonyodott hangon rám förmedt:

- De én sosem fogom elolvasni a saját nekrológjaimat! Én még attól is meg leszek fosztva!

És akkor leköpött engem. Szándékosan leköpött.

Kirohantam a konyhából, és bemenekültem a hálószobába.

Sosem kért bocsánatot. Néhány napig kerültük egymást, aztán éltünk tovább a magunk elhidegült módján, mintha mi sem történt volna. Soha egyikünk sem hánytorgatta fel az esetet.

Aztán jött az a másik nekrológ. Miközben ott ültem az asztalnál, valamiért azt éreztem, hogy ez lehet az utolsó csepp neki, kudarcai hosszú sorának tetőpontja.

Láttam, hogy újabb válság közeleg, de azt nem tudtam, hogy féljek-e tőle, avagy örüljek neki. Alapjában véve, talán örülnöm kellett volna. Minden változás csakis jót hozhatott.

Röviddel ebéd előtt Lancelot bejött hozzám a nappaliba, ahol éppen varrogattam, hogy lefoglaljam valamivel a kezemet, és ahol halkan szólt a tévé, hogy lefoglaljam valamivel az elmémet.

- Szükségem van a segítségedre - közölte minden bevezető nélkül.

Húsz év telt el azóta, hogy utoljára ilyesmit mondott nekem, és én akaratlanul ellágyultam. Betegesen izgatottnak tűnt. Az a máskülönben sápadt képe egészen kivörösödött.

- Ha tehetek érted valamit, boldogan megteszem - válaszoltam neki.

- Igen, tehetsz. Szabadságra küldtem az asszisztenseimet, egy hónapig távol lesznek. Szombaton már nem jönnek, és onnantól kezdve te és én kettesben fogunk dolgozni a laboratóriumban. Már most szólok, hogy a jövő hétre ne csinálj magadnak programot!

Behúztam a nyakam, és félénken feleltem:

- De hát Lancelot,, tisztában vagy azzal, hogy nem tudok neked segíteni a munkádban. Nem értek hozzá...

- Tisztában vagyok vele! - szólt közbe végtelenül megvetően. - De nem is kell értened hozzá. Neked csak néhány egyszerű utasítást kell végrehajtanod, méghozzá a lehető leggondosabban. A lényeg, hogy felfedeztem valamit, aminek révén elfoglalhatom az engem megillető helyet...

- O, Lancelot! - sóhajtottam önkéntelenül, mert ezt már annyiszor, de annyiszor hallottam.

- Figyelj rám, te ostoba, és ez egyszer próbálj meg felnőttként viselkedni! - csattant fel ingerülten. - Ezúttal tényleg sikerülni fog! Most az egyszer senki sem előzhet meg, mert a találmányom olyan szokatlan elgondoláson alapul, hogy a ma élő fizikusok közül egyik sem akkora géniusz, hogy ugyanezen az úton járjon. Hozzám senki sem érhet fel, és ez így is marad még néhány évtizedig. És amikor a művem majd berobban a világba, talán elismerik végre, hogy én vagyok minden idők legnagyobb tudósa!

- Nagyon örülök, Lancelot - mondtam halkan.

- Azt mondtam, talán elismerik! - förmedt rám gorombán. - Mert az is lehet, hogy nem. A tudományos díjak odaítélésénél sokszor születik igazságtalan döntés. Erről sokat tudnék mesélni. így aztán nem lesz elég, hogy egyszerűen bejelentsem a felfedezésemet. Ha megteszem, mindenki odacsődül a szakterületemre, és egy idő után csupán egy név leszek a történelemkönyvben, miközben a dicsőség szétoszlik a sok, később érkező senkiházi között.

Azt hiszem, csak azért beszélt hozzám akkor, három nappal azelőtt, hogy nekilátott volna annak, amit eltervezett, mert már nem tudta türtőztetni magát. Kibuggyant belőle, és közel s távol én voltam az egyetlen, jelentéktelen senki, aki előtt szabadon áradozhatott.

- Azt akarom, hogy a bejelentés drámai körülmények között történjen - folytatta eltökélten. - Hogy úgy törjön rá az emberiségre, mint egy villámcsapás, hogy többé senki nevét ne lehessen egy lapon említeni az enyémmel.

Már láttam, hogy a szokásosnál is messzebb jár, és előre féltem az újabb csalódás hatásaitól. Még az is megfordult a fejemben, hogy talán beleőrül.

- De Lancelot, kérlek, mi szükségünk van nekünk erre a sok bosszúságra? - kérdeztem tőle. - Miért nem hagyjuk itt ezt az egészet? Mi lenne, ha elmennénk egy hosszú vakációra? Sokat dolgoztál, és nagyon keményen dolgoztál. Elmehetnénk egy európai körútra. Mindig is szerettem volna...

Dobbantott egyet a lábával, és rám kiáltott:

- Befejeznéd ezt az ostoba nyivákolást? Szombaton reggel jössz velem a laboratóriumba, és kész!

A következő három éjszakán nagyon rosszul aludtam. Lancelot ennyire még sosem fordult ki magából. Arra gondoltam, hogy esetleg máris megbolondult.

Úgy véltem, hogy talán az őrület beszél belőle, az őrület, amely az immáron elviselhetetlen csalódottságból született, és amelyet a nekrológ lobbantott lángra. Elküldte az asszisztenseit, és azt akarta, hogy ott legyek vele a laboratóriumban. Korábban a lábamat sem tehettem be oda. Biztosra vettem, hogy nem azért kellek neki, hogy segítsek, hanem azért, mert rajtam akar végrehajtani valami eszelős kísérletet, amibe belepusztulok. Még arra is láttam esélyt, hogy egyszerűen nekem esik, és leszúr, lelő, vagy tudom is én.

A rettegéssel töltött, szörnyű éjszakák alatt terveket szövögettem, hogy értesítem a rendőrséget, hogy megszökök, hogy csinálok valamit... bármit.

De aztán eljött a reggel, és én mindig arra gondoltam, hogy Lancelot biztosan nem őrült meg, és nem vetemedik erőszakra. Igaz, egyszer már leköpött, de még csak meg sem ütött.

Így aztán csak vártam, és azon a szombat reggelen elindultam vele. Noha tudtam, hogy talán a halálba megyek, olyan engedelmesen követtem őt, mint egy csirke. Néma csendben mentünk végig a házat és a laboratóriumot összekötő járdán.

A laboratórium önmagában is ijesztő volt. Óvatosan léptem be az ajtaján, de Lancelot rám szólt:

- Jaj, ne meresztgesd már úgy a szemed, mintha félned kéne valamitől! Csak tedd, amit mondok, és oda nézz, ahová mondom!

- Igen, Lancelot - válaszoltam, közben ő kinyitotta az egyik szoba ajtaját záró, jókora lakatot, aztán intett, hogy menjek utána. A helyiség zsúfolásig tele volt mindenféle furcsa szerkezettel és rengeteg vezetékkel.

- Először is, látod ott azt az olvasztótégelyt? - kérdezte.

- Igen, Lancelot - feleltem. Az egyik gépezeten egy vastag falú, kisebbfajta, de mély fémedény állt, az oldalát rozsdafoltok borították.

Lancelot odatolt az edényhez, és megláttam, hogy egy fehér egér van benne. Az állatka a két hátsó lábán állt, a mellsőkkel a tégely falához támaszkodott, és apró orrával kíváncsian vagy talán félve szaglászott. Azt hiszem, ugrottam egyet, mert úgy megpillantani egy egeret, hogy az ember nem számít rá, eléggé rémisztő, legalábbis én így vagyok vele.

- Nem fog bántani! - mordult rám Lancelot. - Most menj vissza a falhoz, és jól figyelj rám!

Ismét rám törtek a félelmek, sokkal erősebben, mint korábban bármikor. Szörnyűségesen biztos voltam abban, hogy mindjárt kicsap valahonnan egy villám, és szénné éget engem, vagy hogy egy fémszörnyeteg fog előmászni valahonnan, és összezúz, vagy... vagy...

Lehunytam a szemem, és jószerével lélegezni sem mertem.

Teltek a másodpercek, de nem történt semmi - legalábbis velem. Csak egy halk szisszenést hallottam, mintha besült volna egy apró petárda, és Lancelot azt mondta nekem:

- Na, ehhez mit szólsz?

Kinyitottam a szemem. Ő engem nézett, és szinte ragyogott a büszkeségtől. Én csak bámultam, és nagyokat pislogtam.

- Itt van! - csattant fel. - Nem látod, te idióta? Itt van, az orrod előtt!

Egy láb távolságra az edény mellett ott állt egy másik. Nem láttam, hogy Lancelot mikor tette oda.

- Erre a második olvasztótégelyre gondolsz? - kérdeztem.

- Ez nem egyszerűen egy második olvasztótégely, hanem az első másolata! - válaszolta dölyfösen. - Minden létező szempontból ugyanolyan, atomról atomra. Hasonlítsd össze őket! Rá fogsz jönni, hogy még a rozsdafoltok is megegyeznek.

- Az elsőből csináltad a másodikat?

- Igen, de rendkívül különleges módon - felelte, azzal magyarázni kezdett: - Hogy anyagot teremtsünk, ahhoz rendszerint lehetetlen mennyiségű energiára van szükség. Százgrammnyi uránnak kell teljesen széthasadnia ahhoz, hogy egy gramm másolt anyagot állítsunk elő, még ha garantált is a tökéletes hatékonyság. A nagy titok, amibe belebotlottam, az, hogy ha a jövő egyik időpillanatában állítjuk elő a másolatot, akkor nagyon kevés energia kell hozzá, feltéve persze, hogy a megfelelő módon bánunk az energiával. A folyamat lényege, éd... éd... édesem, hogy amikor előállítok egy másolatot, és visszahozom a jelenbe, azzal gyakorlatilag megvalósítom az időutazást.

A diadalának és boldogságának fokát mi sem jelezhette volna hívebben, hogy ezzel a gyengéd megszólítással illetett engem.

- Hát ez csodálatos! - mondtam, mert tényleg lenyűgözött az, amit láttam. - És az egér is visszajött?

Mialatt feltettem a kérdést, belenéztem a második edénybe, és ekkor megint meglepődtem. Volt benne egy fehér egér - egy döglött fehér egér.

Lancelot elpirult, és szinte szégyenkezve válaszolt:

- Ezt a hibát egyelőre nem sikerült kiküszöbölni. Élőlényeket is vissza tudok hozni, csakhogy akkorra már nincsenek életben. Holtan jönnek vissza.

- Ó, milyen kár... És ez miért van?

- Azt egyelőre nem tudom. Úgy képzelem, hogy a másolatok atomi szinten tökéletesek. Annyi bizonyos, hogy kívülről nem látszik rajtuk semmi. És a boncolás is ezt mutatta.

- Esetleg megkérhetnél... - Gyorsan elhallgattam, amikor rám pillantott. Úgy döntöttem, jobb lesz, ha nem javasolom neki, hogy dolgozzon össze valakivel, ugyanis az ehhez hasonló, korábbi eseteknél a közreműködő illető valahogy mindig egyedül aratta le a felfedezésért járó babérokat.

Lancelot olyan képet vágott, mintha fanyarul mulatna valamin, és nagyokat bólogatva válaszolt:

- Megkértem. Egy tapasztalt biológus felboncolta néhány állatomat, és nem talált semmit. Magától értetődően nem tudta, hogy mi történt az állatokkal, és gondosan ügyeltem rá, hogy a tetemek visszakerüljenek hozzám, még mielőtt történne valami, ami leleplezné a titkomat. Magasságos ég, még az asszisztenseim sem tudják, hogy mit csinálok!

- De miért kell ennyire titkolózni?

- Most már kizárólag azért, mert az élőlényeket nem tudom élve visszahozni - felelte. - Valami rejtett, molekuláris zavar lehet az oka. Ha most publikálom az eredményeimet, valaki más esetleg rájön, hogy hogyan küszöbölheti ki ezt a bizonyos zavart. Akkor talán hozzáadja a saját, kisebb fejlesztését az én alapvető felfedezésemhez, és ezzel jelentős előnyre, valamint nagyobb hírnévre tesz szert, mert visszahozhat egy élő embert, aki információkat adhat neki a jövőről.

Ezt jómagam is világosan láttam. És azt is kár volt mondania, hogy "esetleg", és hogy "talán". Minek is beszélt feltételes módban... Én tudtam, hogy így fog történni, hogy ez elkerülhetetlen. Sőt, nem számít, hogy mit tesz, nem fog hírnevet szerezni. Ebben teljesen biztos voltam.

- Ugyanakkor - folytatta, sokkal inkább saját maga, semmint az én kedvemért -, nem várhatok tovább. Be kell jelentenem a találmányomat, de úgy, hogy mindörökre velem kapcsolják össze. A bejelentést olyan drámai körülmények fogják kísérni, hogy a jövőben senki sem beszélhet majd az időutazásról úgy, hogy ne említene meg engem, függetlenül attól, hogy énutánam mit csinálnak mások. Én fogom megrendezni ezt a drámát, amiben te is el fogod játszani a magad szerepét!

- De mit vársz tőlem, Lancelot? - kérdeztem riadtan.

- Azt, hogy legyél az özvegyem.

Megragadtam a karját, és szinte felsikoltottam:

- Mire készülsz, Lancelot? Nem gondolhatod komolyan...

Nem igazán tudtam eligazodni azokon az ellentmondásos érzéseken, amelyek abban a pillanatban támadtak fel bennem.

Durván kitépte karját a markomból, és tovább beszélt:

- Csak átmenetileg, persze. Eszem ágában sincs öngyilkosságot elkövetni. Egyszerűen csak előreutazom három napot a jövőbe, aztán visszajövök.

- De addigra már halott leszel!

- Csak az az "én" lesz halott. A másolatom. A valódi "én" ugyanolyan eleven lesz, mint most. Mint az a fehér egér, ott. - Hirtelen ránézett egy műszerre, és hozzátette: - Aha, pillanatokon belül zéró idő! Figyeld a második olvasztótégelyt és a döglött egeret!

Megint meghallottam azt a fura szisszenést, és az edény az egérrel együtt egyszerűen eltűnt.

- Hová lett? - kérdeztem értetlenül.

- Sehová - válaszolta Lancelot -, csupán egy másolat volt. Amint elmúlt az a pillanat, amikor létrejött, magától értetődően eltűnt. Az első egér volt az eredeti, és mint magad is láthatod, semmi baja. Él és virul. Ugyanez fog történni velem. A másolatom holtan fog visszatérni. Az eredeti önmagam életben lesz. Három nap múlva eljön az a másodperc, amikor a testem alapján készült másolat kialakul. És amikor túlhaladunk azon a pillanaton, a halott másolat eltűnik, míg az eredeti önmagam tovább él. Világos?

- Veszélyesnek tűnik - jegyeztem meg halkan.

- Vedd tudomásul, hogy nem az! - válaszolta gőgösen. - Miután a holttestem megjelenik, az orvos halottnak nyilvánít. Az újságok közlik a halálhírem, és a temetkezési vállalkozó felkészül a temetésemre. És akkor visszatérek az életbe, és bejelentem, hogy mit csináltam. Amikor ez megtörténik, nem csupán az időutazás feltalálója leszek, hanem annál sokkal több. Én leszek az az ember, aki visszatért halottaiból. Az időutazásról és Lancelot Stebbins-ről annyit fognak írni és beszélni, hogy ez a két fogalom teljesen egybeforr, és többé semmi sem választhatja el őket egymástól.

- Lancelot, kérlek - mondtam alázatosan -, miért nem jelented be egyszerűen a felfedezésed? Ez a terv túl bonyolult. Egy egyszerű bejelentéstől is elég híres lennél, és akkor talán beköltözhetnénk a városba, és...

- Hallgass! - förmedt rám gorombán. - Azt fogod csinálni, amit mondok!

Nem tudom, hogy Lancelot milyen sokáig szövögette a tervét, mire az a nekrológ megadta neki a végső lökést. Természetesen nem áll szándékomban lekicsinyelni az intelligenciáját. Mert minden elképesztő balszerencséje ellenére a zsenialitásához nem férhetett kétség.

Mielőtt elküldte az asszisztenseit, tudtukra adta, hogy a távollétük alatt tovább folytatja a munkát. így akarta alátámasztani a kitalált történetet - ha az asszisztensek tanúsítják majd, hogy egyedül kísérletezett, természetesnek fog tűnni, hogy miközben különféle vegyszerekkel dolgozott, halálos ciánmérgezést szenvedett.

- Szóval, gondoskodni fogsz arról - mondta nekem -, hogy a rendőrség azonnal lépjen kapcsolatba az asszisztenseimmel. Tudod, hogy hol lehet elérni őket. Azt akarom, hogy semmi se utaljon gyilkosságra vagy öngyilkosságra. Balesetnek kell tűnnie, természetes és logikus balesetnek. Azt akarom, hogy az orvos hamar kiállítsa a halotti bizonyítványt, és hogy a hír gyorsan eljusson az újságokhoz.

- De Lancelot, az ég szerelmére - szóltam közbe -, mi lesz, ha megtalálják a valódi önmagadat?

- Miért találnák meg? - csattant fel. - Ha te találsz egy hullát, elkezdesz kutakodni egy eleven másolat után? Senki sem fog keresni, és én csendesen meghúzom magam az egyik kamrában. Tartozik hozzá egy mosdó, és beviszek magammal egy halom szendvicset. - Elkomorodva megrázta a fejét, és hozzáfűzte: - A kávéról viszont le kell mondanom arra a pár napra. Nem akarom, hogy valaki megérezze az illatát, mialatt elméletileg hallott vagyok. Hát, vizem az bőven lesz, és csupán három napot kell kibírnom.

Én idegesen összekulcsoltam a kezem, és tovább rimánkodtam neki:

- De ha meglátnának, nem ugyanaz lenne az eredmény? Lesz egy halott "te", és egy eleven "te"... - Igazából saját magamat próbáltam vigasztalni, magamat próbáltam felkészíteni az újabb, elkerülhetetlen csalódásra.

De ő szempillantás alatt feldühödött, és rám rivallt:

- Nem, nem lenne ugyanaz! Egy félresikerült beugratásnak tűnne az egész! Igen, híres lennék, de úgy, mint a világ legnagyobb bolondja!

- Figyelj rám, Lancelot - kértem tőle óvatosan -, megtörténhet, hogy elromlik valami.

- Ezúttal nem! - jelentette ki elszántan.

- Mindig azt mondod: ezúttal nem, de aztán mindig...

Elfehéredett dühében, az íriszei tisztán kirajzolódtak a körükben. Elkapta a könyökömet, és kegyetlenül megszorította, de nem mertem kiáltani. Az arcomba dugta a képét, és a fogait csikorgatva azt mondta:

- Az egyetlen dolog, ami hibát okozhat, az te vagy! Ha elszólod magad, ha nem játszod el tökéletesen a szerepedet, ha nem hajtod végre pontosan az utasításaimat, én... én... - látszott rajta, hogy gondolatban a megfelelő büntetést keresi - én megöllek!

Halálra rémülve elfordítottam az arcomat, és megpróbáltam kiszabadulni a markából, de ő felbőszültén szorította a kezem. Amikor így elfogta a harag, meglepően erősnek bizonyult.

- Most te figyelj rám! - mondta gyűlölettől remegő hangon. - Rengeteget ártottál nekem azzal, hogy olyan vagy, amilyen, de ezért főképp magamat hibáztatom. Elsősorban azért, mert feleségül vettelek, másodsorban azért, mert sosem szakítottam időt arra, hogy elváljak tőled. De most, mindennek ellenére esélyt kaptam arra, hogy hatalmas sikert arassak. Ha még ezt az esélyt is elpuskázod, végzek veled! A szó legszorosabb értelmében!

Biztos voltam abban, hogy valóban képes lesz rá.

- Mindent megteszek, amit csak akarsz - suttogtam, és akkor végre elengedett.

Az egész napot a gépezetek ellenőrzésével töltötte.

- Száz grammnál súlyosabb tárgyat még sosem transzportáltam - magyarázta viszonylag higgadtan.

Én arra gondoltam: nem fog működni. Hogyan is működhetne?

Másnap reggel aprólékos gondossággal beállította a masinákat és a műszereket, addig a pontig, hogy nekem már csak egy gombot kelljen megnyomnom. Eközben a kezembe adott egy másik, ugyanolyan kapcsolót, és végeérhetetlenül hosszúnak tűnő órákon keresztül gyakoroltatta velem a gomb megnyomását.

- Érted most már? - kérdezte végül. - Tudod, hogy mit kell tenned?

- Igen, Lancelot - rebegtem engedelmesen.

- Akkor tedd meg, amikor ez a lámpa felvillan, de egy pillanattal sem korábban!

- Igen, Lancelot - mondtam, mialatt magamban azt gondoltam: nem fog sikerülni, nem fog sikerülni.

Beállt a megfelelő helyre, és mozdulatlanná dermedve várt. A megszokott laborköpenye felett gumikötényt viselt.

A lámpa felvillant, és a sok gyakorlás kifizetődött. Gépiesen megnyomtam a gombot, még mielőtt egy gondolat megakadályozhatott volna benne, vagy akár csak megingatott volna.

Szempillantás múlva két Lancelot állt előttem, szorosan egymás mellett. A második pontosan úgy nézett ki, mint az első, csak a ruhája volt gyűröttebb. Egy-két másodperccel később a második összerogyott, aztán meg se moccant.

- Minden rendben, készen vagyunk! - kiáltotta az eleven Lancelot, és kilépett a gondosan kijelölt helyről. - Gyere, segíts! Fogd meg a lábát!

Őszintén szólva, ekkor egy kicsit csodáltam a férjemet. Hogyan képes szemrebbenés nélkül cipelni a saját holttestét, a saját testét, amely a három nap múlva bekövetkező jövőből tért vissza? És mégis, mialatt a karját a másolat ernyedt karja alá fonva felemelte a testet, körülbelül annyi érzelmet mutatott, mintha egy zsák lisztet ölelt volna magához.

Én a tetem bokáját fogtam, és mialatt tartottam, a gyomrom egyfolytában forgott. A bőre még meleg volt, hiszen alig egy perce halt meg. Végigcipeltük egy folyosón, fel egy lépcsőn, végig egy újabb folyosón, aztán be egy másik szobába. Lancelot már mindent előkészített. A helyiséget üvegfal vágta ketté, amelynek közepén üvegajtó állt. A leválasztott részben az asztalon egy csupa üveg szerkezetben kék oldat fortyogott. Más felszerelések - lombikok, csipeszek és kémcsövek - szétszórva hevertek és álltak mindenfelé, kétségkívül azért, hogy egy folyamatban lévő kísérlet képét mutassák. Az egyik üvegedény jóval nagyobb volt a többinél, valósággal kirítt közülük. A címkéjén jó vastag betűkkel az állt, hogy "Ciánkáli". Apró kristályok voltak a közelében, nyilvánvalóan ciánszemcsék.

Leraktuk a holttestet, aztán Lancelot gondosan elrendezte, hogy úgy feküdjön, mintha a székről fordult volna le. Ezt követően kristályokat szórt a tetem kezére, valamivel többet a gumikötényére, végül néhányat az áljára.

- Ebből látni fogják, hogy mi történt - dörmögte elégedetten.

Még egyszer körülnézett, és odaszólt nekem:

- Most már tényleg készen vagyunk. Menj vissza a házba, és hívd ki az orvost! Mondd neki azt, hogy hoztál nekem néhány szendvicset, mert ebédidő alatt is dolgoztam. Tessék, itt vannak! - végigmutatott a padlón heverő szendvicseken, illetve a törött tálcán, amelyet elméletileg én ejtettem el, és hozzátette: - Sikítozz egy kicsit, de ne vidd túlzásba!

Amikor eljött a perc, nem esett nehezemre sikítani, sem pedig zokogni. Végül már úgy éreztem, hogy napok óta sikítozok és zokogok, de nagyon jólesett kiadni magamból a feszültséget, és hihetetlenül megkönnyebbültem.

Az orvos pontosan úgy viselkedett, ahogyan Lancelot megjósolta. Azonnal észrevette a ciános üveget, és a homlokát ráncolva felém fordult:

- Kedves Mrs. Stebbins, úgy tűnik, a férje gondatlanul járt el.

- Én is azt hiszem - válaszoltam zokogva -, nem lett volna szabad egyedül dolgoznia, de mindkét asszisztense szabadságon van.

- Ha valaki úgy bánik a ciánnal, mint a közönséges konyhasóval, súlyos hibát követ el - bölcselkedett a doktor, és úgy ingatta a fejét, mint egy erkölcsbíró. - Most pedig, Mrs. Stebbins, kénytelen vagyok kihívni a rendőrséget. Egyértelműen baleset történt, csakhogy a ciánmérgezés erőszakos halálnak minősül, és minden esetben...

- Ó, persze, persze, hívja csak őket... - hadartam vékonyka hangon, aztán a legszívesebben pofon vágtam volna magam, amiért ilyen gyanúsan buzgó módon válaszoltam.

Kijöttek a rendőrök, és egy törvényszéki orvost is hoztak magukkal, aki a tetem kezén, kötényén és álján lévő kristályok láttán utálkozva morgolódott. A rendőröket a legkevésbé sem érdekelte az ügy, csak a személyes adatokat írták fel. Végül megkérdezték, hogy el tudom-e intézni a temetést, és miután igent mondtam, magamra hagytak.

Ekkor felhívtam néhány újságot és két hírügynökséget. Azt mondtam nekik, hogy úgy gondolom, a rendőrségi anyagokból hamarosan értesülni fognak a férjem haláláról, és azt remélem, nem fogják túlságosan hangsúlyozni a tényt, miszerint a férjem gondatlanul bánt a mérgekkel. Igyekeztem úgy beszélni, mintha azt akartam volna, hogy a halottról egyetlen rossz szó se essék. Végső soron, folytattam akkor, a férjem inkább atomfizikus volt, semmint vegyész, és az utóbbi időben az volt az érzésem, hogy valamiféle bajba került.

Ebben a tekintetben is pontosan követtem Lancelot utasításait, és a dolog bevált. Egy atomfizikus, aki bajban volt? Kémek bukkantak fel körülötte? Ellenséges ügynökök?

Megindult a riporterek áradata, majdnem rám törték az ajtót. Odaadtam nekik Lancelot egyik fiatalkori arcképét, és fényképészek felvételeket készítettek a laboratórium épületeiről. Sőt bevittem őket a központi labor néhány helyiségébe, hogy ott is fotózhassanak. Sem a rendőrök, sem a riporterek nem kérdezősködtek a felől a bizonyos lezárt ajtó felől, vagy talán észre sem vették.

Adtam nekik egy halom szakmai és életrajzi anyagot, amelyet Lancelot készített elő, és elmondtam néhány gondosan kiagyalt anekdotát, amelyekből kidomborodott, hogy a férjem milyen emberséges és zseniális tudós volt. Mindvégig igyekeztem betűhíven betartani Lancelot utasításait, mégsem lobogott bennem túlzottan nagy önbizalom. Valami el fog romlani, valami el fog romlani, hajtogattam magamban.

És tudtam, hogy amikor bekövetkezik az elkerülhetetlen, Lancelot engem fog hibáztatni érte. És ezúttal közölte, hogy végez velem.

Másnap bevittem neki az újságokat. Újra és újra átfutotta őket, közben a szeme vadul csillogott. A New York Times a címoldalon közölte a halálhírét, a bal alsó sarokban. A Times ugyan nem sokat foglalkozott a halálát övező titkokkal, és ugyanígy járt el az AP hírügynökség, viszont az egyik bulvárlap címoldalán ott virított az ijesztő főcím: "Atomtudós rejtélyes halála".

Lancelot hangosan kacagott, amikor elolvasta, és amikor végzett valamennyi újsággal, ismét a kezébe vette az elsőt, éles pillantást vetett rám, és megszólalt:

- Maradj még! Hallgasd meg, miket írnak!

- Már olvastam őket, Lancelot! - tiltakoztam.

- Azt mondtam, hogy hallgasd meg!

Így aztán ott maradtam, ő pedig hangosan felolvasta nekem valamennyit. Hosszan elidőzött az elhunytat méltató dicséreteknél, aztán az önelégültségtől szinte ragyogva azt mondta nekem:

- Még mindig azt képzeled, hogy el fog romlani valami?

Vettem egy mély levegőt, és bizonytalanul válaszoltam:

- Ha visszajönnek a rendőrök, és megkérdezik tőlem, miért gondoltam, hogy te bajban vagy...

- Egyszerűen csak ködösíts, ahhoz úgyis értesz - válaszolta. - Mondd nekik azt, hogy rosszakat álmodtál. Mire úgy döntenek, hogy alaposabb vizsgálatot indítanak

- ha megteszik egyáltalán -, rég késő lesz.

Annyi bizonyos, hogy minden a terv szerint haladt, de én nem tudtam reménykedni abban, hogy ez így is marad. És mégis, milyen furcsa az emberi lélek: akkor is ragaszkodik a reményhez, amikor nem lehet remélni.

Összeszedtem minden bátorságom, és megszólaltam:

- Figyelj, Lancelot, miután véget ér ez az egész, és te híres leszel, nagyon-nagyon híres, akkor már igazán visszavonulhatsz. Beköltözhetünk a városba, hogy aztán békésen és csendesen éljünk tovább.

- Hogyan vehettem feleségül egy ilyen ütődött nőszemélyt? - horkant fel ingerülten, és hevesen megrázta a fejét. - Hát nem érted, hogy miután a világ megismeri a nevem, muszáj lesz folytatnom? A fiatalok csődülni fognak hozzám. Ez a laboratórium lesz a hatalmas Időkutató Intézet! Még életemben legendává válók. Olyan magasra fogok feltörni, hogy a jövőben bárki bármit csinál, intellektuális értelemben hozzám képest törpe lesz! - Lábujjhegyre emelkedve ágált, a szeme csak úgy ragyogott, mintha maga előtt látta volna azt a piedesztált, amelyre hamarosan felhághat.

Ezzel a boldogsághoz fűződő utolsó, halovány reményem is szertefoszlott, és keservesen felsóhajtottam.

Megkértem a temetkezési vállalkozót, hogy megboldogult férjem hadd maradjon a laboratóriumában, mielőtt elföldelik a Stebbins család parcellájában, egy Long Island-i temetőben. Arra is megkértem, hogy ne balzsamozza be a holttestet, cserébe megígértem neki, hogy egy nagy, hűtött helyiségben fogom tartani, alig negyven fokon.

A temetkezési vállalkozó az egyik emberével behozta a koporsót a laboratóriumba, és mindkettőjükről lerítt, hogy nem tetszik nekik az ötlet. Nem volt kétségem afelől, hogy a nemtetszésük a számlában is tükröződni fog. A magyarázatom - miszerint azt szeretném, hogy néhai férjem a közelemben legyen az utolsó napokban, és hogy az asszisztensei is megnézhessék még egyszer - esetlennek hangzott, minthogy az is volt.

Viszont Lancelot szóról szóra a számba rágta, hogy mit kell mondanom.

Miután a koporsó bekerült a laboratóriumba - a fedelét ekkor még nem zárták le bementem a férjemhez.

- Lancelot - mondtam neki a temetkezési vállalkozó nem volt elragadtatva. Szerintem feltámadt benne a gyanú, hogy különös dolog történik itt.

- Helyes! - vágta rá Lancelot elégedetten.

- De hát...

- Már csak egyetlen napot kell várnunk - magyarázta. - Annál hamarabb nem születik semmi egy puszta gyanúból. Holnap délelőtt a test eltűnik, ha minden igaz.

- Úgy érted, lehet, hogy nem tűnik el? - kérdeztem. Tudtam, annyira tudtam...

- Lehet, hogy a folyamat a vártnál valamivel később, esetleg előbb zajlik le - válaszolta. - Még sosem transzportáltam ekkora tömeget, és nem tudhatom biztosan, hogy a képleteim ezúttal is helytállóak-e. Kizárólag azért akartam, hogy a tetem itt legyen, és ne a halottasházban, mert így elvégezhetem a szükséges megfigyeléseket.

- Viszont a halottasházban tanúk jelenlétében tűnne el...

- És gondolod, hogy ha itt tűnik el, akkor csalásra fognak gyanakodni?

- Hát persze!

Olyan képet vágott, mintha mulatna magában valamin, és tovább magyarázott:

- Az emberek azt fogják kérdezni: miért küldte el az asszisztenseit? Miért ő maga, a nagy tudós hajtott végre olyan kísérleteket, amelyeket akár egy gyerek is végre tudna hajtani, és ennek ellenére hogyan sikerült megölnie magát? És a holttest miért akkor tűnt el, amikor senki sem látta? Azt fogják mondani: ez az időutazásról szóló történet nem más, mint közönséges, ostoba mese. Stebbins kábítószereket fogyasztott, hogy kataleptikus transzállapotba kerüljön, és sikerült megtévesztenie az orvosokat.

- Értem... - dadogtam elgyengülten, és arra gondoltam: honnan tudhat ennyi mindent?

- Továbbá - folytatta önelégülten -, amikor majd előállók azzal, hogy megoldottam az időutazás problémáját, vitathatatlanul halottnak nyilvánítottak, és vitathatatlanul nem voltam életben, a maradi tudósok csalással fognak vádolni. Ennek ellenére, egyetlen hét leforgása alatt az egész világon megismerik a nevem. Az emberek csakis rólam és a felfedezésemről fognak beszélni, semmi másról. Jómagam felajánlom, hogy demonstrációt tartok az időutazásról bármely tudóscsoport előtt, amelyik látni kívánja. Felajánlom, hogy akár az interkontinentális tévéhálózaton, élő adásban is tartok demonstrációt. A közvélemény nyomása rá fogja kényszeríteni a tévéhálózatokat, hogy engedélyt adjanak rá, és a tudósokat arra, hogy részt vegyenek a demonstráción. Nem számít, hogy az emberek, mialatt az adást nézik, mire számítanak magukban: csodára vagy lincselésre. A lényeg, hogy nézni fogják! Na, az már siker lesz, párját ritkító siker! A tudománynak melyik alakja mondhatja el magáról, hogy ennél magasabb, ennél tündöklőbb csúcsra jutott fel még életében?

Egy pillanatra még én is megszédültem, de a lelkem mélyén egy határozott hang azt mondogatta: túl hosszú, túl bonyolult... valami el fog romlani... valami el fog romlani...

Azon az estén befutottak az asszisztensek, és megpróbáltak tiszteletteljesen gyászolni a holttest mellett. Ezzel Lancelot két tanút szerzett, akik, ha kell, esküvel tanúsítják majd, hogy látták a tetemét - két szemtanút, hogy összezavarják az ügyet, és segítsenek felépíteni az eseményeket, azok magaslégköri tetőpontjáig.

Másnap hajnali négykor már a hideg laboratóriumban, télikabátba burkolózva vártuk a zéró időt.

Lancelot izgatottan rohangált ide-oda. Hol a műszereket ellenőrizte, hol tudom is én, mit csinált a masinákkal. Az asztali számítógépe folyamatosan dolgozott, bár hogy ő hogyan tudott olyan szélsebesen gépelni a dermedt ujjaival, azt fel nem foghatom.

Én nyomorultul éreztem magam. Nem annyira az előttem fekvő kihűlt, megmerevedett holttest közelsége nyugtalanított, mint inkább a jövő bizonytalansága.

A várakozás percei vagy órái egy örökkévalóságnak tűntek, mire Lancelot végre kijelentette:

- Most már biztos, hogy működni fog. Működni fog, pontosan úgy, ahogyan elterveztem. Mostantól számított öt percen belül ez a hetvenkilónyi anyag eltűnik. Az idő erőire és energiáira vonatkozó elemzéseim egyszerűen mesteriek és tökéletesek! - Sugárzó mosolyt vetett rám, de nem hatott meg vele, mert a holttestre is ugyanígy mosolygott.

Hirtelen észrevettem, hogy a köpenye, amelyet immáron három napja viselt folyamatosan, és minden bizonnyal abban is aludt, gyűrött lett és pecsétes. Pontosan úgy nézett ki, mint az, amit a második, a halott Lancelot viselt megjelenése pillanatában.

Lancelot, mintha olvasott volna a gondolataimban, vagy talán csak a tekintetemet kapta el, végignézett magán, és megszólalt:

- Ó, igen, jobb lesz, ha felveszem a gumikötényt! A másolatom is viselte, amikor megjelent.

- Mi lenne, ha nem vennéd fel? - kérdeztem színtelen hangon.

- Meg kell tennem - válaszolta -, szükségképpen meg kell tennem. Úgy kell kinéznem, mint a másolatomnak a keletkezése pillanatában. Máskülönben nem úgy jelent volna meg, ahogyan megjelent. - Hirtelen résnyire vonta a szemét, és fenyegető hangon megkérdezte: - Még mindig azt hiszed, hogy el fog romlani valami?

- Nem tudom... - motyogtam szégyenkezve.

- Mitől félsz? Attól, hogy a holttest nem fog eltűnni, vagy attól, hogy helyette én fogok eltűnni?

Miután adós maradtam a válasszal, felbőszülve rám kiáltott:

- Hát nem érted, hogy végre mellém állt a szerencse? Nem látod, hogy minden zökkenőmentesen halad, pontosan a terv szerint? Én leszek a valaha élt legnagyobb ember! Gyerünk, forralj vizet kávénak! - Hirtelen lehiggadt, és hozzátette: - Azzal ünnepeljük meg a pillanatot, amikor a másolatom eltűnik, és én visszatérek az életbe. Különben is, három napja nem ittam kávét.

A laboratóriumban csupán instant kávét tartott, azt lökte felém, de három nap után az is megfelelt neki. A falnál lévő elektromos sütőlaphoz léptem, de csak esetlenül matattam rajta megmerevedett ujjaimmal, míg végül Lancelot durván félrelökött, és rátett a készülékre egy vízzel teli főzőpoharat.

- Eltart egy darabig - mormolta, mialatt "magas"-ra állította a kapcsolót. Az órájára pillantott, majd a falon sorakozó műszerekre, és diadalittasan kijelentette: - A másolatom el fog tűnni, még mielőtt felforr a víz. Gyere ide, és figyelj! - Azzal a koporsóhoz sietett.

Jómagam haboztam, mire ellentmondást nem tűrő hangon rám dörrent:

- Azt mondtam, gyere ide!

Engedelmeskedtem. Lancelot végtelen örömmel nézte halott önmagát, és várt. Mindketten szótlanul, a tetemet bámulva vártunk.

Egyszer meghallottuk azt a jellegzetes szisszenést, és Lancelot felkiáltott:

- Kevesebb, mint két perc van hátra!

És akkor a holttest, minden átmenet nélkül, egyszerűen eltűnt.

Üres ruhák hevertek a koporsóban. Ezek a ruhák természetesen nem azok voltak, amelyeket a tetem három nappal korábban visszahozott magával. Valódi ruhák voltak, és megragadtak a valóságban. És most ott hevertek a koporsóban: az alsónemű az ingben és a pantallóban, a nyakkendő az ingen, az ing a zakóban. A cipők oldalra billentek, és egy-egy ernyedt, üres zokni lógott ki belőlük. A test nyomtalanul eltűnt.

Meghallottam, hogy felforr a víz.

- Jöhet a kávé! - vezényelt Lancelot. - Előbb egy jó kávé, aztán értesítjük a rendőrséget és a sajtót.

Két kávét kevertem, egyet neki, egyet magamnak. A szokásos mennyiségű cukrot mértem neki - a szintje nem púposodott a kanál pereme fölé, és nem is süllyedt alá. Még ilyen körülmények között is a lehető leggondosabban jártam el, noha biztosra vettem, hogy ez egyszer nem számít neki - de hiába, a szokás nagy úr.

Belekortyoltam a kávémba, amit tejszín és cukor nélkül ittam - ez meg az én szokásom volt. Hihetetlenül jólesett a melege.

Lancelot megkeverte a kávéját.

- Csakis erre vártam - mondta elégedetten -, csakis erre...

Azzal győzelemittas mosolyra húzott szájához emelte a csészét, és beleivott.

Ezek voltak az utolsó szavai.

Miután vége lett, egyfajta lázas őrület lett úrrá rajtam, ami szerencsére erőt adott. Sikerült levetkőztetnem Lancelotot, aztán ráadtam a koporsóban lapuló ruhákat. Valahogy felemeltem a padlóról, és belefektettem a koporsóba. Egyenesre húztam a két lábát, elrendeztem a két kezét, és a hasa felett egymásba fontam az ujjait, míg végül ugyanúgy nézett ki, mint percekkel korábban a másolata.

Aztán eltüntettem a kávézás minden nyomát. A külső szobában lévő mosogatóban elmosogattam a csészéket, de még a cukortartót is. Újra és újra kiöblítettem mindent, amíg maradéktalanul eltűnt a cukor, és vele a ciánkáli is, amit az előző napon belekevertem.

Aztán átvittem Lancelot köpenyét és a többi ruháját a házba, majd mindent beraktam abba a szennyestartóba, ahol azokat a ruhákat tároltam, amelyeket a másolat hozott vissza - ezek a darabok természetesen eltűntek.

Aztán csak vártam.

Estefelé, amikor a tetem már teljesen kihűlt, kihívtam a temetkezési vállalkozót. Ő és a segédje miért is csodálkoztak volna? Számítottak a holttestre, és valóban ott volt egy holttest. Ugyanaz a holttest. Valóban ugyanaz a test. Még a ciánkáli is benne volt, aminek elvileg az elsőben is benne kellett volna lennie.

Valószínűleg képesek lettek volna megkülönböztetni egymástól egy félnapos, illetve egy három és fél napos halottat, de miért is jutott volna eszükbe vizsgálódni?

Jószerével meg sem nézték az elhunytat. Rászegezték a fedelet a koporsóra, aztán elvitték, és eltemették. Ez volt a tökéletes gyilkosság.

Ugyanakkor - mivel Lancelot hivatalosan már halott volt, amikor megöltem - néha eltűnődöm azon, hogy amit elkövettem, az egyáltalán gyilkosságnak minősül-e a törvény szerint. Na persze, ezt a kérdést eszem ágában sincs feltenni egy ügyvédnek.

Azóta az életem csendesen és békésen telik. Bőven van pénzem. Színházba járok, és még barátokat is szereztem.

Nem gyötör a bűntudat. Annyi bizonyos, hogy Lancelot sosem részesült semmiféle elismerésben az időutazás felfedezéséért. Egyszer majd, egy szép napon valaki ismét felfedezi az időutazást, és a Lancelot Stebbins név alvilági sötétségben fog maradni, ismeretlenül mindörökre. De én előre megmondtam neki, hogy akármit tervez is, úgy fogja végezni, hogy nem aratja le az áhított babérokat. Ha nem öltem volna meg, valami biztosan elromlott volna, és akkor végzett volna velem.

Nem, nincs bűntudatom.

Sőt, mindent megbocsátottam Lancelotnak. Mindent, leszámítva azt, hogy leköpött. Csak azt érzem eléggé ironikusnak, hogy a halála előtt még volt egy boldog perce, mert megadatott neki valami, ami rajta kívül még senkinek, és több örömét lelte benne, mint bárki más lelte volna.

Mert dacára annak, hogy mit kiabált nekem, mielőtt leköpött, Lancelotnak sikerült elolvasnia a saját nekrológjait.

Hess, eső, hess!

- Tessék, már megint ott van! - mondta Lillian Wright, miközben gondosan eligazgatta a napellenzőt. - Hallod, George? Már megint ott van!

- Ki van és hol? - mormolta a férje, mialatt megpróbált éles képet varázsolni a tévé képernyőjére, hogy végre átadhassa magát a baseball-meccs örömeinek.

- Mrs. Sakkaro - felelte Lillian, és hogy megelőzze a férje elkerülhetetlenül elhangzó "az meg kicsodá"-ját, sietve hozzátette: - Az új szomszédunk, az ég szerelmére!

- Aha...

- Napozik - folytatta Lillian -, állandóan napozik. Kíváncsi lennék, merre jár a fia. Az ilyen szép napokon a srác általában odakint szokott lenni, abban a hatalmas udvarban, és a falhoz szokta vagdosni a labdáját. Láttad már őt, George?

- Hallani már éppen eleget hallottam. A kínai víztortúra egyik modern válfaja. Bumm a falon, puff a földön, csatt a tenyérben. Bumm, puff, csatt, bumm, puff, csatt...

- Nincs igazad, George! Vedd tudomásul, hogy nagyon kedves fiú! Csendes és jól nevelt. Nem bánnám, hogyha Tommie összebarátkozna vele. Éppen a megfelelő korban van, olyan tízéves forma.

- Nem is tudtam, hogy Tommie-nak új barátokra van szüksége...

- Hát, Sakkaróékkal nem könnyű, annyi bizonyos. Amolyan maguknak valók. Nagyon zárkózottak. Például, fogalmam sincs, hogy Mr. Sakkaro mivel foglalkozik.

- Miért kéne tudnod? Szerintem semmi közöd hozzá, hogy mivel foglalkozik.

- Különös, hogy még sosem láttam munkába menni.

- Engem sem látott még senki munkába menni.

- Mert te itthon vagy, idehaza írsz. De ő vajon mivel foglalkozhat?

- Ki merem jelenteni, hogy Mrs. Sakkaro pontosan tudja, mivel foglalkozik Mr. Sakkaro, és folyton azon zsörtölődik, hogy nem tudja, én mit dolgozom.

- Ugyan már, George! - Lillian felsóhajtott, azzal elhátrált az ablaktól, utálkozó pillantást vetett a tévére (Schoendienst készülődött ütéshez), és hozzátette: - Szerintem tennünk kéne némi erőfeszítést, ha másért nem is, a jó viszony kedvéért.

- Miféle erőfeszítést? - dörmögte George, aki immáron kényelmesen elhelyezkedett a kanapén. A kezében egy frissen felbontott, félliteres kólásüveget tartott, amelyen apró, gyöngyszerű cseppek formájában rohant végig a kicsapódó pára.

- Hogy megismerkedjünk velük.

- Hát nem tetted meg, amikor beköltöztek? Azt mondtad, átkiabáltál az asszonynak.

- Köszöntem neki, csakhogy... egyszerűen besietett az ajtón. És mert a ház még a feje tetején állt, ennyi történt. Egy "Jó napot!", és kész. Két hónap telt el, de azóta is legfeljebb odaköszönünk egymásnak. És az a nő elég furcsa.

- Tényleg?

- Állandóan az eget lesi. Már vagy százszor láttam, és még sosem volt kint, amikor egy kicsit is befelhősödött. Egyszer, amikor a fiú az udvarban játszott, az asszony beparancsolta a házba, és valami olyasmit kiabált neki, hogy mindjárt esni fog. Véletlenül meghallottam, és eszembe jutott, hogy te jó ég, a tiszta ruha meg kint lóg a dróton, így aztán kirohantam, és hiszed vagy sem, hét ágra sütött a nap. Ó, kószált odafent egy-két felhő, de tényleg csak egy-kettő!

- És végül esett?

- Természetesen nem. A semmiért futottam.

George beleveszett néhány gyatra ütésbe, valamint egy roppant idegesítő bukdácsolásba, ami elméletileg egy bázisfutás lett volna. Amikor elült az izgalom, és a dobó megpróbálta összeszedni magát, kikiáltott a feleségének, aki időközben eltűnt a konyha irányában:

- Hát, miután Arizonából jöttek, ki merem jelenteni, hogy nem tudják megkülönböztetni az esőfelhőket a többitől!

Lillian - magas sarkújának szapora kopogásától kísérve - visszatért a nappaliba, és megkérdezte:

- Honnan jöttek?

- Arizonából, legalábbis Tommie szerint.

- Ezt Tommie honnan vette?

- Beszélt Sakkaróék fiával - valószínűleg két labdacsattogtatás között -, és a srác mondta Tommie-nak, hogy Arizonából jöttek, aztán a szülei behívták a fiút. A lényeg, hogy Tommie azt mondja, Arizonából jöttek, vagy talán Alabamából, vagy valami ilyen nevű helyről. Tudod, milyen hézagos az emlékezete. De ha az időjárás miatt nyugtalankodnak, akkor Arizonára tippelnék. Nem lenne csoda, ha nem tudnának mit kezdeni ezzel a mi jó kis esős éghajlatunkkal.

- És ezt eddig miért nem mondtad el nekem? - csattant fel Lillian.

- Azért, mert Tommie csak ma reggel mondta, és mert úgy hittem, hogy már biztosan elmondta neked, és egészen őszintén, mert úgy gondoltam, hogy képes leszel boldogan, normálisan leélni az életed anélkül, hogy megtudnád. Hoppá!

A labda hatalmas ívben szállt az első bázis felé, és a fogónak annyi volt.

Lillian visszasettenkedett a napellenzőhöz, és halkan megszólalt:

- Egyszerűen csak szeretnék megismerkedni Mrs. Sakkaróval. Olyan kis helyesnek tűnik. Ó, uram, ezt nézd meg, George!

George csak a tévét látta-hallotta, semmi mást.

- Állítom, hogy azt a felhőt bámulja - folytatta Lillian és tessék, most meg bemegy a házba! Még ilyet!

George a következő két napot a könyvtárban töltötte, ahol is különféle anyagokat gyűjtött, és egy nyaláb könyvvel tért haza. Lillian kitörő örömmel fogadta, és rögtön a köszönés után rászólt:

- Holnapra ne tervezz semmit!

- Ez utasításnak hangzott, nem kérésnek... - dünnyögte rosszat sejtve George.

- Az is volt - válaszolta Lillian. - Elmegyünk a Murphy-parkba... most kapaszkodj: Sakkaróékkal!

- Kikkel?

- A szomszédainkkal, George, az ég szerelmére! Hogy lehet, hogy sosem emlékszel a nevükre?

- Égi adomány... Elárulod, hogy mi történt?

- Ma reggel egyszerűen odamentem a házukhoz, és megnyomtam a csengőt.

- Ilyen könnyen ment?

- Nem, nem ment könnyen. Éppen ellenkezőleg, nehezen ment. Ott álltam, kicsit megszeppenve, az ujjamat a csengő felett tartva, míg végül arra gondoltam, hogy jobban járok, ha becsengetek, mintha csak úgy benyitok, aztán ha rajtakapnak, csak állok ott, mint a bolond.

- És Mrs. Sakkaro nem rúgott ki?

- Nem, sőt olyan kedves volt, hogy csak na! Beinvitált, tudta, ki vagyok, és kijelentette, hogy annyira örül, amiért benéztem hozzá. Érted?

- Erre te felvetetted, hogy menjünk el együtt a Murphy-parkba.

- így van. Arra gondoltam, hogy ha olyasmit ajánlok, ami jó a gyerekeknek, könnyebben ráveszem őket, hogy eljöjjenek. Nem lett volna szíve elrontani a srácok szórakozását.

- Anyai pszichológia...

- De látnod kellene a házukat!

- Aha. Hát erre ment ki a játék... Végül csak kiderül. Szerettél volna körülnézni odabent. Csak arra kérlek, hogy kímélj meg a színsémáktól! Nem érdekelnek az ágytakarók, és a gardróbok mérete olyan téma, amitől kiráz a hideg!

A kettejük boldog házasságának titka az volt, hogy Lillian sosem figyelt Georgera. Ezúttal is így történt. A férje megjegyzésére ügyet sem vetve részletesen elemezte a színsémákat, a lehető legaprólékosabban ecsetelte az ágytakarók mintázatát, és hüvelykről hüvelykre leírta a gardróbokat.

- Na, és a tisztaság - mondta aztán -, még sosem láttam ennyire makulátlan lakást!

- Ha majd Mrs. Sakkaro és te jobban összemelegedtek, szembeállíthatod azokkal a lehetetlen mércéiddel, és onnantól már könnyen védekezésre szoríthatod...

- A konyhája - folytatta Lillian, elengedve a füle mellett George gonoszkodó megjegyzését - olyan csillogóan tiszta, mintha még sosem használta volna. Kértem tőle egy kis vizet, mire ő betartott egy poharat a csap alá, és olyan lassan engedte tele, hogy egyetlen csepp sem hullott a mosogatóba. Nem játszotta meg magát. Olyan könnyedén, olyan magától értetődően csinálta, hogy nyomban tudtam, mindig így csinálja. És mielőtt átadta nekem a poharat, belecsavarta egy tiszta asztalkendőbe. Mintha egy elegáns szállodában jártam volna.

- Nyilvánvaló, hogy komoly lelki problémákkal küzd. Azonnal beleegyezett, hogy eljönnek velünk?

- Hát... nem azonnal. Előbb átkiabált a férjének, hogy mit mondanak az időjósok, mire a férje azt felelte, hogy az összes újság szerint szép idő lesz holnap, de azért még megvárja a rádió legfrissebb jelentését.

- Az összes újság szerint? Ezt mondta?

- Még szép! Mindegyik ugyanazt a hivatalos előrejelzést közli, így aztán nem csoda, ha megegyeznek. És állítom neked, hogy az összes újságra előfizetnek. Legalábbis láttam már, hogy a kihordófiú mekkora köteget rak le a házuk elé.

- Te aztán semmiről sem maradsz le, mi?

- Aztán pedig - mondta elkomorodva Lillian -, Mrs. Sakkaro felhívta a központi meteorológiai szolgálatot, elmondatta velük a legfrissebb jelentést, amit nyomban közölt a férjével, és akkor végre kimondták, hogy eljönnek velünk. Kivéve ha váratlan változás áll be az időjárásban, de akkor átszólnak nekünk telefonon.

- Minden világos. Akkor hát megyünk...

Sakkaróékról kiderült, hogy fiatalok, kedvesek, komolyak és jóképűek. Sőt mialatt megtették a hosszú sétát a házuktól az utcáig, vagyis oda, ahol a Wright család autója parkolt, George a feleségéhez hajolt, és belesuttogott a fülébe:

- Szóval, a fickó miatt van az egész...

- Talán nem is bánnám - súgta vissza Lillian -, egyébként látod, mi van a kezében?

- Igen, egy zsebrádió. Fogadni mernék, hogy az időjárás-jelentést hallgatja!

A Sakkaro fiú futva követte a szüleit, és egy hosszúkás tárgyat lengetett, amiről rövidesen kisült, hogy nem más, mint egy jókora aneroid-barométer. Pillanatokkal később mindhárman beszálltak a hátsó ülésre. Azonnal kezdetét vette a személytelen témákat taglaló, tréfás adok-kapokkal tarkított beszélgetés, amely egészen a Murphy-parkig tartott.

Sakkaróék fia olyan udvariasan és visszafogottan viselkedett, hogy még az első ülésen, a szülei közé ékelődve ülő Tommie Wright is elcsendesedve figyelte a nevelésnek ezt a mintapéldányát. Lillian nem is emlékezett rá, hogy utoljára mikor volt része ilyen kellemes autózásban.

A legkevésbé sem zavarta a tény, hogy Mr. Sakkaro apró rádiója folyamatosan szólt, és bár a vidám csevegés miatt alig lehetett hallani, a férfi egyszer sem emelte a füléhez.

Gyönyörű nap köszöntött a városra. A Murphy-parkban száraz és meleg, de nem túl meleg idő fogadta a kirándulókat, és a nap vidáman sütött a kék, káprázatosan kék égen. Úgy tűnt, még Mr. Sakkaro sem talált hibát, jóllehet gondosan megvizsgálta az égbolt minden negyedét, és szigorú pillantásokkal fürkészte a barométert.

Lillian beterelte a két fiút a vidámparkba, és elég jegyet váltott nekik ahhoz, hogy fenékig kiélvezhessék mindazt a pörgő-forgó izgalmat, amit a park nyújthatott.

- Kérem - mondta előtte a tiltakozó Mrs. Sakkarónak -, engedje meg, hogy ezt most én fizessem! Cserébe a legközelebbi alkalommal önökön lesz a sor.

Mire visszatért oda, ahol elvált a másik három felnőttől, George egymagában ácsorgott a járdán.

- Hol...? - kezdte volna, de a férje közbevágott:

- Elmentek üdítőt venni. Ott vannak, ni, annál a büfénél! Mondtam nekik, hogy itt megvárlak, aztán majd csatlakozunk hozzájuk. - George furcsa, kissé komor hangon beszélt, mintha bántotta volna valami.

- Baj van? - kérdezte Lillian, aki felfigyelt a jelenségre.

- Nem, nem igazán... leszámítva azt, hogy érzésem szerint a fickó kőgazdag.

- Micsoda?

- Fogalmam sincs, hogy mivel foglalkozik. Elejtettem egy célzást, hogy...

- Na, várjunk csak, akkor kettőnk közül ki a kíváncsi?

- A te kedvedért csinálom. Szóval, azt válaszolta, hogy az emberi természetet tanulmányozza.

- Milyen filozofikus... Ez mindenesetre megmagyarázná azt a rengeteg újságot.

- Igen, de mert egy jóképű és gazdag férfi lakik a tőszomszédságban, úgy néz ki, hogy túl magasra került velem szemben a mérce.

- Jaj, ne butáskodj már!

- Amúgy meg nem Arizonából jöttek.

- Tényleg?

- Mondtam neki, hogy úgy hallottam, Arizonából jöttek. Meghökkenve nézett rám, amivel elárulta, hogy nem. Aztán felkacagott, és megkérdezte, hogy szerintem arizonai akcentussal beszél-e.

- Van egyfajta akcentusa, annyi bizonyos - jegyezte meg eltöprengve Lillian. - Délnyugaton sokan élnek olyanok, akiknek az ősei spanyolok voltak. Úgyhogy azért lehet, hogy Arizonából jöttek. A Sakkaro lehet spanyol név is.

- Nekem inkább japánnak hangzik - felelte George. - Gyerünk, integetnek! Ó, istenem az égben, oda nézz, mit vettek...

Sakkaróék három-három vattacukrot tartottak a kezükben, hatalmas, rózsaszín habörvényeket, amelyek egy sebesen forgó edénybe csöpögtetett, habos szirupból születtek. Sakkaróék egy-egy vattacukrot nyújtottak Wrighték felé, és Wrighték udvariasságból elfogadták.

Négyesben sétáltak végig a fő ösvényen, közben próbára tették a kézügyességüket darts-ban, majd egy lökdösős játékban, ahol is labdákat kellett lyukakba gurítani, aztán talapzatra állított fahengereket dobáltak meg rongylabdákkal. Lefényképeztették magukat, majd felvetették a hangjukat, és kipróbálták a szorításuk erejét.

Végül begyűjtötték a srácokat, akik időközben kellően kimerültek a gyomorforgató élményektől, aztán Sakkaróék az egyik büfé irányába terelték a gyermeküket. Tommie elejtett egy célzást arról, hogy végtelen örömét lelné egy hot-dogban, mire George odadobott neki egy negyeddollárost, és a fiú elszaladt.

- Őszintén szólva - mondta ekkor George -, szívesebben maradok itt. Ha még egyszer végig kell néznem, hogy elcsócsálnak egy újabb vattacukrot, elzöldülök, és a nyílt színen elhányom magam. Ha nem ettek meg legalább egy tucatot abból a ragadós borzalomból, hajlandó vagyok megenni ugyanennyit!

- Tudom, és most a gyereknek is vesznek egy marékkal - válaszolta Lillian.

- Felajánlottam Sakkarónak, hogy meghívom egy hamburgerre, de ő csak komoran rám meredt, és megrázta a fejét. Nem mintha egy hamburger olyan nagy durranás volna, de kellő mennyiségű vattacukor után fejedelmi lakomának tűnne.

- Tudom, és nekem is furcsa - felelte Lillian. - Felajánlottam Mrs. Sakkarónak, hogy meghívom egy narancslére, de úgy megugrott, miközben nemet mondott, mintha a képébe löttyintettem volna egy pohárral. Gyanítom, hogy még sosem jártak ilyen helyen, és időre van szükségük, hogy hozzászokjanak az újdonsághoz. Most alaposan teletömik magukat vattacukorral, aztán tíz évig hozzá sem nyúlnak.

- Hát, reméljük a legjobbakat... - dünnyögte George, mialatt mindketten elindultak a másik család felé. - Figyelj csak, Lil, kezd felhősödni!

Mr. Sakkaro már a fülére szorította a rádióját, és aggodalmasan pillantgatott a nyugati égboltra.

- Hoppá - mormolta George -, ő is meglátta! Fogadjunk egy ötvenesbe, hogy haza akar menni!

Igaza lett. Pillanatokkal később Sakkaróék rávetették magukat Georgera, és udvariasan, de kitartóan kérlelték: igazán sajnálják, remekül érezték magukat, de tényleg, csodálatosan, és meg fogják vendégelni Wrightékat, amint lehet, de most, most haza kell menniük. Úgy néz ki, mindjárt kitör a vihar. Mrs. Sakkaro azon jajongott, hogy valamennyi előrejelzés szép időt jósolt.

George megpróbálta megnyugtatni és megvigasztalni őket:

- Egy helyi záport nehéz megjósolni, de még ha bekövetkezik is, legfeljebb fél órán át fog tartani.

A megjegyzés hallatán a Sakkaro fiú majdnem könnyekre fakadt, míg az anyja zsebkendőt tartó keze láthatóan reszketett.

- Rendben, hazamegyünk - jelentette ki lemondóan George.

A hazaút végtelenül hosszúnak tűnt. A korábbi jó hangulat elszállt, valamennyien mélyen hallgattak. A zsebrádió immáron hangosan szólt, miközben Mr. Sakkaro állomásról állomásra váltva sorban elcsípte az időjárás-jelentéseket - és ezek immáron futó záporokat, zivatarokat emlegettek.

A Sakkaro fiú elvékonyodott hangon sípolta, hogy a barométer esik, míg Mrs. Sakkaro tenyerét a szájára szorítva, gyászosan meredt az égre, és megkérte George-ot, hogy hajtson egy kicsit gyorsabban, ha lehet.

- Elég fenyegetőnek tűnik, nem igaz? - mondta Lillian, hogy az udvariasság szabályainak szellemében megpróbáljon osztozni a vendégeik hangulatában, de rögtön ezután azt suttogta olyan halkan, hogy csak a férje hallotta: - Még ilyet...

Amikor befordultak az utcájukba, feltámadt a szél, és felkavarta a port a hetek óta száraz úttestről, míg a falevelek vészjóslóan susogtak. Valahol a távolban villámok lobbantak az égen.

- Két percen belül a házukban lesznek, barátaim - mondta George. - Már itt is vagyunk, tessék!

Ráfordult Sakkaróék kapujára, megállította az autót, aztán kiugrott, hogy kinyissa a hátsó ajtót. Hirtelen úgy érezte, hogy egy esőcsepp hull a fejére. "Éppen idejében érkeztünk" - gondolta magában.

Sakkaróék kitódultak az autóból, az arcuk merev volt az idegességtől. Köszönetét mormoltak, és máris hanyatt-homlok rohantak a házuk felé.

- Komolyan mondom - kezdte Lillian -, az ember azt hinné...

Ebben a pillanatban megnyílt az ég. Az eső hatalmas cseppekben zuhogott, mintha odafent átszakadt volna egy mennyei gát. Az autó tetején száz és száz apró pálca dobolt. Sakkaróék félúton jártak a kapu és a bejárat között, amikor hirtelen megtorpantak, és halálra váltan bámultak felfelé.

Az arcuk elmosódott ott, ahol az eső érte. Elmosódott, összezsugorodott, és egybefolyt. A testük is zsugorodni kezdett, aztán összerogytak, és a ruháik nedves halmokká roskadtak.

És mialatt Wrighték a rémülettől borzongva ültek az autóban, Lillian azon kapta magát, hogy egy furcsa késztetésnek engedelmeskedve befejezi a megkezdett mondatot:

- ... hogy cukorból vannak, és attól félnek, hogy elolvadnak.

Csillagfény

Arthur Trent tisztán hallotta őket. Pattogós, dühös szavak recsegtek az adó-vevőjében:

- Trent! Fogja már fel, hogy nem tud megszökni! Két órán belül keresztezzük a pályáját, és ha ellenáll, darabokra robbantjuk!

Trent derűsen mosolygott, és nem válaszolt semmit. Nem voltak fegyverei, de nem is kellett harcolnia. Tudván tudta, hogy a hajója perceken belül végrehajtja az Ugrást a hiperűrben, és aztán már sosem fogják megtalálni őt. Közel egy kilogramm kirillium lapult a táskájában. Ennyiből több ezer robot agytekervényeit lehetett előállítani, és több tízmillió kreditet ért a Galaxis bármelyik világán - és ezeken a világokon nem volt szokás kérdezősködni.

Az öreg Brennmeyer alaposan kitervelte az egészet. Legalább harminc éven keresztül szövögette a terveit. Ezt szánta az élete főművének.

- A menekülésről beszélünk, fiatal barátom - mondta az öreg a kezdet kezdetén.

- Ezért van szükségem rád. Te tudod, hogyan kell felszállni egy űrhajóval, és hogyan lehet kivinni az űrbe. Én viszont nem.

- Az még kevés, hogy kijutunk az űrbe, Mr. Brennmeyer - válaszolta akkor Trent.

- Fél napon belül elkapnak, az biztos.

- Nem fognak elkapni - válaszolta ravaszkásan mosolyogva Brennmeyer -, ha ugrunk egyet. Nem fognak elkapni, ha átsüvítünk a hiperűrön, és fényévekkel távolabb kötünk ki.

- Egy Ugrás megtervezéséhez legalább fél nap kell - vitatkozott Trent -, de még ha sikerül is idejében végrehajtani, a rendőrök riasztják az összes csillagrendszert.

- Szó sincs róla, barátom - válaszolta Brennmeyer, azzal izgatottságtól remegő kezével megszorította Trent felkarját. - Nem az összes csillagrendszert, csupán a tucatnyi környezőt. A Galaxis hatalmas, és a telepesek az utóbbi ötvenezer évben elvesztették egymással a kapcsolatot.

Kissé hadarva beszélt, és lendületesen vázolta fel a képet. A Galaxis immáron olyan, amilyen az emberiség szülőbolygója, a Föld - így nevezték - volt valaha, az írott történelem előtti időkben. Az emberiség szétszóródott a kontinenseken, és valamennyi csoport csakis a közvetlen környezetét ismerte.

- Ha véletlenszerű Ugrást végzünk - folytatta aztán Brennmeyer -, bárhová eljuthatunk, innen akár ötvenezer fényévnyire is, és körülbelül annyi esélyük lesz arra, hogy megtaláljanak minket, mintha egy kavicsot próbálnának megtalálni egy meteorrajban.

- És mi sem fogjuk megtalálni magunkat! - vágott vissza Trent a fejét rázva. - A leghalványabb esélyünk sem lesz arra, hogy eljussunk egy lakott bolygóhoz!

Brennmeyer lopva ejtett, gyors pillantásokkal felmérte a környezetüket. Noha senki sem járt a közelükben, a hangját suttogásig halkítva magyarázott:

- Harminc éven keresztül gyűjtöttem adatokat a Galaxis összes lakható világáról. Átkutattam az összes fellelhető régi feljegyzést. Ezer és ezer fényévet utaztam, messze többet, mint akármelyik űrpilóta. És most az összes lakható bolygó helyzete benne van a világ legjobb számítógépének adatbankjában.

Trent az udvariasság kedvéért felvonta a szemöldökét, mire Brennmeyer folytatta:

- Egész életemben számítógépeket terveztem, és végül összeraktam a legjobbat, természetesen magamnak. Ezenfelül meghatároztam a Galaxis összes fényes csillagának pontos helyzetét, valamennyi F) B, A és O színképtípusú csillagét, és az adatokat betápláltam a számítógép memóriájába. Miután végrehajtjuk az Ugrást, a számítógép spektroszkópikusan letapogatja a környező űrt, és a mérési eredményeket összeveti a memóriájában tárolt Galaxis-térképpel. Mihelyt megtalálja a megfelelő egyezést, és hidd el, előbb-utóbb megtalálja, megkapja a hajó helyzetét. Aztán automatikusan végrehajt egy második Ugrást, a legközelebbi lakott bolygóhoz.

- Eléggé bonyolultnak hangzik - jegyezte meg Trent.

- Hibalehetőség kizárva - válaszolta magabiztosan Brennmeyer. - Hosszú éveken át dolgoztam rajta, és bizton állíthatom, hogy nem fordulhat elő hiba. Nekem tíz évem maradt, hogy milliomos legyek. De te még fiatal vagy, te sokkal tovább lehetsz milliomos.

- Ha valaki véletlenszerű Ugrást hajt végre, akár egy csillag gyomrában is végezheti.

- Ennek az esélye egy a milliárdhoz, Trent. Az is megtörténhet, hogy olyan messze kerülünk bármely fényes csillagtól, hogy a számítógép nem fog találni semmit, amit összevethet a térképével. Az is megtörténhet, hogy csak egy-két fényévnyi távolságra ugrunk, és a rendőrség még a nyomunkban lesz. De erre még kisebb az esély. Ha mindenáron aggódni akarsz, akkor aggódj azért, hogy felszállás közben nehogy elvigyen egy szívroham. Erre ugyanis sokkal több az esélyed.

- Inkább önnek, Mr. Brennmeyer - jegyezte meg Trent. - Ön sokkal idősebb nálam.

- A te szempontodból még az sem számít - felelte az öreg a vállát vonogatva. - A számítógép automatikusan elintéz mindent.

Trent bólogatott, és alaposan az emlékezetébe véste ezt az utolsó választ. Aztán azon a bizonyos éjszakán, pontban éjfélkor, amikor a hajó készen állt, és Brennmeyer megérkezett az aktatáskájába rejtett kirilliummal - teljesen megbíztak benne, így könnyűszerrel hozzájutott -, Trent a bal kezével átvette tőle a táskát, majd a jobbját gyors és határozott mozdulattal előrelendítette.

Még mindig a kés volt a legjobb - ugyanolyan gyors és ugyanolyan halálos, mint egy molekuláris depolarizátor, de sokkal csendesebb annál. Trent a holttestben hagyta a gyilkos fegyvert, még azzal sem törődött, hogy eltüntesse róla az ujjlenyomatait. Miért is törődött volna vele? Úgysem fogják elkapni...

Immáron az űr mélyén járt, rendőrségi cirkálókkal a nyomában, és megérezte azt az egyre erősödő feszültséget, amely mindig átjárta egy-egy Ugrás előtt. Ennek okát egyetlen orvos sem tudta megmagyarázni, de valamennyi tapasztalt űrpilóta ismerte ezt az érzést.

Aztán, amikor eljött a perc, hirtelen az a benyomása támadt, hogy a teste kifordult, amikor a hajója és benne ő maga anyagtalan anyaggá és energia nélküli energiává változva egyetlen pillanat alatt áthaladt a téren kívüli téren, és az időn kívüli időn, majd mindkettő szempillantás alatt ismét összeállt a Galaxis egy másik pontján.

Trent megkönnyebbülten és elégedetten mosolygott. Életben maradt. Körös-körül egyetlen csillag sem akadt, amelyik túl közel lett volna, és ezrével akadtak olyanok, amelyek elég közel voltak. Valósággal hemzsegtek körülötte, és annyira idegennek találta a mintázatukat, hogy máris tudta: az Ugrás messzire, nagyon messzire repítette őt. A csillagok között még F típusúak is előfordultak. Szép, sűrű mintázat állt a számítógép rendelkezésére ahhoz, hogy összevesse a memóriájában tárolt adatokkal. Trent biztosra vette, hogy nem fog sokáig tartani.

Hátradőlt, és kényelmesen elhelyezkedett az ülésében, aztán az ismeretlen csillagképeket bámulta, amelyek a hajó lassú forgásának ütemében vonultak el az elülső ablakok előtt. Rövidesen egy fényes csillag siklott elé, egy igazán ragyogó. Legfeljebb néhány fényév választotta el tőle, és a pilótaösztöne azt súgta, hogy az égitest nagyon forró - forró és jó. Tökéletesen megfelel arra, hogy a számítógép alappontnak használja fel, miközben az innen látható csillagalakzatokat keresi a memóriájában. Trent megint csak arra gondolt: nem tart sokáig.

De mégis sokáig tartott. Teltek a percek, aztán eltelt az első óra is. És a számítógép továbbra is szorgalmasan kattogott, a kijelzői és kontrollfényei vidáman villóztak.

Trent a gépre sandított. Mi a baj? Miért nem találja a mintázatot? Ott kell lennie valahol. Brennmeyer évtizedeken át gyűjtögette az adatokat. Az nem lehet, hogy kihagyott egy csillagot, vagy hogy rosszul táplálta be valamelyik égitest koordinátáit. Igaz, a csillagok születnek és meghalnak, s a létezésük folyamán folyton vándorolnak a végtelen térben, csakhogy ezek a változások lassúak, rendkívül lassúak. A Brennmeyer által rögzített mintázatok egymillió év alatt sem...

Trentet hirtelen elöntötte a vakrémület. Nem! Az nem történhetett meg! Arra még kisebb az esély, mint arra, hogy valaki egy csillag belsejébe ugrik!

Megvárta, hogy ismét felbukkanjon előtte az összes többinél fényesebb csillag, és akkor reszkető kézzel ráirányította a teleszkópot. Ráadta a maximális nagyítást, aztán döbbenten bámulta a fénylő pont körül örvénylő gázok árulkodó ködfelhőjét...

Az ott egy nóva! - villant át az elméjén a rémisztő gondolat.

A korábban halványan derengő csillag talán alig egy hónap leforgása alatt ragyogó óriássá nőtt. Korábban olyan alacsony fényrendű volt, hogy a számítógép nem vette volna figyelembe, de most már bizonyosan számolt vele.

Ám a nóva, amely létezett az űrben, nem létezett a számítógép adatbankjában, mert Brennmeyer nem táplálta bele. Nem táplálhatta bele, mert amikor az adatokat gyűjtötte, az égitest nem létezett - legalábbis nem fényesen ragyogó nóvaként.

- Ne számolj vele! - ordította Trent. - Ne vedd figyelembe!

Csakhogy egy automatikus gépezetnek kiabált, amely összevetette a nóva-köz- pontú mintázatot a memóriájában tárolt térképpel, és miután nem talált semmit, tovább dolgozott. Új és új méréseket végzett, a kapott eredményeket összevetette a saját adataival, aztán megint mért, megint összevetett, majd megint és megint.

Trent tudta, hogy ez a folyamat addig fog tartani, amíg a hajó energiakészlete kimerül. Ám az ő élete sokkal hamarabb véget ér...

Magába roskadva kuporgott az ülésében, és borzongva bámulta a gúnyosan villódzó csillagokat. Hosszú, gyötrelmesen hosszú várakozás választotta el a megváltó haláltól.

Ha legalább a kést megtartotta volna...

Alapító atyák

Az eredeti katasztrófasorozat öt évvel korábban történt. A bolygó - a térképek szerint a HC-12549d, máskülönben névtelen égitest - ötször kerülte meg a napját. A Föld ezalatt hatnál valamivel többször, de ekkor ezt már senki sem tartotta nyilván.

Ha az otthoniak tudták volna, hogy mi történt, azt mondták volna, hogy az Ötök hősiesen harcoltak, és új eposszal gyarapították a Galaktikus Hadtest történelmét. Öt ember harcolt egy ellenséges világgal, öt (vagy hatnál több) éven keresztül tartották magukat. És most haldokoltak, méghozzá úgy, hogy végképp vesztésre álltak. Hárman kómában feküdtek, a negyedik még nyitva tartotta besárgult szemét, míg az ötödik egyelőre talpon maradt.

Csakhogy szó sem volt semmiféle hősiességről. Öt ember harcolt az unalom és a végső kétségbeesés ellen. Csak azért, a legkevésbé sem hősies okból tartották fenn mesterséges fémzárványuk lakhatóságát, mert nem akadt más tennivalójuk, amíg lobogott bennük az élet lángja.

Ha a harc lelkesítette is bármelyiküket, sosem említették. Az első év végétől többé nem beszéltek a megmenekülésről, és a második után a "Föld" szó moratórium alá került.

Ám egy bizonyos szó folyton ott lebegett köztük. Ha kimondatlan maradt is, ott kísértett a gondolataikban: "ammónia".

A leszállás alatt került elő első ízben, néhány perccel azelőtt, hogy az akadozó hajtóműveinek gyenge sugaraira nehézkedő, megnyomorodott űrláda felszántotta a talajt, és a felszín alá fúródva megállapodott.

Az ember természetesen mindig számít szorult helyzetekre. Számít egy bizonyos számúra, de egyszerre legfeljebb egyre. Egy napkitörés megsütheti a hiperáramköröket - meg lehet javítani őket, bizonyos idő alatt. Egy meteor összezavarhatja a tápszelepeket - helyre lehet hozni őket, bizonyos idő alatt. Egy az idegeskedés miatt rosszul kiszámított röppálya, valamint egy pillanatnyi elviselhetetlen gyorsulás leszakíthatja az ugrócsápokat, és eszméletlenségbe taszíthatja a fedélzeten tartózkodókat - ám a csápokat ki lehet cserélni, és az űrhajósok magukhoz térnek, bizonyos idő alatt.

Annak esélye, hogy mindhárom esemény egyszerre következzen be, egy a borzalmasan sokhoz. És ennél is kisebb az esély arra, hogy mindez egy különösen csűrcsavaros leszállás alatt következzen be, amikor is végzetesen hiányzik a hibák elhárításának egyik alapfeltétele, nevezetesen az idő.

Mialatt a Cruiser John a HC-12549d felszíne felé ereszkedett, előállt az a bizonyos "egy a borzalmasan sokhoz" helyzet. Az űrhajó utoljára hajtott végre leszállást, soha többé nem tudott felemelkedni.

Hogy lényegében sértetlen maradt, már önmagában is felért egy csodával. Az Ötök kaptak a Sorstól még néhány évnyi életet. Ezen felül csakis egy véletlenül erre tévedő hajó segíthetett volna rajtuk, de erre egyikük sem számított. Fordulatos életük során éppen elégszer volt már részük véletlenekben, és mind az öten tudták, hogy abból még nem sült ki semmi jó.

Így kezdődött.

Már az első pillanatokban előkerült a kulcsszó: ammónia. Mialatt dugóhúzó-pályán száguldottak a felszín felé, és a (könyörületesen gyors) halál várt rájuk, Chou valahogy szakított időt arra, hogy rápillantson a rövid kihagyásokkal működő abszorpciós spektrográfra.

- Ammónia! - kiáltotta döbbenten. A társai hallották ugyan, de idő híján nem figyelhettek rá. Csakis arra az őrjítő küzdelemre összpontosítottak, amelyet a gyors halál ellen vívtak - hogy aztán lassú halált halhassanak.

Homokos talajba csapódtak, amelyet ritkás, kék színű (kék színű?) növényfoltok tarkítottak. Helyenként sáshoz hasonlatos fűféleség borította a felszínt. Itt-ott vézna és girbegurba, kék kérgű és levél nélküli fák álltak. Állatoknak nyoma sem volt, és zöldes színű (zöldes színű?), felhőcsíkos égbolt borult föléjük - és a szó visszatért, hogy aztán folyton kísértse őket.

- Ammónia? - kérdezte már-már ünnepélyes hanghordozással Petersen.

- Négy százalék - felelte Chou.

- Lehetetlen - dörmögte Petersen.

De nem volt az. A könyvek nem állították, hogy lehetetlen. A Galaktikus Hadtest kutatói azt fedezték fel, hogy ha egy bolygó rendelkezik egy bizonyos tömeggel és térfogattal, illetve egy bizonyos hőmérséklettel, akkor óceánok is akadnak rajta, míg az atmoszférája kétféle lehet: nitrogén-oxigén vagy pedig nitrogén és szén-di- oxid. Az előbbi esetben fejlett élővilág alakulhat ki rajta, az utóbbiban kezdetleges.

Az űrhajósok egy idő után már csak a tömeget, a térfogatot és a hőmérsékletet mérték, ezeken túl semmit. Az atmoszférát (egyik vagy másik típust) adottnak vették. Ám a könyvekben nem az szerepelt, hogy így kell lennie, csupán az, hogy mindig így van. A termodinamikai modellek szerint másfajta atmoszférák is létezhettek, de csak rendkívül ritkán, és a gyakorlatban még senki sem találkozott velük.

Egészen mostanáig. A Cruiser John utasai találtak egyet, egy nitrogén-szén- dioxid-ammónia összetételű légkört, ami egyszer s mindenkorra eldöntötte a sorsukat.

Az Ötök Föld-típusú környezetet alakítottak ki a felszín alá fúródott űrhajóból. Többé nem emelkedhettek fel a felszínről, és nem küldhették át kommunikációs sugarat a hiperűrön, de ezen felül szabadon hasznosíthatták a roncs összes alkatrészét és tartozékát. A recirkulációs rendszer veszteségeit akár a bolygó saját víz-és gázkészletéből is pótolhatták, persze csak bizonyos korlátok között, illetve ha kivonták belőle az ammóniát.

Az űrruháik sértetlenek maradtak, ezért, hogy elüssék valamivel az időt, kutató expedíciókat indítottak. Semmi sem veszélyeztette őket. A bolygón nem éltek állatok, csakis növények, de még azok is elszórtan. És minden kék volt, csupa-csupa kék az ammóniás klorofilltől és az ammóniás fehérjéktől.

Laboratóriumokat állítottak fel, amelyekben analizálták a növények összetevőit. Tanulmányozták a mikroszkopikus létformákat, és vaskos köteteket írtak tele a megfigyeléseikkel és felfedezéseikkel. Megpróbáltak helyi növényeket termeszteni ammóniamentes levegőben, és kudarcot vallottak. Aztán geológusokká képezték magukat, és a bolygó kérgét tanulmányozták, majd asztronómusokká, és a bolygó napjának színképét elemezték.

Barrére néha kijelentette:

- A Hadtest egységei egyszer majd elérik ezt a bolygót, és mi hatalmas tudásanyagot hagyunk rájuk. Ez végső soron egy rendkívül különleges égitest. Kötve hiszem, hogy a Tejúton akad még egy Föld-típusú bolygó, amelyiknek a légkörében ammónia is jelen van.

- Csodás - dörmögte keserűen Sandropoulos -, mekkora szerencse ez nekünk...

Sandropoulos aztán kidolgozta a bolygó termodinamikai modelljét.

- Egy metastabilis rendszerrel állunk szemben - közölte a társaival. - Az ammónia folyamatosan elbomlik a geokémiai oxidáció során, közben nitrogén termelődik. A növények felszívják a nitrogént, cserébe ammóniát termelnek, és ezzel voltaképpen adaptálódnak az ammónia jelenlétéhez. Amennyiben a növények ammóniatermelése két százalékkal visszaesik, csökkenő spirál indul be. A növények elfonnyadnak, a szaporodásuk üteme lassul, amitől az ammóniaszint tovább csökken, és így tovább, és így tovább.

- Ezzel azt állítod, hogy ha elég növényt pusztítunk el - töprengett félhangosan Vlassov akkor eltüntethetjük az ammóniát.

- Ha volnának légszánjaink, és széles sugarú lézervetőink, valamint egy évünk, hogy elvégezzük a munkát, valószínűleg sikerülne - válaszolta Sandropoulos csakhogy nincsenek, viszont létezik jobb megoldás. Ha sikerül elszaporítanunk a saját növényeinket, a fotoszintézisük során keletkező oxigén fokozná az ammóniaoxidáció ütemét. Még egy kisebb, elszigetelt emelkedés is csökkentené az ammónia mennyiségét az adott régióban, további terjeszkedésre serkentené a földi növényeket, és gátolná a helyi növények szaporodását, amitől tovább csökkenne az ammónia szintje, és így tovább.

Így aztán a termő évszakokban kertészekké lettek - ami végül is a Galaktikus Hadtest rutinműveletei közé tartozott. A Föld-típusú bolygókon az élet rendszerint víz-fehérje alapokon fejlődött ki, de a változatok száma végtelenre rúgott, és a külvilágokon termelt élelmiszerek között ritkán akadt tápláló, még ritkábban ízletes. Gyakran megtörtént (nem mindig, de gyakran), hogy néhány földi növény fékezhetetlenül elszaporodott, és kiszorította az őslakos flórát. És mialatt kordában tartották az őslakos flórát, másfajta földi növények is gyökeret verhettek.

A telepesek tucatjával alakították új Földekké a bolygókat ezzel a módszerrel. A folyamat során a földi növényekből száz és száz, szívós változat fejlődött ki, amelyek szélsőséges körülmények között is vígan megéltek - és ezzel jócskán megkönnyítették a következő bolygó meghódítását.

Az ammónia megölte volna bármelyik földi növényt, csakhogy a Cruiser John személyzetének rendelkezésére álló vetőmagok valójában nem földi növények, hanem azok más világokról származó mutánsainak magvai voltak. Keményen harcoltak a fennmaradásért, de nem elég jól. A java részük ki sem kelt, a többi növekedett egy darabig, de végül valamennyi satnya, nyomorult palánta elpusztult.

De még így is jobban boldogultak, mint a mikroszkopikus létformák. A bolygó baktériumai sokkal erősebbnek és szaporábbnak bizonyultak, mint a kéklő növények. A földi mikroorganizmusok új és új rohamra indultak, ám az őslakos parányok minden támadást visszavertek. Az Ötök hiába próbálták Föld-típusú baktériumflórával benépesíteni a talajt, hogy ezzel támogassák a földi növényeket.

- Amúgy sem működött volna - vélekedett Vlassov a fejét csóválva -, a baktériumaink csakis úgy maradhattak volna életben, ha adaptálódnak az ammónia jelenlétéhez.

- A baktériumok nem segítenek rajtunk - tette hozzá Sandropoulos. - Növényekre van szükségünk, azok hordozzák az oxigéntermelő rendszereket.

- Oxigént bármikor képesek vagyunk előállítani - jelentette ki Petersen. - Vizet elektrolizálunk, és kész.

- Igaz, viszont a felszerelésünk meddig fog kitartani? - vágott vissza Sandropoulos. - Ha el tudnánk érni, hogy a növényeink életben maradjanak és szaporodjanak, az olyan volna, mintha vizet elektrolizálnánk. Persze csak apránként, lépésről lépésre haladnánk, de a bolygó végül megadná magát.

- Hát akkor kezeljük a talajt! - vetette fel Barrére. - Tele van ammóniasókkal. Kisütjük belőle a sókat, és ammóniamentes talajjal váltjuk fel az ammóniával szennyezettet.

- És mit kezdünk a légkörrel? - kérdezte Chou.

- Az ammóniamentes talajban a növényeink talán képesek lesznek megkapaszkodni, a légkör ellenére is. Hiszen már majdnem sikerült nekik.

Úgy dolgoztak, akár a megszállottak, de a várt eredmények továbbra is elmaradtak. Igazából egyikük sem bízott a terv sikerében, és tudván tudták, hogy még ha beválik is, nekik személy szerint már nincs jövőjük. De így is folytatták a munkát, hogy eltöltsék valamivel a nappalokat.

A következő termő évszakban kellő mennyiségű ammóniamentes talajjal rendelkeztek, de a földi növények éppen csak kihajtottak. Ekkor kupolákat emeltek néhány parcella fölé, amelyekbe ammóniamentes levegőt szivattyúztak. Ez a megoldás segített valamennyit, de korántsem eleget. Minden létező módszerrel módosították a talaj kémiai összetételét - de a siker messze elkerülte őket.

A kupolával védett parcellák termeltek ugyan néhány sóhajtásnyi oxigént, de nem eleget ahhoz, hogy ledöntsék az ammónialégkört annak keskeny talapzatáról.

- Még egy lökés kell - mondta rosszkedvűen Sandropoulos -, csak még egy lökés. Folyton megingatjuk, folyton megingatjuk, de ledönteni nem tudjuk.

A szerszámaik elkoptak és kicsorbultak, az elektromos berendezéseik sorban tönkrementek, és a jövő fokozatosan bezárult előttük. A mozgásterük hónapról hónapra szűkült.

Amikor aztán eljött a vég, szinte örvendetes gyorsasággal csapott le rájuk. A betegségnek nem tudtak nevet adni, csupán a tüneteit ismerték: a gyengeséget és a szédülést. Sosem merült fel az ammóniamérgezés gyanúja. Csakhogy évek óta ették a hajó hidroponikus tartályaiból származó algaféléket, márpedig az ammónia ezekbe is belopakodhatott, és talán megváltoztatott bennük valamit.

A betegséget valamelyik őslakos mikroorganizmus is okozhatta, amely valahogyan megtanulta, hogyan maradhat életben egy emberi testben. De okozhatta akár földi mikroorganizmus is, amely mutálódott az idegen világ ellenséges viszonyai között.

Így aztán az Ötök közül hárman meghaltak, a körülményeknek hála fájdalommentesen. Örömmel távoztak az életből, mert így végre kiszállhattak a kilátástalan küzdelemből.

- Csak azt bánom, hogy ilyen megsemmisítő vereséget szenvedtünk - suttogta alig hallhatóan Chou.

Petersen, aki az Ötök közül utolsónak maradt talpon (immunis volt a titokzatos betegséggel szemben?), gyászos képet vágva figyelte haldokló társát.

- Nehogy meghalj - kérlelte rekedtes hangon -, nem akarok egyedül maradni!

- Nincs más választásom - felelte Chou, és mosolyogni próbált. - De bármikor követhetsz minket, öreg barátom. Miért is harcolnál? Nincsenek eszközeid, és a háborút már nem lehet megnyerni, ha egyáltalán lehetett volna valaha...

Petersen még ekkor is azzal harcolt a végső kétségbeesés ellen, hogy az atmoszféra ellen vívott harcra összpontosított. Ám az agya már kimerült, a szíve elcsüggedt, és amikor a következő óra folyamán Chou kiszenvedett, négy holttest várta, hogy kezdjen velük valamit.

Egyre csak bámulta a tetemeket, és emlékeket idézett fel magában, még olyanokat is (most, hogy egyedül maradt, megengedte magának, hogy zokogjon), amelyek a Földig nyúltak vissza, a Földig, amelyet egy tizenegy évvel korábbi látogatás alkalmával látott utoljára.

El kellett temetnie a holttesteket. Elhatározta, hogy letör néhány ágat az őslakos fákról, és kereszteket csinál belőlük, amelyekre aztán ráakasztja a társai űrsisakját, míg a tövükhöz támasztja az oxihengerüket - az üres oxigénpalackok fogják jelképezni az elvesztett harcot. Ostoba érzelgősség olyanok kedvéért, akiket már semmi sem érdekel, és a jövőbeli látogatók kedvéért, akik talán sosem jönnek ide...

De elsősorban a saját kedvéért fogja csinálni, hogy tanúbizonyságát adja a társai iránti tiszteletének, és az önmaga iránti tiszteletének, mert ő nem az a fajta ember, aki nem adja meg a végtisztességet halott barátainak, holott bírná erővel.

Amúgy meg...

Amúgy meg? Néhány pillanatig mozdulatlanul üldögélt, a gondolatai egyre nehezebben, egyre lassabban forogtak. Szilárdan megfogadta, hogy amíg él, tovább vívja a harcot a megmaradt eszközeivel. És el fogja temetni a barátait.

Röviddel ezután eltemette őket egy olyan parcellában, amelynek talajából oly sok fáradság árán kivonták az ammóniát. Koporsó, halotti lepel, sőt ruha nélkül földelte el őket. Meztelenül feküdtek az ellenséges talajban, hogy a saját mikroorganizmusaik lassan lebontsák a testüket, mielőtt ők maguk is elpusztulnának az őslakos baktériumok elkerülhetetlen és feltartóztathatatlan inváziója alatt.

Petersen a sírok fejvégébe szúrta a kereszteket, a helyükre rakta a sisakokat és az oxihengereket, majd kövekkel bástyázta körül a hantokat, aztán hátat fordított, és búskomorságba esve elindult, hogy visszatérjen az eltemetett hajóra, amelyet immáron egyedül lakott.

Keményen dolgozott minden egyes napon, míg végül nála is jelentkeztek a tünetek. Beleküzdötte magát az űrruhájába, és még egyszer felment a felszínre - tudta, hogy utoljára teszi meg ezt az utat.

A parcellákhoz érve térdre roskadt. A földi növények vidáman zöldelltek. Sokkal tovább maradtak életben, mint korábbi társaik. Egészségesnek tűntek, sőt életerősnek.

Az Ötök javítgatták a talajt, babusgatták az atmoszférát, míg végül ő, Petersen tudtán és akaratán kívül bevetette az utolsó eszközt, az egyetlent, ami még a rendelkezésére állt. Hatalmas mennyiségű tápanyagot juttatott a növényeknek...

A földi emberek lassan felbomló teteméből származó elemek, vegyületek és fehérjék megadták a végső lökést. A földi növények oxigént termeltek, amely visszaszorította az ammóniát, és kilódította a bolygót abból a furcsa kátyúból, amelyben egykoron megakadt.

Ha a földi emberek egyszer megérkeznek erre a bolygóra (mikor? egymillió év múlva?), nitrogén-oxigén atmoszférát fognak találni, valamint a földi növényvilágra távolról emlékeztető flórát.

A keresztek idővel elkorhadnak majd, a fémtárgyak elrozsdállnak és széthullanak. A csontok talán fosszilizálódnak, és egyszer majd elárulják valakinek, hogy mi történt egykoron a HC-12549d sorszámú bolygón. És valaki talán a biztonságos helyre zárt feljegyzésekre is rábukkan...

De mindez nem számít. Ha a későbbi korok földi emberei nem találnak meg semmit, maga a bolygó, az egész bolygó lesz az Ötök emlékműve.

Amikor Petersen meghalt, abban a biztos tudatban hunyta le a szemét, hogy ő és a társai teljes győzelmet arattak.

A Kulcs

Kari Jennings tudta, hogy meg fog halni. Már csak néhány óráig élhetett, és még sok dolga volt.

Semmi sem menthette meg a halálos ítélet végrehajtásától, itt a Holdon semmi, különösen így, hogy nem léphetett rádiókapcsolatba senkivel.

Még a Földön is akadt egy-két olyan hely, ahol az ember meghalhatott, ha el volt vágva a külvilágtól, ha egy másik ember nem segített rajta, ha az a másik ember nem szánta meg, ha az a másik ember nem fedezte fel a testét. Itt, a Holdon egykét olyan hely akadt, ahol nem így mentek a dolgok.

Egyes földlakók természetesen tudták, hogy ő a Holdon jár. Egy geológiai - dehogyis, egy szelenológiai! - expedíción vett részt. Furcsa, hogy a földi elme mennyire ragaszkodik a "geo" előtaghoz...

Noha rettentően elfáradt, rákényszerítette magát, hogy törje a fejét, miközben tovább dolgozott. Haldoklott vagy sem, továbbra is érzékelte, hogy meglepően, már-már természetellenesen tisztán képes gondolkodni. Idegesen nyelt egyet, és körülnézett - de közel s távol nem akadt semmi látnivaló. A kráter északi, belső falának örök sötétsége vette körül, és ezt a sötétséget csak egy-egy pillanatra enyhítették lámpájának villanásai. Villogóra állította a lámpát, részben, hogy takarékoskodjon az áramkészletével, másfelől nem akarta eljátszani azt a minimális esélyét.

A bal keze felől, dél felé, a Hold közeli horizontja felett ott fehérlett a Nap keskeny sarlója. A horizonton túl, annak takarásában rejtőzött a kráter szemközti pereme. A Nap sosem kémlelt be elég magasan a kráter pereme fölött ahhoz, hogy megvilágítsa annak alját, ahol Jennings most állt. így aztán nem kellett tartania a sugárzástól - legalább attól nem.

Óvatosan, de ügyetlenül ásott, és a verejtéke teljesen átáztatta az űrruhája alatt viselt ruházatát. Az oldala kegyetlenül fájt.

Ezen a környéken a por és a letört kődarabok nem öltötték magukra azt a "tündérkastély" külsőt, amit jellemzően a Hold felszínének azon területein lehetett látni, ahol évmilliókon keresztül váltogatta egymást a fény és a sötétség, valamint a forróság és a fagy. Itt, az örök fagyban a kráterfal lassan leguruló törmeléke közönséges kőhalmokat képezett, egy heterogén masszát. Nem egykönnyen lehetett megítélni azt, hogyan halad az ásás.

Jennings egy rossz pillanatában tévesen mérte fel a sötét felszín egyenetlenségét, és kiöntött egy maréknyi, poros sziklaszilánkot. A darabok a Holdon jellemző lassúsággal hullottak alá, de valahogy mégis gyorsnak tűntek, mert nem volt légellenállás, ami lelassította volna őket, mielőtt porfelhőbe burkolózva szétterültek a talajon.

A lámpa felvillant egy pillanatra, és Jennings a lehetőséget kihasználva gyorsan félrerúgott egy éles peremű szikladarabot.

Nem sok ideje maradt. Ismét a porba merítette vastag kesztyűbe burkolt kezét. Most még ás egy kicsit, aztán a mélyedésbe helyezi, és betemeti a készüléket. Strauss nem találhatja meg...

Strauss!

A csapat másik tagja. A felfedezés részese, fele-fele arányban. A tulajdonjog részese, fele-fele arányban.

Ha Strauss csupán az elismerésre és a hírnévre vágyott volna, Jennings talán az egészet átengedte volna neki. A felfedezésük sokkal-sokkal fontosabb volt, mint bármiféle egyéni érdek. Csakhogy Strauss mást akart, egészen mást, és Jennings nem hagyhatta, hogy a társa elérje célját.

Strauss terve azon kevés dolgok közé tartozott, amelynek megakadályozása érdekében Jennings akár az életét is feláldozta volna.

És most haldoklott.

Együtt találták meg. Valójában Strauss találta meg a hajót, pontosabban a hajó maradványait, vagy még pontosabban azokat a tárgyakat, amelyekről sejteni lehetett, hogy egy űrhajóval analóg valami maradványai.

- Ez fém - jelentette ki Strauss, miközben felkapott egy szaggatott peremű, szabálytalan alakú tárgyat. Az arcát és a szemét éppen csak látni lehetett a sisakja vastag védőlemezén át, de eléggé harsány hangja tisztán szólt az űrruhába épített adóvevő hangszóróiból.

Jennings hosszan elnyúló ugrásokkal tette meg a kettejüket elválasztó, mintegy félmérföldes távolságot, és miután megérkezett a társa mellé, megszólalt:

- Hát ez furcsa... Tudtommal a Holdon nincs szabad fém.

- Nem szabadna lennie - felelte Strauss. - De magad is jól tudod, hogy egyelőre csak a Hold felszínének egy százalékát derítették fel. Ki a megmondhatója, hogy mi kerül még elő?

Jennings helyeselve dörmögött, és kinyújtotta kesztyűs kezét, hogy átvegye a leletet.

Igazat adott a társának abban, hogy amennyire tudni lehetett, bármit találhattak a Holdon. Az övék volt az első, magánpénzből finanszírozott szelenográfiai expedíció, amely valaha leszállt a Holdon. Egészen addig csak a különféle kormányok indítottak hasonló vállalkozásokat, amelyek közül körülbelül féltucatnyi zárult le. A valódi űrkorszak beköszöntét jelezte a tény, hogy a Geológiai Társaság immáron megengedhette magának, hogy két embert küldjön a Holdra, és kizárólag azért, hogy ők ketten szelenológiai tanulmányokat folytassanak.

- Úgy tűnik, a felszíne valaha polírozott volt - vélekedett Strauss.

- Nekem is - válaszolta Jennings. - Nézzünk körül, hátha van még belőle!

Három további darabot találtak - két jelentéktelen méretűt és egy nagyobbat, amely hegesztéshez hasonlatos rögzítő eljárás nyomait viselte magán.

- Vigyük el őket a hajóra! - javasolta Strauss.

Beszálltak az apró siklócsónakba, és visszarepültek az anyahajóhoz. Miután a fedélzetre léptek, lehántották magukról az űrruhát - amit Jennings mindig is örömmel tett meg. Heves mozdulatokkal megvakargatta az oldalát, és megdörzsölgette az arcát, míg világos bőre kissé kivörösödött.

Strauss mindig is megvetette az efféle gyengeséget, és rögtön munkához látott. A lézersugár apró gödröket égetett a fémbe, és a felszálló gőz bekerült a spektrográfba. A berendezés szerint a fémdarab alapjában véve titánacélból készült, és némi kobaltot, illetve molibdént is tartalmazott.

- Ez mesterséges eredetű, annyi bizonyos - állapította meg Strauss. Csontos, széles arcán ugyanolyan fanyar és eltökélt kifejezés honolt, mint mindig. Nem mutatta jelét, hogy lelkesedne, vagy akárcsak örülne, míg vele szemben Jennings megérezte, hogy a szíve máris felgyorsulva verdes.

Talán éppen az izgalom volt az, ami már a kezdet kezdetén rabul ejtette őt.

- Ez a fejlemény megkönnyíti, hogy megacélozzuk az akaratunkat - jelentette ki, külön kihangsúlyozva az "acél" szót, hogy érzékeltesse a szójátékot.

Strauss viszont fagyos utálkozással nézett rá, és ezzel a viccek sorának máris vége szakadt.

Jennings felsóhajtott. Sosem tudta megingatni a fafejű alakot. Soha! Még híven emlékezett arra, hogy az egyetemen... de mindegy. A kettejük felfedezése messze többet ért minden szóviccnél, amelyet ő faraghatott volna Strauss rideg nyugalmáról.

Eltűnődött azon, hogy Strauss egyáltalán felfogja-e a felfedezésük jelentőségét.

Igazából nagyon keveset tudott a társáról, leszámítva azt, hogy a szelenológia egyik világhírű szaktekintélye. Bár az is igaz, hogy elolvasta Strauss személyi anyagát, és feltételezte, hogy Strauss is elolvasta az övét. Jóllehet az egyetemi évek alatt talán többször is elmentek egymás mellett, személyesen sosem találkoztak egészen addig, amíg mindketten önként jelentkeztek erre a küldetésre, és kiválasztották őket.

Az egyhetes repülés alatt Jenningset egyre kínosabban érintette a társa közelsége. Végül ott tartott, hogy idegesítette a zömök alak, a homokszőke haj és a porcelánkék szempár látványa, de méginkább az, hogy evés közben Strauss amúgy is erős állkapcsa felett jókora csomókba gyűltek a rágóizmok. A vékony testfelépítésű, szintén kék szemű, de sötét hajú Jennings egyre inkább visszahúzódott és magába zárkózott a társa erőt és konok akaratot sugalló kisugárzásától.

- A feljegyzések szerint még egyetlen hajó sem szállt le a Holdnak ezen a részén

- mondta Jennings. - És az csaknem teljesen biztos, hogy egy sem zuhant le.

- Ha ez egy hajó része volna - válaszolta Strauss -, simának és polírozottnak kellene lennie. Ezzel szemben kimondottan durva, és miután itt nincs atmoszféra, csakis mikrometeoritok hosszas bombázása okozhatta a sérüléseket.

Ezek szerint felismerte a dolog jelentőségét - állapította meg magában Jennings, és szinte vad örömmel felkiáltott:

- Ez itt nem emberkéz műve! Itt a bizonyíték, hogy valaha idegen teremtmények jártak a Holdon! Ki tudja, milyen régen...

- Ki tudja? - visszhangozta színtelen hangon Strauss.

- A jelentésben majd...

- Várj egy kicsit! - förmedt Strauss a társára. - Bőven lesz még időnk a jelentésre, ha lesz valami, amit jelenthetünk. Ha ez valóban egy hajó volt, több darabjának kell odakint lennie.

De akkor nem lett volna értelme tovább keresgélni. Órák óta vizsgálódtak, és régen esedékes lett volna a soros étkezés és alvás. Abban legalább mindketten egyetértettek, anélkül hogy megvitatták volna, hogy jobb lesz, ha kipihenten kezdenek neki a munkának, mert úgy még tovább dolgozhatnak.

A csaknem teljesen kitelt Föld alacsonyan járt a keleti horizonton, fényes felszínét kék sávok csíkozták. Evés közben Jennings ránézett, és mint mindig, ezúttal is erős honvágyat érzett.

- Olyan békésnek tűnik - mondta meghatottan -, pedig hatmilliárd ember nyüzsög a felszínén...

Strauss kiszakadt gondolatainak világából, felkapta a fejét, és felmordult:

- Az a hatmilliárd ember tönkreteszi!

- Ugye, nem vagy Ultra, vagy igen? - kérdezte Jennings aggodalmasan.

- Te meg mi az ördögről beszélsz? - kérdezett vissza Strauss.

Jennings érezte, hogy vér tolul az arcába. Máskülönben hófehér arcbőre ezúttal is vörösre váltott, mint minden ehhez hasonló esetben, amikor is az érzelmei akár csak mocorogni kezdtek a lelke mélyén. Eléggé zavarba ejtőnek tartotta a jelenséget, így aztán anélkül, hogy magyarázkodni kezdett volna, a vacsorájára fordította a figyelmét.

A Föld lakossága immáron évtizedek óta állhatatosan gyarapodott. Az emberiség nem engedhette meg magának, hogy tovább szaporodjon - ezt mindenki elismerte. Sőt még olyanok is akadtak - elég sokan -, akik azt vallották, hogy a "több ne legyen" már nem elég, a létszámnak csökkennie kell. Maga Jennings is magáénak érezte ezt a véleményt. A Föld bolygót elevenen zabálta fel túlsúlyos rakománya: az emberiség.

De hogyan lehetne csökkenteni a populáció létszámát? Véletlenszerűen, arra biztatva az embereket, hogy csökkentsék a születési arányt, úgy és ahogy óhajtják? Az utóbbi időben hallani lehetett bizonyos távoli dörmögését azoknak, akik nem egyszerűen azt akarták, hogy csökkenjen a létszám, hanem hogy irányítottan csökkenjen. Azt akarták, hogy csak a legalkalmasabbak maradhassanak fenn úgy, hogy az önmagukat alkalmasnak nyilvánítók határozzák meg az alkalmasság kritériumait.

Jennings arra gondolt, hogy talán megsértette a társát. Valamivel később, amikor már az álom és az ébrenlét határán lebegett, az elméjében felderengett a gondolat, miszerint gyakorlatilag semmit sem tud Strauss jelleméről. Mi van, ha a társa azt tervezi, hogy most rögtön kimegy a helyszínre, hogy egyedül arassa le a babérokat?

Első riadalmában félig ülő helyzetbe nyomta magát, de Strauss már hangosan szuszogott, majd néhány pillanattal később a szuszogása mély horkolássá alakult.

A következő három nap folyamán megszállottan kutattak további darabok után. És találtak is néhányat, sőt annál többet találtak. Rábukkantak egy területre, amelyet a lunarbaktériumok apró, foszforeszkáló pöttyei halovány derengésbe vontak. A kutatók gyakran találkoztak ezekkel a mikroorganizmusokkal, csakhogy sehol sem fordultak elő akkora koncentrációban, hogy látható fényjelenséget okozzanak

- legalábbis a jelentések szerint.

- Talán egy organikus lény járt itt valaha - vélekedett Strauss. - Valamiért elpusztult, de a benne élő mikroorganizmusok életben maradtak. Végül elemésztették a holttestet.

- És talán elterjedtek - tette hozzá Jennings. - Ők lehettek a lunarbaktériumok ősei. Aligha őslakosok, sokkal valószínűbb, hogy egy gazdatestből kerültek ide, egy eónokkal ezelőtt létezett gazdatestből.

- Másképp is történhetett - válaszolta Strauss. - Miután az itteni baktériumok a legalapvetőbb vonatkozások tekintetében is teljesen mások, mint bármelyik földi mikroorganizmus, a gazdaszervezeteiknek is - feltéve persze, hogy valóban onnan erednek - alapvetően másfajtának kellett lennie. Ami megint csak földön kívüli eredetre utal.

A nyomvonal egy kisebbfajta kráter falánál ért véget.

- Ide komolyabb ásatások kellenek - állapította meg elcsüggedve Jennings. - Jobb lesz, ha jelentést teszünk, és segítséget kérünk.

- Nem! - vágta rá komoran Strauss. - Talán nincs miért segítséget kérnünk. Könnyen meglehet, hogy a kráter több millió évvel az űrhajó lezuhanása után keletkezett.

- És a java része elpárolgott, és csak annyi maradt meg belőle, amennyit megtaláltunk? - kérdezte Jennings. - így érted?

Strauss szótlanul bólogatott.

- Azért csak próbáljuk meg! - javasolta Jennings. - Ássunk egy kicsit, aztán majd meglátjuk. Ha húzunk egy vonalat attól a helytől, ahonnan előkerültek a darabok, és tovább haladunk...

Strauss vonakodva, fél szívvel dolgozott, így aztán Jennings volt az, aki rábukkant az igazi leletre. Ez már biztosan számít! - ujjongott magában. Mert ugyan Strauss talált rá az első fémdarabra, de ő, Jennings találta meg magát a műtárgyat.

Mert az egy műtárgy volt. Háromlábnyi mélységben rejtőzött egy szikla alatt, amely valaha úgy hullott le, hogy kisebb mélyedés maradt alatta. Ebben a mélyedésben hevert a műtárgy, a fölé boruló kőtömb az évmilliók folyamán mindentől megvédte. Megvédte a sugárzástól, a mikrometeoritoktól, a hőmérséklet ingadozásától - így aztán sértetlen maradt, szinte vadonatújnak tűnt.

Jennings azonnal ráragasztotta a Készülék nevet. Ugyan távolról sem hasonlított semmilyen berendezéshez, amit ő valaha látott, viszont - ahogyan azt nagy bölcsen megállapította - miért kellett volna hasonlítania?

- Nem látok rajta sérüléseket - mondta a Készüléket vizsgálgatva -, valószínűleg nincs összetörve.

- Attól még hiányozhatnak egyes tartozékai - válaszolta Strauss.

- Igen, ez lehetséges - ismerte el Jennings -, de úgy tűnik, nincsenek benne mozgó alkatrészek. Egy darabból áll, és furcsa módon szabálytalan. - Hirtelen elöntötte az izgalom, és bár igyekezett visszafogni magát, fellelkesülve folytatta: - Pontosan erre van szükségünk! Egy megviselt fémdarab vagy egy baktériumokban gazdag terület csakis következtetések levonására és végeérhetetlen vitákra jó. De ez itt valódi lelet! Egy nyilvánvalóan földön kívüli gyártmányú Készülék!

Röviddel ezután a Készülék egy asztalon állt kettejük között, és mindketten ünnepélyes komorsággal méregették.

- Rakjunk össze egy előzetes jelentést - vetette fel Jennings -, most, azonnal!

- Nem! - csattant fel bántóan éles hangon Strauss. - A pokolba is, nem!

- Miért nem?

- Mert ha megtesszük, a Társaság átveszi tőlünk a kutatást - válaszolta már-már ingerülten Strauss. - Rávetik magukat, mindenféle jöttmentek fognak nyüzsögni körülöttünk, és a végén minket legfeljebb egy lábjegyzetben fognak említeni. Hát, nem! - Strauss ravasz, rideg mosolyra húzta a száját, és hozzátette: - Végezzünk el vele mindent, amit tudunk, hozzuk ki belőle mindazt, amit lehet, mielőtt a hárpiák leszállnak!

Jennings végiggondolta a társa érveit. Nem tagadhatta le önmaga előtt, hogy ő is szeretett volna gondoskodni arról, hogy ne másoké legyen a dicsőség. Csakhogy...

- Nem is tudom, hogy akarom-e vállalni a kockázatot, Strauss... - mondta. A megismerkedésük óta első ízben érzett késztetést arra, hogy a keresztnevén szólítsa a társát, de sietve leküzdötte. - Figyelj rám, Strauss - folytatta megfontoltan -, rosszul tesszük, ha várunk! Ha ez a tárgy földön kívüli eredetű, akkor egy másik bolygóról kell származnia. És a Naprendszerben, a Földet leszámítva, nincs olyan égitest, amelyen fejlett létformák alakulhattak ki.

- Ez még igazából nincs bebizonyítva - morogta Strauss -, de akkor mi van?

- Akkor ez azt jelenti - magyarázott tovább Jennings -, hogy a hajó utasai ismerték a csillagközi utazás titkait, ennélfogva műszakilag sokkal fejlettebbek minálunk. Ki tudja, hogy a Készülék mit árulhat el az ő fejlett technológiáikról? Lehet akár egy kulcs is... ki tudja mihez? Lehet akár egy mai ésszel felfoghatatlan tudományos forradalom kulcsa.

- Romantikus marhaság - válaszolta utálkozva Strauss. - Amennyiben ez a tárgy egy a miénknél jóval fejlettebb technológia terméke, semmit sem tudhatunk meg belőle. Ha életre keltenéd Einsteint, és mutatnál neki egy mikroprototorzítót, szerinted mihez kezdene vele?

- Nem lehetünk biztosak abban, hogy nem fogunk tanulni tőle - felelte Jennings.

- És akkor mi van? Olyan nagy baj lenne egy kis késleltetésből? Nagy baj lenne, ha biztosítanánk magunknak a felfedezéssel járó dicsőséget? Nagy baj lenne, ha gondoskodnánk arról, hogy mi magunk is előrébb haladjunk, hogy ne szalasszuk el a lehetőséget?

- Nézd, Strauss... - dadogta Jennings, és úgy felindult, hogy kis híján könnyekre fakadt, amiért nem tudta megértetni a társával a Készülék jelentőségét - mi lesz, ha lezuhanunk vele? Mi lesz, ha nem sikerül visszatérnünk a Földre? Nem kockáztathatjuk meg, hogy elveszítsük! - Óvatosan megsimogatta a berendezést, mintha beleszeretett volna. - Azonnal jelentenünk kell, és rá kell vennünk őket, hogy küldjenek érte hajókat. Túlontúl értékes ahhoz, hogy...

Miközben az érzései mind hevesebben lángoltak a bensőjében, az a furcsa benyomása támadt, hogy a Készülék melegedni kezd a tenyere alatt. Sőt a felszínének egy része, amely félig-meddig egy fémlap alatt rejtőzött, halványan foszforeszkált.

Jennings elrántotta a kezét, mintha görcs állt volna az izmaiba, mire a Készülék elsötétedett. De ennyi is elég volt. Egyetlen pillanat elég volt ahhoz, hogy minden megvilágosodjon előtte.

Szinte fuldokolva szólalt meg:

- Mintha egy ablak nyílt volna a koponyádon... Beleláttam az agyadba...

- Én is olvastam a gondolataid között - felelte döbbenten Strauss -, vagy megtapasztaltam őket, vagy közéjük hatoltam, vagy mit tudom én... - Megérintette a Készüléket a maga rideg módján, de nem történt semmi.

- Szóval, Ultra vagy! - csattant fel dühösen Jennings. - Amikor hozzáértem ehhez... - a tenyerét finoman a Készülékre tapasztotta - most megint az történik... igen, látom... Megőrültél, Strauss? Tényleg hiszel abban, hogy emberileg tisztességes dolog halálra ítélni az emberi faj java részét, és eltörölni a faji sokszínűséget és a változatosságot?

Annyira undorodott attól, amit Strauss elméjében látott, hogy levette kezét a Készülékről, mire az nyomban elsötétedett. Strauss ekkor ismét megérintette a Készüléket, de megint nem történt semmi.

- Az isten szerelmére, nehogy elkezdjünk vitatkozni! - csattant fel Strauss. - Ez a valami a kommunikációt segíti, talán egy telepatikus erősítő. Végül is, miért ne lehetne az? Az agysejtek rendelkeznek elektromos potenciállal. A gondolatot tekinthetjük akár mikrointenzitású, váltakozó erejű elektromágneses mezőnek...

Jennings elfordult ültében. Nem akart beszélni a társával, még ránézni sem bírt.

- Azonnal elküldjük a jelentést - mondta komoran. - Engem fikarcnyit sem érdekel a dicsőség. Tőlem vihetik az egészet! Csak azt akarom, hogy a Készülék kikerüljön a mi kezünkből.

Strauss néhány pillanatig szótlanul meredt maga elé, aztán megszólalt:

- Ez nem csupán egy kommunikációs eszköz. Reagál az érzésekre, és felerősíti azokat.

- Mit zagyválsz itt összevissza?

- Az imént kétszer is beindult az érintésedtől, holott egész nap tapogattad, és mégsem történt semmi. És akkor sem, amikor én megérintettem.

- És?

- Akkor reagált, amikor erős érzések dolgoztak benned. Feltételezhetjük, hogy ez kell az aktiváláshoz. És amikor dühöngtél amiatt, hogy Ultra vagyok - miközben rajta tartottad a kezed -, ugyanazt tapasztaltam, mint te magad, ha csak egy pillanatra is.

- Tehát Ultra vagy.

- Igen, de hallgass ide! Biztos vagy abban, hogy neked van igazad? Az egész Földön nem akad egyetlen gondolkodó ember, aki ne tudná, hogy mindenkinek jobb lenne, még a bolygónak is, ha hatmilliárd helyett egymilliárd ember lakná. Ha teljesen kihasználnánk az automatizáció nyújtotta lehetőségeket - amire a hordák most nem adnak esélyt -, minden bizonnyal sokkal hatékonyabb és élhetőbb Földet kapnánk, legfeljebb, mondjuk, ötmilliós populációval. Hallgass meg, Jennings! Ne fordíts hátat, ember!

Mialatt Strauss igyekezett meggyőző érvekkel előhozakodni, a hangjából szinte eltűnt az a jellegzetes, durva és bántó él.

- Csakhogy demokratikusan nem csökkenthetjük a populáció létszámát - folytatta megfontoltan. - Ezt te magad is tudod. A dolog nem a szexuális késztetésről szól, mert a különféle gyógyszerek révén régen megoldódott a születésszabályozás problémája. Ezzel is tisztában vagy. Ez a dolog a nacionalizmusról szól. Minden egyes etnikai csoport azt akarja, hogy először a többi csoport csökkentse a létszámát, és én ezen nem csodálkozom. Jómagam is azt akarom, hogy az én etnikai csoportom, a mi etnikai csoportunk uralkodjon. Azt akarom, hogy a Földet az elit örökölje, vagyis, a magunkfajta emberek. Mi vagyunk az igazi emberi lények, és a félmajmok hordája, amely visszahúz minket, előbb-utóbb megsemmisít mindnyájunkat. Ők mindenképpen halálra vannak ítélve. Miért ne mentenénk meg magunkat?

- Nem! - vágta rá felháborodva Jennings. - Egyik etnikai csoportnak sincs joga ahhoz, hogy egyedül képviselje az emberiséget! A te ötmillió tükörképed csapdába esne egy olyan emberiségben, amelyet megfosztottak a változatosságától és sokszínűségétől. Előbb-utóbb beledöglenétek az unalomba, és meg is érdemelnétek!

- Érzelgős marhaság, Jennings! - felelte higgadtan Strauss. - Ezt te magad sem hiszed. Csak azok az ostoba emberjogi harcosok beléd magyarázták, hogy ezt kell hinned! Nézd, csakis erre a berendezésre van szükségünk! Még ha nem is értjük meg, hogy hogyan működik, még ha nem is tudunk másolatokat készíteni, ez az egyetlen Készülék is megteszi. Ha képesek leszünk irányítani vagy befolyásolni a kulcsfigurák elméjét, akkor lépésről lépésre elérhetjük, hogy milliók vallják a mi eszméinket. Máris van egy működő szervezetünk. Tudnod kell róla, miután az imént beleláttál az elmémbe. Motiváltabb, céltudatosabb és szervezettebb, mint a világ bármely más szervezete. Minden egyes napon csak úgy tódulnak hozzánk a világ nagy koponyái! Te miért nem állsz közénk? Ez a berendezés egy kulcs, ahogyan azt magad is mondtad, de nem a valamivel több tudás kulcsa. Ennek segítségével végleg megoldódnak az emberiség problémái! Állj közénk! Csatlakozz hozzánk! - Az utolsó szavakat már olyan komoly ünnepélyességgel mondta, amilyent Jennings még sosem hallott tőle.

Strauss ekkor ráejtette kezét a Készülékre, ami felvillant néhány pillanatra, majd kihunyt.

Jennings örömtelen mosolyra húzta a száját. Látta, hogy mire megy ki a játék. Strauss szándékosan próbálta erős érzelmi állapotba hozni magát, hogy aktiválhassa a Készüléket, de kudarcot vallott.

- Neked nem fog működni - mondta Jennings. - Túlontúl erős az az átkozott, szuperemberi önuralmad, és azt nem tudod áttörni, igaz?

Reszkető keze közé kapta a Készüléket, mire az nyomban felderengett.

- Hát akkor működtesd te! - mondta Strauss. - Legyen tiéd az emberiség megmentésének minden dicsősége!

- Abból nem kérek! - válaszolta Jennings szinte hörögve, mert olyan erős érzések uralkodtak el rajta, hogy alig kapott levegőt. - Most megyek, és leadom a jelentést!

- Nem mész sehova! - felelte Strauss, és felkapta az egyik kést. - Nézz csak ide! Ez elég hegyes és elég éles!

- Nem kell ilyen élesen hangsúlyoznod a véleményed! - recsegte Jennings, és még a pillanat hevében is tudatosult benne, hogy szójátékkal vágott vissza. - Láttam, hogy mit tervezel! A Készülék segítségével bárkit meg tudsz győzni, hogy én sosem léteztem. És ami ennél is fontosabb: győzelemre vezetheted az Ultrákat!

- Tökéletesen olvasol a gondolataimban - ismerte el bólogatva Strauss.

- Csakhogy nem fog sikerülni... - zihálta Jennings. - Addig nem, amíg a kezemben tartom ezt!

Azzal a puszta akaraterejével megpróbálta mozdulatlanságra kényszeríteni a társát - és sikerült is neki. Strauss előbb szaggatottan mozgott, aztán egyre lassult, végül csak állt, akár egy kőszobor. A kést mereven maga elé nyújtotta, a keze reszketett, de egyetlen lépést sem tudott megtenni.

Mindkettejükről dőlt a verejték.

- Nem tarthatod... - csikorogta a két fogsorát összepréselve Strauss - nem tarthatod egész nap...

Az érzés tiszta volt, de Jennings nem talált szavakat ahhoz, hogy leírja. Nagyjából ahhoz hasonlított, mintha egy rettentően erős, síkos állatot tartott volna a kezében, egy csúszós testet, amely szüntelenül vonaglott, hogy kiszabaduljon a markából. Egyre erősebben kellett összpontosítania a mozdulatlanság érzésére.

Nem ismerte a Készüléket. Nem tudta, hogyan kell bánni vele, hogyan használhatná ki leghatékonyabban a tulajdonságait. Mintha az ember azt várta volna el valakitől, aki még sosem látott kardot, hogy kapjon fel egyet, és egy királyi testőr ügyességével forgassa.

- Pontosan! - dörmögte Strauss, aki mindvégig követte Jennings gondolatmenetét. Tett egy nehézkes lépést előre.

Jennings tudta magáról, hogy nem érhet fel az eszelősen elszánt alakkal. Mindketten tudták ezt. De a siklócsónak a közelben állt. Jennings azt akarta elérni. Úgy akarta elérni, hogy a Készüléket is viszi magával.

Csakhogy nem voltak, nem lehettek titkai a társa előtt. Strauss látta a gondolatait, és ha lassan is, de úgy helyezkedett, hogy elállja a csónakhoz vezető utat.

Jennings megkettőzte az erőfeszítéseit. Nem mozdulatlanság, hanem eszméletvesztés. Aludj el, Strauss! - gondolta kétségbeesetten. - Aludj!

Strauss térdre roskadt, a szemhéja lassan ráereszkedett a szemére. Jennings vett egy mély lélegzetet, és előrerontott. Ha le tudná ütni valamivel, kitéphetné a kést a kezéből...

Ám ezzel a gondolatai elterelődtek, és már nem a mindennél fontosabb összpontosításra irányultak. Egy ütemmel később Strauss elkapta a bokáját, és hatalmasat rántott rajta.

Strauss nem tétovázott. Miközben Jennings elzuhant, ő fellendítette a jobbját, és lesújtott a késsel. Jennings szúró fájdalmat érzett az oldalában, az elméjére ráborult a rettegés és a kétségbeesés vörös felhője.

És ekkor, mialatt az érzései csúcsra jártak, a Készülék derengése vakító ragyogássá erősödött. Érzékelte, hogy a bokájára kulcsolódó kéz szorítása megenyhül, miközben némán és összefüggéstelenül átüvöltötte félelmét és haragját a társa tudatába.

Strauss a hátára gördült, az arca iszonyatosan eltorzult.

Jennings talpra vergődött, és bizonytalanul imbolyogva távolabbra hátrált. Nem mert gondolni semmire, csakis arra összpontosított, hogy mély ájulásban tartsa Strausst. Tisztában volt azzal, hogy bármiféle erőszakos cselekedet kísérlete túl sokat vonna el a saját elméje erejéből, akármi legyen is az; túl sokat kötne le abból a nehezen kezelhető erőből, amelyet nem tudott igazán megidézni ahhoz, hogy hatékonyan felhasználhassa.

Tovább hátrált a csónak felé. A fedélzetén van egy tartalék űrruha... vannak kötszerek...

A siklócsónakot nem kimondottan hosszú távú utazásokra tervezték. És már Jennings sem volt abban az állapotban, hogy sokáig utazzon. Hiába kötözte be a sebet, a jobb oldala vérben úszott, az űrruhája belső felületét félig megszáradt vérkéreg borította.

Egyelőre nyomát sem látta az anyahajónak, de számított rá, hogy előbb-utóbb felbukkan. A hajtóművei sokkal nagyobb teljesítményt adtak le, mint a csónaké. A detektorai akár több tucat mérföldes távolságból is elcsíphették a sikló ionhajtóműveiből kiáramló részecskéket.

Jennings kétségbeesetten igyekezett kapcsolatba lépni a Luna Állomással, de mert egyszer sem kapott választ, egy idő után felhagyott a próbálkozással. Már csak azért is, mert a rádiójelek segítettek volna Straussnak a tájékozódásban.

Talán elérhette volna a Luna Állomást, de erre nem sok esélyt látott. Tisztában volt azzal, hogy a társa sokkal hamarabb utoléri. Vagy elvérzik útközben, és meghal. Akár így, akár úgy, nem fog sikerülni. El kell rejtenie a Készüléket egy biztonságos helyen, és csak aztán veheti az irányt a Luna Állomás felé.

A Készülék...

Nem volt biztos abban, hogy helyesen jár el. Nem csekély esélyt látott arra, hogy az idegen berendezés az emberiség vesztét okozza, viszont rendkívüli értéket képviselt. Lehet, hogy ettől függetlenül meg kellene semmisítenie? Csakhogy a Készülék egy másik világról származó, értelmes létforma egyetlen tárgyi emléke. Egy rendkívül fejlett technológia titkait rejti magában; egy olyan faj terméke, amely rengeteg ismerettel rendelkezett az intelligens lények tudatáról. Akármiféle veszélyeket hordoz is, az értéke felbecsülhetetlen... a potenciális értéke...

Nem, el kell rejteni, hogy mások megtalálhassák, de csakis a kormányzat felvilágosult Mérsékeltjei... Soha nem kerülhet az Ultrák kezébe...

A siklócsónak leszáguldott a kráter északi, belső oldalán. Jennings pontosan tudta, hol jár, és eldöntötte, hogy itt fogja elásni a Készüléket. Aztán, ha nem is tudja elérni a Luna Állomást, akár személyesen, akár rádión, legalább el kell távolodnia a rejtekhelytől. Minél messzebbre. És hátra kell hagynia valamit, egy kulcsot, ami a rejtekhelyre utal.

Meglepetten tapasztalta, hogy szinte természetfeletti tisztasággal gondolkodik. Vajon a Készülék titokzatos hatására? Lehet, hogy stimulálja az agyát, és elvezeti őt a tökéletes üzenet megalkotásához? Vagy már annyira kivérzett, hogy hallucinál, és az üzenet tökéletesen értelmetlen lesz mindenki számára? Nem tudta, melyik a helyes válasz, de nem maradt más választása. Meg kellett próbálnia.

Kari Jennings tudta, hogy meg fog halni. Már csak néhány óráig élhetett, és még sok dolga volt.

H. Seton Davenport, a Földi Nyomozóiroda Amerikai Divíziójának ügynöke szórakozottan megdörzsölgette a bal arcán sötétlő, csillag alakú sebhelyet, és fojtott hangon közölte:

- Tudatában vagyok annak, uram, hogy az Ultrák rendkívül veszélyesek.

M. T. Ashley, a Divízió igazgatója a szemét résnyire vonva méregette Davenportot. Beesett arcán rosszalló kifejezés honolt. Mivel a közelmúltban - immáron sokadszorra - leszokott a dohányzásról, rákényszerítette meg-megránduló ujjait, hogy összezáruljanak egy laprágón, amit aztán összehajtogatott, összenyomorgatott, végül mogorva képet vágva behajított a szájába. Ashley az idő múlásával párhuzamosan egyre inkább megkeseredett, és rövidre nyírt, acélszürke bajsza halkan sercegett, amikor hozzádörgölte a kézfejét.

- Nem tudja, mennyire veszélyesek - válaszolta. - Néha megfordul a fejemben, hogy senki sem tudja. A létszámukat tekintve kevesen vannak, csakhogy számos hatalmasság akad közöttük, akik már most készen állnak arra, hogy elitnek nyilvánítsák magukat. Senki sem tudja bizonyosan, hogy kik ők, és hogy hányan vannak.

- Még az Iroda sem?

- Az Irodát visszafogják. És lássuk be, mi magunk sem vagyunk mentesek a fertőzéstől. Ön, például?

- Nem vagyok Ultra - felelte a homlokát ráncolva Davenport.

- Nem állítottam, hogy az. - Ashley megrázta a fejét, és tovább magyarázott: - Én azt kérdeztem, hogy maga mentese a fertőzéstől? Elgondolkodott már azon, hogy mi történt a Földdel az elmúlt kétszáz évben? Felrémlett már valaha önnek, hogy a populáció létszámának fokozatos csökkenése jó dolog lenne? Érezte már úgy, hogy csodálatos volna megszabadulni az ostobáktól, az életképtelenektől, a jelentéktelenektől? A pokolba is, én már igen!

- Igen, néha én is beleesem ebbe a bűnbe - ismerte el Davenport. - Ám az egy dolog, ha az ember efféle vágyálmokon töri a fejét, viszont, ha már Hitler nyomdokaiba lépve a gyakorlati kivitelezésüket tervezi, az teljesen más.

- A vágyakat a cselekvéstől elválasztó távolság nem is olyan nagy, mint hinné - válaszolta komoran Ashley. - Csak győzze meg magát, hogy a végcél eléggé fontos, hogy a veszély eléggé nagy, és máris kevésbé kifogásolhatónak fogja látni az eszközöket. Egyébként, most, hogy elintéztük az Isztambul-ügyet, hadd avassam be ennek a másik ügynek a legfrissebb fejleményeibe. Ehhez képest Isztambul teljességgel jelentéktelen. Ismeri Ferrant ügynököt?

- Azt, aki eltűnt? Személyesen nem.

- Nos, két hónappal ezelőtt bemértek egy űrhajót a Hold felszínén. A legénysége magánpénzből finanszírozott szelenológiai expedíciót vezetett. A küldetést pénzelő Orosz-amerikai Geológiai Társaság jelentette, hogy a kutatók nem jelentkeztek az előírt időben. A rutinkeresés során minden gond nélkül megtalálták a hajót, nem messze attól a helyszíntől, ahol utoljára jelentkezett. Sértetlen volt, viszont a siklócsónakja eltűnt, és vele a személyzet egyik tagja is. A neve: Kari Jennings. A másik résztvevő, James Strauss, élt ugyan, de egyfajta önkívületi állapotban feküdt. Fizikailag sértetlennek tűnt, de teljesen megőrült. Az állapota azóta sem javult, és számunkra ez a fontos.

- Miért? - kérdezte higgadtan Davenport.

- Mert az orvosok, akik megvizsgálták őt, korábban sosem tapasztalt neurokémiai és neuroelektromos rendellenességeket észleltek. Azt mondják, még sosem találkoztak ilyen esettel. Straussban szinte nincs semmi emberi.

A mindeddig komor képet vágó Davenport gúnyos mosolyra húzta a száját, és megkérdezte:

- Földön kívüli támadókra gyanakszik, uram?

- Talán igen - válaszolta Ashley, és egyáltalán nem mosolygott -, de hadd folytassam! A keresőcsapat átkutatta az anyahajó környékét, de nem talált semmit. Aztán a Luna Állomásról jelentették, hogy valamivel korábban bizonytalan eredetű, gyenge jeleket fogtak. Úgy tippelték, hogy az adások a Maré Imbrium nyugati vidékéről érkeztek, de nem tudták eldönteni, hogy emberi eredetűek, avagy nem, ráadásul fogalmuk sem volt arról, hogy kik tartózkodnak arrafelé. így aztán nem törődtek a jelekkel. Ugyanakkor a keresőcsapat, ami tovább vadászott a siklócsónakra, elindult az Imbrium felé, és meg is találta. Jennings a fedélzeten volt, holtan. Az oldalában egy kés ütötte seb. Már az is meglepő, hogy a szerencsétlen olyan sokáig bírta.

- Ezalatt az orvosok egyre inkább zavarba jöttek Strauss locsogásától. Kapcsolatba léptek az Irodával, és a Holdon tartózkodó két emberünk - az egyik történetesen Ferrant - elrepült az anyahajóhoz. Ferrant végighallgatta a Strauss zagyválásáról készült hangfelvételeket. Meg sem próbálta kihallgatni a fickót, mert nem lehetett beszélni vele, és még most sem lehet. Ugyanakkor folyamatosan félrebeszél, és a szövegéből, noha összefüggéstelen és tele van ismétlésekkel, ki lehet hüvelyezni némi értelmet. Ferrant apránként, mint valami puzzle-t, összerakta az értelmes részeket.

- A jelekből ítélve Strauss és Jennings talált egy tárgyat, ami szerintük nagyon régi, és nem emberi gyártmányú. Egy eónokkal ezelőtt lezuhant űrhajó tartozéka. És úgy tűnik, hogy valamilyen módon eltorzítja vagy módosítja az emberi elmét.

- És eltorzította Strauss elméjét? - kérdezett közbe Davenport. - Erről van szó?

- Pontosan erről - erősítette meg Ashley. - Strauss Ultra volt - nyugodtan mondhatjuk, hogy volt, mert már csak a teste él -, és Jennings nem akarta átadni neki a tárgyat. Amiben alighanem igaza volt. Strauss zagyvált valamit arról, hogy a tárgy segítségével rá lehetne venni - az ő szavaival élve - a nem kívánatos elemeket, hogy likvidálják saját magukat. Egy ideális, ötmilliós populációra vágyott. Aztán ők ketten egymásnak estek. A jelekből ítélve kettejük közül csak Jennings tudta használni a tudatmódosító masinát, viszont Strauss felkapott egy kést. Mire Jennings elhagyta a hajót, súlyosan megsebesült, cserébe Strauss agya gyakorlatilag megsemmisült.

- És mi történt a tudatmódosítóval?

- Ferrant ügynök lendületesen és körültekintően cselekedett. Még egyszer átkutatta a hajót és annak környezetét. Nyomát sem találta semminek, ami nem természetes holdi képződmény vagy nem nyilvánvalóan emberi gyártmányú. Nem talált semmit, ami a tudatmódosító lehetett volna. Aztán átkutatta a siklócsónakot és annak szomszédságát. És megint csak nem talált semmit.

- Az nem lehet, hogy az elsőnek odaérkező kutatócsapat tagjai, akik ugyebár gyanútlanok voltak, elvittek onnan valamit?

- Megesküdtek, hogy nem, és nincs okunk arra gyanakodni, hogy hazudnak. Aztán Ferrant társa...

- Ki volt vele?

- Gorbansky - felelte Ashley.

- Ismerem őt. Dolgoztunk már együtt.

- Tudom. Mi a véleménye róla?

- Rátermett és becsületes.

- Helyes, magam is így gondolom. Szóval, Gorbansky talált valamit, de nem egy idegen eredetű tárgyat, hanem egy minden ízében emberi valamit. Jennings jobb kesztyűjének középső ujjában egy teljesen hétköznapi, összetekert papírlap rejtőzött, körülbelül tenyérnyi méretű. Valószínűleg a halála előtt írta meg az üzenetet, ami szintén valószínűleg a tudatmódosító tárgy rejtekhelyének kulcsa.

- Milyen alapon feltételezzük, hogy elrejtette?

- Mint már említettem, sehol sem találtuk.

- Úgy értem, mi van, ha megsemmisítette, mert túlontúl veszélyesnek ítélte?

- Ez eléggé kétséges. Ha elfogadjuk a Strauss locsogásából rekonstruált beszélgetést, amit Ferrant rakosgatott össze, akkor Jennings úgy vélte, hogy a tudatmódosító döntő fontosságú az egész emberiség számára. "Egy mai ésszel felfoghatatlan tudományos forradalom kulcsárnak nevezte. Márpedig egy ilyen tárgyat aligha semmisített meg. Inkább elrejtette az Ultrák elől, és megpróbálta értesíteni a kormányzatot a hollétéről. Máskülönben miért hagyott hátra a rejtekhelyre utaló nyomokat?

- Körkörösen érvel, főnök! - jelentette ki a fejét csóválva Davenport. - Azt mondja, Jennings azért hagyott hátra nyomokat, mert maga úgy véli, létezik valahol egy elrejtett tárgy, mert Jennings nyomokat hagyott hátra.

- Igen, ezt elismerem - válaszolta Ashley. - Lássuk be, ebben az ügyben semmi sem biztos. Valóban van értelme Strauss locsogásának? Ferrant jól rakta össze a töredékeket? A Jennings által megadott kulcs valóban kulcs? Létezik a tudatmódosító tárgy, vagy a Készülék, ahogyan Jennings nevezte, avagy nem? Ezekkel a kérdésekkel nem megyünk semmire. Pillanatnyilag abból a feltételezésből kell kiindulnunk, hogy a Készülék létezik, ott van valahol a Holdon, és nekünk meg kell találnunk.

- Mert Ferrant eltűnt?

- Pontosan.

- Elrabolták az Ultrák?

- Szó sincs róla. Vele együtt a papírlap is eltűnt.

- Ó, értem...

- Egy ideje már gyanítottuk Ferrantról, hogy titokban az Ultrákhoz húz. Egyébiránt nem ő az egyetlen az Irodánál, aki gyanús. A bizonyítékok nem jogosítanak fel minket nyílt cselekvésre. Tudja, nem vagdalkozhatunk a puszta gyanú alapján, mert azzal a tetejétől az aljáig kibeleznénk az Irodát. Ferrant felügyelet alatt állt.

- Ki figyelte?

- Természetesen Gorbansky. Gorbansky szerencsére lefilmezte papírlapot, és a másolatokat elküldte a földi központba. Ám bevallotta, hogy csupán egy kicsit fura valaminek vélte, és csak azért tette be a Földre küldött információk közé, mert szokásához híven tökéletes munkát akart végezni. Ferrant, érzésem szerint kettejük közül a nagyobb koponya, felismerte a lelet jelentőségét, és haladéktalanul cselekedett. Akkor is cselekedett, ha tudta, hogy hatalmas árat fizet érte, mert leleplezi magát, és többé nem hoz annyi hasznot az Ultráknak, mint korábban. És nyilván esélyt látott arra, hogy a jövőben nem is lesz szükség a szolgálataira. Ha az Ultrák ráteszik a kezüket a Készülékre...

- Ferrant talán máris megszerezte - vetette közbe Davenport.

- Jusson eszébe, hogy megfigyelés alatt állt! Gorbansky esküszik rá, hogy a Készülék nem bukkant fel a társa közelében.

- Gorbansky nem tudta megakadályozni, hogy Ferrant lelépjen az üzenettel - mutatott rá Davenport. - Talán azt sem tudta megakadályozni, hogy Ferrant észrevétlenül megszerezze a Készüléket.

Ashley idegesítő, szaggatott ritmust dobolt ujjaival az asztalon. Néhány pillanatig némán emésztette az ügynök ellenérvét, majd megszólalt:

- Erre gondolni sem akarok. Ha megtaláljuk Ferrantot, kiszedjük belőle, hogy mennyi kárt okozott. Addig viszont keresnünk kell a Készüléket. Ha Jennings elrejtette, minden bizonnyal igyekezett eltávolodni tőle. Máskülönben miért hagyott volna hátra egy a hollétére utaló üzenetet? Annyi bizonyos, hogy a Készülék nem azon a környéken van, ahol Jenningset megtalálták.

- Ez miért biztos? Lehetséges, hogy miután elrejtette a tárgyat, már csak néhány percig élt, vagyis nem jutott messzire.

Ashley megint dobolt egy sort, aztán a fejét csóválva magyarázott:

- A siklócsónakon talált nyomok arra utalnak, hogy a gép utoljára huzamosabb ideig, gyors iramban repült, mielőtt lezuhant és összetört. Ez egybevág azzal a nézettel, miszerint Jennings megpróbált a lehető legmesszebbre távolodni a rejtekhelytől.

- Azt meg lehet állapítani, hogy melyik irányból érkezett oda?

- Igen, de ez aligha segít. Az oldalsó fúvókák állapotából ítélve menet közben összevissza kanyargott.

Davenport felsóhajtott, és halkan megjegyezte:

- Felteszem, van önnél egy másolat a papírlapról...

- Természetesen, íme... - Az igazgató egy körülbelül három hüvelyk széles, öt hüvelyk hosszú lapot nyújtott az ügynök felé.

Davenport átvette, és fél percig szótlanul tanulmányozta.

- Ez nekem nem mond semmit - vallotta be az ügynök.

- Elsőre én sem láttam rajta semmit, és azok sem, akikkel konzultáltam - ismerte el Ashley. - De vegyük figyelembe a következőket. Jenningsnek gondolnia kellett arra, hogy Strauss a nyomában van. Nem tudhatta, hogy a fickó magatehetetlen, és nem csupán átmenetileg, hanem tartósan. Halálosan rettegett attól, hogy az Ultrák hamarabb találják meg őt, mint a Mérsékeltek. Így aztán nem mert egyértelmű üzenetet hátrahagyni. Ez itt - az igazgató megkopogtatta a másolatot - olyan kulcsot hordoz, amely az átlagember számára zavaros, de tiszta annak, aki kellően találékony.

- Egyáltalán, támaszkodhatunk erre az üzenetre? - vetette fel kétkedve Davenport. - Végső soron egy rettegő és haldokló ember írta, aki talán maga is a tudatmódosító masina hatása alatt állt. Aligha tudott már tisztán gondolkodni, sőt talán emberi módon sem. Példának okáért, miért nem próbált elvergődni a Luna Állomásig? Attól majdnem fél átmérőnyi távolságban végezte. Ő is eszét vesztette, és már nem tudott világosan gondolkodni? Túlságosan hatalmába kerítette a paranoia, és már az állomás személyzetében sem bízott? Csakhogy először megpróbált kapcsolatba lépni velük, hiszen fogták a rádiójeleit. Én azt mondom, hogy ez az üzenet nem csupán értelmetlen zagyvaságnak tűnik, hanem az is: értelmetlen zagyvaság.

Ashley ünnepélyesen ingatta jobbra-balra a fejét, és átvette a szót:

- Igen, Jennings pánikban volt. És joggal feltételezhetjük, hogy elvesztette a lélekjelenlétét ahhoz, hogy megpróbálja elérni a Luna Állomást. Csak menekült és menekült, akár egy megszállott. Mindezek dacára az üzenet nem lehet zagyvaság. Ahhoz túlontúl összefüggő. Minden egyes jel külön-külön jelentést hordoz, és ha akarjuk, összefüggésbe hozhatjuk őket.

- Akkor hát, mit jelentenek? - kérdezte Davenport.

- Vegye észre, hogy hét tétel sorakozik a bal oldalon, és további kettő a jobbon - magyarázta Ashley. - Először foglalkozzunk a bal oldaliakkal. A harmadik úgy néz ki, mint egy egyenlőségjel. Ön például mire gondol, ha egyenlőségjelet lát?

- Arra, hogy egy matematikai egyenlettel van dolgom - válaszolt Davenport.

- Ez így túl általános, én egy szűkebb értelmezésre gondolok...

- Fogalmam sincs, mi jár a fejében, uram.

- Mi lenne, ha az egyenlőségjelet két párhuzamos vonalnak tekintenénk?

- Euklidesz ötödik posztulátuma? - kérdezett vissza bizonytalanul Davenport.

- Helyes! A Holdon van egy kráter, amely Eukleidészről, a nagy görög matematikusról kapta a nevét.

- Kezdem érteni, hogy merrefelé tapogatózunk - jelentette ki felbátorodva Davenport. - Ami az F/a-t illeti, az alighanem az erő osztva a gyorsulással, vagyis a tömeg definíciója Newton második törvénye szerint...

- így igaz, és egy Newton nevezetű kráter is létezik a Holdon - szólt közbe mosolyogva Ashley.

- Igen ám, csakhogy a legalsó tétel az Uránusz bolygó asztronómiai jelképe, márpedig amennyire én tudom, a Holdon nem létezik Uránusz nevű kráter, sem pedig más tereptárgy.

- Ebben is igaza van - felelte Ashley viszont az Uránuszt William Herschel fedezte fel. A bolygó asztrológia-jelképének H betűje az ő nevének kezdőbetűje. És a Holdon történetesen van egy Herschel nevű kráter. Pontosabban három is akad, mivel egyet őróla neveztek el, egyet a húgáról, Caroline Herschelről, és egy harmadikat John Herschelről, a fiáról.

Davenport gondolkodott egy darabig, aztán megszólalt:

- Viszont ez a pc/2, vagyis a nyomás szorozva a fénysebesség felével, ez kifog rajtam. Ezt az egyenletet nem ismerem.

- Próbálkozzunk kráterekkel. A P legyen a Ptolemaius, a C pedig Copernicus.

- És vegyem az átlagukat? Egy helyszínről van szó, ami pontosan félúton fekszik közöttük?

- Kicsit csalódott vagyok, Davenport ügynök! - felelte gúnyosan mosolyogva Ashley.

- Azt hittem, ennél sokkal jobban ismeri a csillagászat történetét. Ptolemaiosz annak idején előállt a maga geocentrikus világképével, és a Földet állította a középpontba. Aztán Kopernikusz megalkotta a heliocentrikus világképet, amelynek középpontjába a Napot állította. Egy bizonyos csillagász megpróbált afféle kompromisszumot kötni, és megalkotott egy világképet, amely félúton jár a ptolemaioszi és kopernikuszi között...

- Tycho Brahe! - szólt közbe Davenport.

- Így igaz. És a Tycho-kráter a Hold felszínének legfeltűnőbb tereptárgya.

- Eddig világos, nézzük a többit - mondta az ügynök. - A C-C egy egyszerű kémiai kötés általánosan elterjedt rövidítése. [A kémiai kötés angolul: chemlcal bond ] És hajói tudom, a Holdon van egy Bond nevezetű kráter.

- Jól tudja, egy amerikai csillagászról, W. C. Bondról kapta a nevét.

- És a legfelső tétel, az XY2. Hm... Egy X és két Y... Esetleg egy sorszám, mint az uralkodóknál és a pápáknál, illetve két név. Mondjuk, tizedik valaki... Várjunk csak, megvan! X. Alfonz, Kasztília középkori uralkodója, a csillagászat lelkes támogatója, és maga is neves csillagász. X. Bölcs Alfonz. Az Alphonsus-kráter.

- Nagyon jó, Davenport ügynök! - helyeselt Ashley. - Na, és a SU?

- Ezzel megint megfogott, főnök...

- Sebaj, úgy is több elmélet is született róla. Elmondom az egyiket. Elképzelhető, hogy a Szovjetunióra utal, ami az Orosz Régió régebbi neve. Elsőként az ő tudósaik térképezték fel a Hold másik oldalát, és talán egy ottani kráterről van szó, például a Ciolkovszkijról. így aztán láthatjuk, hogy a bal oldali tételeket értelmezhetjük egy-egy kráter nevének: Alphonsus, Tycho, Euklides, Newton, Ciolkovszkij, Bond, Herschel.

- És mi a helyzet a jobb oldali jelekkel?

- Azok jelentése teljesen egyértelmű - válaszolta magabiztosan Ashley. - A negyedekre osztott kör a Föld asztronómiai szimbóluma. A felé mutató nyíl azt jelenti, hogy a Földnek pontosan felettünk kell lennie.

- Aha - dünnyögte Davenport -, ez a Sinus Medii lesz, más néven a Középső-öböl, amely felett a Föld mindig a zeniten áll. Ez nem kráter, így aztán a jobb oldali oszlopban van, külön a többi jelképtől.

- Tiszta sor - erősítette meg Ashley. - Kijelenthetjük tehát, hogy az egyes tételek jelentéssel bírnak, vagy legalábbis jelentést társíthatunk hozzájuk. Vagyis minden arra utal, hogy Jennings nem zagyvaságokkal írta tele a lapot, hanem üzent nekünk valamit. A kérdés az, hogy mit? Eddig van hét kráterünk, és egy másfajta tereptárgyunk. Mit akar ez jelenteni? A titokzatos Készülék minden bizonnyal csakis egyetlen helyen rejtőzhet.

- Hát... - Davenport töprengve vakargatta a tarkóját -, ezek a kráterek túl nagyok ahhoz, hogy átkutassuk őket. Még ha feltételezzük is, hogy Jennings árnyékos helyre rejtette a Készüléket, ahol védve van a Nap sugárzásától, tucatnyi mérföldes sávokat kellene átvizsgálnunk minden egyes helyszínen. Tételezzük fel, hogy a Földre mutató nyíl meghatározza azt a helyet, ahol Jennings elrejtette a Készüléket. Egy pontot, ahonnan a Föld a zenithez legközelebb látszik.

- Erre is gondoltunk már, öreg haver - válaszolta fanyarul mosolyogva az igazgató. - Ezzel az egyik helyszín kiesik, de marad hét tűhegynyi kráterünk, a holdi egyenlítőtől a lehető legmesszebbre északra, és a legmesszebbre délre. De a hét közül melyik kell nekünk?

Davenport a homlokát ráncolva méregette a papírlapot. Mindeddig csakis olyan ötletek jutottak eszébe, amelyekre már mások is gondoltak.

- Kutassuk át valamennyit! - jelentette ki mogorván.

Ashley felkacagott, aztán kijelentette:

- Ez az ügy hetekkel ezelőtt bukott ki, és azóta pontosan ezt csináljuk.

- És mit találtunk eddig?

- Semmit. Az égvilágon semmit. De azért folytatjuk a keresést.

- Nyilvánvaló, hogy rosszul értelmezzük valamelyik szimbólumot.

- Nyilvánvaló?

- Az imént ön mondta, hogy Herschel nevű kráterből három is akad. Aztán, ha a SU valóban a Szovjetunió rövidítése, és valóban a Hold másik oldalára utal, akkor számtalan kráter jöhet számításba: a Lomonoszov, a Jules Verne, a Joliot-Curie, és a többi, és a többi... És ha már itt tartunk, a Föld szimbóluma akár az Atlasz-krátert is jelentheti, mert ugyebár az ókori mitológia szerint Atlasz a hátán tartja a földgolyót. És a nyíl akár az Egyenes Falat is jelölheti.

- Ezen most ne vitatkozzunk, Davenport! Viszont, még ha helyesen értelmezzük is a megfelelő szimbólumot, hogyan fogjuk ezt felismerni? Hogyan zárhatjuk ki a nem megfelelő szimbólumokat vagy a rossz értelmezéseket? Lennie kell itt valaminek, ami szembeötlő, és megadja nekünk azt az információt, aminek révén azonnal meg tudjuk különböztetni a valódi üzenetet a figyelemelterelésnek szánt jelektől. Mi itt valamennyien kudarcot vallottunk, és azért hívtuk ide, mert szükségünk van egy friss szemre és agyra, Davenport ügynök. Tehát, mit lát ezen a lapon?

- Megmondom, hogy mit kell tennünk - válaszolta vonakodva Davenport. - Konzultálnunk kell valakivel, aki... ó, édes istenem... - Félig felemelkedett a székről, és döbbenten meredt a papírra.

Ashley-t is elfogta az izgalom, bár ügyesen palástolta.

- Ki vele, mit lát? - kérdezte ismét.

Davenport érezte, hogy a keze erősen reszket, és csak remélni tudta, hogy a szája nem.

- Mondja, főnök - kérdezte fojtott hangon -, utánanéztek Jennings előéletének?

- Természetesen.

- Melyik egyetemre járt?

- Az Eastern Universityre.

Davenporton végigvágott az öröm, de sietve elnyomta az érzést, mert korainak ítélte.

- Elvégezte az extraterrológiai kurzust? - kérdezte mohón.

- Természetesen - felelte Ashley -, ez a geológia szakon szinte magától értetődő.

- És azt tudja-e, hogy ki ad elő extraterrológiából az Eastern Universityn?

Ashley az ujjaival folyamatosan pattintgatva válaszolt:

- Az a csodabogár... nézd már... hogy is hívják... Wendell Urth.

- Pontosan - helyeselt Davenport -, egy csodabogár, aki a maga módján valóságos zseni. Egy csodabogár, aki már több alkalommal dolgozott konzultánsként az Irodának, és minden esetben tökéletesen kielégítő munkát végzett. Éppen javasolni akartam, hogy ezúttal is forduljunk hozzá, amikor észrevettem, hogy Jennings pontosan ezt üzeni nekünk. Egy nyíl mutat a Föld szimbólumára. Ez egy képrejtvény, aminek a megoldása egyértelműbb nem is lehetne: "menjetek Urth-höz" [Az angol Earth, vagyis Föld szó, és az Urth név kiejtése megegyezik ]. Ezt egy olyan ember rajzolta, aki valaha Urth-nél tanult, és erős a gyanúm, hogy Urth emlékezni fog rá.

Ashley döbbenten meredt a lapra, és felhördült:

- Az ég szerelmére, alighanem igaza van, Davenport ügynök! De ez az Urth vajon mit tudna mondani nekünk erről a lapról, amire mi magunk nem jöttünk rá?

Davenport a türelmét megőrizve, udvariasan válaszolt:

- Azt javaslom, uram, hogy ezt a kérdést inkább neki tegyük fel.

Ashley kíváncsian nézelődött, és össze-összerándult, valahányszor egyik irányból a másikba fordult. Úgy érezte magát, mintha egy titokzatos furcsaságokat árusító boltba csöppent volna, egy sötét és veszedelmes helyre, ahol bármelyik pillanatban lecsaphat rá egy üvöltő démon.

A megvilágítás szegényes volt, és szinte minden mély árnyékokban rejtőzött. A falak távolinak tűntek, és az előttük álló polcokon lehangolóan sok könyvfilm sorakozott, a padlótól a mennyezetig. Az egyik sarokban egy Galactic Lens típusú távcső elmosódó körvonalai rajzolódtak ki, mögötte éppen csak látható csillagtérképek függtek. A másik sarokban egy Hold-térkép lógott, vagy talán Mars-térkép? Nem lehetett megállapítani...

Egyedül a helyiség közepén álló íróasztalon uralkodott ragyogó világosság, egy alacsony lámpa vetett rá szűk fénykévét. Iratok és nyitott könyvek hevertek rajta. Középen kisebbfajta mikrofilm-olvasó állt, mellette egy óra, egy ódivatú, kerek számlapos masina, amely nagy boldogan ketyegett a maga csendes módján.

Ashley azon kapta magát, képtelen felidézni, hogy késő délutánra jár az idő, és odakint a nap fényesen ragyog. Az örök éjszaka birodalmába került. Nyomát sem látta ablakoknak, és a levegő jól érzékelhető, lassú áramlása fikarcnyit sem enyhítette a klausztrofóbia fojtogató érzését.

Önkéntelenül közelebb húzódott Davenporthoz, akin nem látszott, hogy akárcsak a legkevésbé kínosan érezné magát a nyomasztó környezetben.

- Mindjárt itt lesz, uram - dörmögte az ügynök.

- Ez itt mindig így nézett ki? - kérdezte halkan Ashley.

- Mindig. Amennyire én tudom, Urth sosem hagyja el a dolgozószobáját, kivéve, amikor átballag a campuson, hogy megtartsa a soros előadását.

- Uraim! Uraim! - harsant fel ebben a pillanatban egy kicsit reszelős, magas hang.

- Annyira örülök, hogy felkerestek! Nagyon jól tették, hogy eljöttek hozzám!

Egy alacsony, zömök alak rontott be a szomszédos helyiségből, átsuhant az árnyékok között, és belépett a fénybe.

Szívélyesen rávigyorgott a vendégeire, és megigazította a szemüvegét, hogy annak kerek, vastag lencséin keresztül nézhessen rájuk. Amint elvette az ujjait, a szemüveg azonnal lejjebb siklott, aztán kényesen billegve egyensúlyozott kissé pisze orrának gömbölyű nyergén.

- A nevem Wendell Urth! - közölte ünnepélyesen a kerek képű, jócskán elhízott házigazda.

A gömbölyded, puha állán sötétlő, ritkás és hegyes szakállka a legkevésbé sem adta meg neki azt a tekintélyt, amely oly feltűnően hiányzott az egész megjelenéséből.

- Uraim, nagyon jól tették, hogy eljöttek hozzám! - ismételte elégedetten, azzal hanyatt vetette magát a székébe, amely olyan magas volt, hogy amikor vidáman meg-lóbálta a lábát, a cipője orra egy teljes hüvelyknyivel suhant el a padló felett. - Mr. Davenport talán még emlékszik arra, hogy számomra bizonyos... khm... jelentőséggel bír, hogy itt maradjak. Nem szeretek utazni, mozogni sem igazán, leszámítva a sétát, természetesen. És nekem éppen elég, ha alkalmanként átsétálok a campuson.

Ashley zavarba jött, miközben továbbra is ácsorgott, közben Urth értetlenül meredt rá, és ő maga is egyre kínosabban fészkelődött ültében. Előrántott a zsebéből egy puha kendőt, gondosan megtörölte vele a szemüvegét, amit visszatett az orrára, aztán a homlokára csapott, és megszólalt:

- Ó, értem már, hogy mi a baj! Székekre van szükségük! Igen, igen, rajta, kerítsenek maguknak! Ha vannak rajtuk mindenféle holmik, csak lökjék le róluk! Ne habozzanak, lökjék le bátran! Foglaljanak helyet, kérem!

Davenport felemelt egy halom könyvet az egyik székről, majd óvatosan lerakta a padlóra, aztán az igazgató felé tolta a széket. Egy másik székről levett egy emberi koponyát, amit óvatosan átrakott az íróasztalra. Csakhogy menet közben a rosszul feldrótozott állkapocs lefittyedt, és a továbbiakban idegesítően félreállt.

- Ne is törődjenek vele - mondta előzékenyen Urth -, nem fog megharapni senkit! Most pedig, uraim, meséljék el, hogy mi járatban vannak!

Davenport az udvariasság kedvéért várt néhány pillanatig, de miután Ashley komoran hallgatott, mélyet lélegezve belekezdett:

- Dr. Urth, emlékszik egy Jennings nevű, régi hallgatójára? Kari Jenningsre?

Urth a gondolataiba temetkezett, a mosolya lassan lehervadt. Pislantott néhányat, és végül kijelentette:

- Sajnálom, nem. Pillanatnyilag nem.

- Geológus szakon végzett. És felvette az ön extraterrológiai kurzusát is. íme, itt a fényképe, hátha ez segít...

Urth a rövidlátókra jellemző összpontosítással méregette a kezébe nyomott képet, de továbbra is bizonytalannak tűnt.

- Jennings nemrégiben elhalálozott - folytatta Davenport -, és hátrahagyott egy titokzatos üzenetet, ami egy rendkívül fontos ügy kulcsa. Eddig nem sikerült rátalálnunk a kielégítő megfejtésre, de annyit megértettünk, hogy az üzenet... önhöz irányít minket.

- Valóban? Nahát, milyen érdekes! - lelkendezett Urth. - És miféle szándékkal fordultak hozzám?

- Szeretnénk a tanácsát kérni az üzenet értelmezését illetően.

- Láthatnám?

Ashley szótlanul átnyújtotta a papírt a tudósnak. Az extraterrológus közömbös képet vágva átfutotta a sorokat, majd a lapot megfordítva rámeredt az üres oldalra, végül megkérdezte:

- Hol szerepel az, hogy kérdezzenek meg engem?

Ashley döbbenten kapott levegő után, de mielőtt megszólalhatott volna, Davenport gyorsan megelőzte:

- Az a nyíl a Föld szimbólumára mutat. Eléggé egyértelműnek tűnik.

- Az egyértelmű, hogy egy nyíl a Föld jelképére mutat - válaszolta Urth. - Ez szó szerint azt jelentheti, hogy "menjetek a Földre", amennyiben ezt a papírt egy másik világon találták.

- A Holdon találtuk, dr. Urth, és mi úgy véltük, hogy ezt jelenti. De aztán rájöttünk, hogy Jennings az ön hallgatója volt, és a jelek nyomban más értelmet nyertek.

- Itt, ezen az egyetemen végezte el a kurzusomat?

- így van.

- Melyik évben, Mr. Davenport?

- ’ 18-ban.

- Aha... ezzel megoldódott a rejtély - dünnyögte elégedetten a tudós.

- Úgy érti, megfejtette az üzenetet? - kérdezte mohón Davenport.

- Nem, nem, az üzenet számomra teljesen homályos - tiltakozott Urth. - Arról a rejtélyről beszélek, miszerint az imént miért nem emlékeztem rá, és most már miért emlékszem rá. Jennings eléggé csendes fickó volt. Zárkózott, félénk és magának való. Nem az a fajta, akire a tanárai vagy mások emlékezni szoktak. Enélkül

- a mutatóujjával megkopogtatta az asztalon nyugvó papírt - sosem emlékeztem volna rá.

- Mit változtat meg a lap? - kérdezte csodálkozva Davenport.

- A rám való hivatkozás egy szójáték. Earth-Urth. Nem éppen kifinomult, de hát ez is Jenningsre vall. Odáig volt a szójátékokért. Vele kapcsolatban csakis arra emlékszem, hogy gyakran próbált összerakni szójátékokat. Nézzék, én szeretem a szójátékot, imádom a szójátékot, de Jennings... igen, most már jól emlékszem rá... valami förtelmesen csinálta. Vagy förtelmes szójátékokat gyártott, vagy idegesítően nyilvánvalóakat, akárcsak ebben az esetben. Hiányzott belőle a tehetség ahhoz, hogy kiváló szójátékokat teremtsen, mégis annyira, de annyira rajongott értük...

Nem folytathatta, mert Ashley hirtelen közbevágott:

- Ez az üzenet teljes egészében szójátékokat tartalmaz, dr. Urth. Legalábbis így hisszük, és ez teljesen egybevág azzal, amit öntől hallottunk.

- Ah! - sóhajtott Urth, azzal feltolta az orrán a szemüvegét, azon keresztül ismét szemügyre vette a papírt és a rajta sorakozó jelképeket. Csücsörített egyet-kettőt, aztán vidáman kijelentette: - Egy kukkot sem értek belőle!

- Ebben az esetben... - recsegte Ashley, és ökölbe szorította mindkét kezét.

- De ha elmondják nekem, hogy ml ez az egész - folytatta zavartalanul Urth -, talán mégiscsak meg fogom érteni.

- Megengedi, uram? - kérdezte gyorsan Davenport. - Szilárdan hiszem, hogy dr. Urth megbízható... és talán segíteni fog...

- Vágjon bele - mormolta Ashley -, ennél a pontnál már mit árthat?

Davenport pattogós, távirati stílusban összefoglalta a történteket. Urth mindvégig figyelmesen hallgatott, és néha furcsa mozdulatokat tett vaskos, kiírta ujjaival

- mintha nem létező cigarettahamut csipegetett volna fel a fényes, tejfehér asztallapról. A történet vége felé fellódította és maga alá húzta a lábait, majd úgy ült ott, akár egy jóságos Buddha.

Amikor Davenport befejezte, Urth a gondolataiba merült néhány pillanatra, majd megkérdezte:

- Merő véletlenségből nincs önöknél a Ferrant által rekonstruált beszélgetés írott változata?

- De igen - felelte Davenport -, szeretné megtekinteni?

- Igen, ha lehetséges...

Urth befűzte a mikrofilmet az olvasóba, és szédítő gyorsasággal végigolvasta a szöveget, közben a szája meg-megrebbent, mintha hangtalanul mormolt volna valamit. Aztán megint csak megkopogtatta a papírlapot, és megkérdezte:

- Azt mondják tehát, hogy ez itt az egész ügy kulcsa? A döntő fontosságú nyom?

- Igen, ezt gondoljuk, dr. Urth.

- De ez nem az eredeti lap, hanem annak egy másolata.

- Pontosan.

- Az eredetit magával vitte az a Ferrant nevű fickó, és önök úgy sejtik, hogy most már az Ultrák kezében van.

- Minden valószínűség szerint.

Urth megrázta a fejét, és aggodalmas arcot vágott.

- Mindenki tudja, hogy én egyáltalán nem szimpatizálok az Ultrákkal - közölte határozottan. - Kész vagyok harcolni ellenük minden lehetséges eszközzel, így aztán nem szeretném azt a látszatot kelteni, hogy megfutamodom, viszont... mi bizonyítja, hogy ez a tudatmódosító eszköz egyáltalán létezik? Nincs más a kezükben, csak egy pszichotikus személy összefüggéstelen beszéde, valamint a saját ingatag következtetéseik, melyek egy másolaton alapulnak. És ezen a másolaton titokzatos jelek szerepelnek, amelyek talán nem jelentenek az égvilágon semmit.

- Igaza van, dr. Urth - ismerte el kelletlenül Davenport -, viszont nem vállalhatjuk a kockázatot.

- Honnan veszik, hogy ez a másolat pontos? Mi van, ha az eredetin van valami, ami a másolaton nincs rajta? Valami, amitől az üzenet világossá válik, valami, ami nélkül az üzenetet nem lehet értelmezni?

- Biztosak vagyunk abban, hogy a másolat pontos.

- Igen? És mi a helyzet a hátoldallal? A másolat hátoldalán nincs semmi. Mi van az eredeti hátoldalával?

- A másolatot lerajzoló ügynök határozottan állította, hogy az eredeti hátoldala üres.

- Az ember tévedhet...

- Nincs okunk feltételezni, hogy a kollégánk tévedett, és abból a feltevésből kell kiindulnunk, hogy pontos munkát végzett. Legalábbis addig, amíg visszaszerezzük az eredeti lapot.

- Akkor nyugtassanak meg - kérte Urth -, hogy az üzenet bármilyen fajta értelmezésének pontosan azon kell alapulnia, ami itt látható.

- Mi így gondoljuk. Gyakorlatilag teljesen biztosak vagyunk benne - válaszolta Davenport, de közben megérezte, hogy a magabiztossága lassú apadásnak indul.

Urth továbbra is aggodalmasan ráncolgatta a homlokát.

- Miért nem hagyják ott a berendezést, ahol van? - kérdezte váratlanul. - Ha senki sem találja meg, hát annál jobb. Nem helyeslem, ha az emberi elmével babrálnak, és nem szívesen járulnék hozzá ahhoz, hogy ez lehetővé váljon.

Davenport megérezte, hogy Ashley szólni készül, mire gyorsan rátette kezét az igazgató alkarjára, és újabb magyarázatba kezdett:

- Hadd emlékeztessem önt arra a tényre, dr. Urth, hogy a tudatmódosító képesség csupán egy a Készülék képességei közül. Tegyük fel, hogy egy földi expedíció egy távoli bolygón találkozik egy kezdetleges civilizációval, és ott felejt náluk egy régi típusú rádiót. Tegyük fel továbbá, hogy az őslakosok már felfedezték az elektromos áramot, de még nem találták fel az elektroncsövet. Az őslakosok talán rájönnek, hogy ha becsatlakoztatják a rádiót egy áramkörbe, akkor a belsejében bizonyos üvegtárgyak felmelegszenek és világítanak, de a készülék természetesen csak sisteregni és recsegni fog. Ugyanakkor, ha véletlenül beleejtik a feszültség alatt lévő rádiót egy fürdőkádba, amelyben éppen fürdik valaki, akkor az illető halálos áramütést kap. Ezek után a hipotetikus bolygó népének szabad levonnia azt a következtetést, miszerint az általuk tanulmányozott készüléket kizárólag gyilkolásra tervezték és szánták?

- Értem a párhuzamot - közölte Urth. - Ezek szerint úgy gondolják, hogy a tudatmódosító képesség csupán a Készülék mellékes funkciója?

- Biztosra vesszük - állította határozottan Davenport. - Ha sikerül megfejtenünk a valódi rendeltetését, a földi tudomány évszázadokkal előrébb ugorhat.

- Tehát ön egyetért Jenningsszel, amikor ő azt mondja... - Urth ránézett a leolvasó képernyőjére - amikor azt mondja, hogy ez lehet... mi is? Megvan: egy mai ésszel felfoghatatlan tudományos forradalom kulcsa?

- Pontosan!

- Ettől még a tudatmódosító képesség létezik, és végtelenül veszedelmes. Akármi legyen is a rádió rendeltetése, agyonvághat bárkit.

- Ezért nem hagyhatjuk, hogy az Ultrák rátegyék a kezüket.

- Vagy talán a kormányzat sem?

- Arra viszont rá kell mutatnom, dr. Urth, hogy az óvatosságnak megvannak a maga ésszerű határai. Vegyük figyelembe, hogy az ember mindig is készített veszélyes eszközöket. Az első kovakő a kőkorszakban vagy azt megelőzően az első fabunkó máris alkalmas volt gyilkolásra. Ezekre támaszkodva az erősek az uralmuk alá hajthatták a gyengéket, akár puszta fenyegetéssel is, ami máris a tudat befolyásolásának egyik formája. Ami számít, dr. Urth, az nem önmagában a Készülék, akármilyen veszélyeket hordozzon is, hanem a Készüléket használó ember szándékai. Az Ultrák fennen hangoztatják, hogy szándékukban áll kiirtani az emberiség 99,9 százalékát. A kormányzatnak viszont, akármilyen hibái vannak is a tagjainak, nincsenek ilyen szándékai.

- És mik lesznek a kormányzat szándékai?

- Tanulmányozni fogjuk a Készüléket, szigorúan tudományos alapon, dr. Urth. Még magát a tudatmódosító képességét is fel lehet használni jó célok érdekében. Felvilágosultan és körültekintően használva megtaníthat minket a mentális funkciók biológiai alapjaira. Megtanulhatjuk kezelni a különféle elmezavarokat, sőt akár még az Ultrákat is meggyógyíthatjuk. Általánosságban pedig, az emberiség megtanulhatja, hogyan tegyen szert nagyobb tudásra, hogyan legyen még intelligensebb.

- Hogyan is hihetnék abban, hogy ezek az ideálok a gyakorlatban is megvalósíthatóak?

- Én hiszek benne, dr. Urth - jelentette ki öntudatosan Davenport. - Vegye fontolóra azt, amit most mondok! Ha segít nekünk, van rá esély, hogy a kormányzat gonosz célokra fogja felhasználni a Készüléket. Viszont az Ultrák biztos és többször deklarált gonosz szándékainak megvalósulását kockáztatja, ha nem segít.

Urth a gondolataiba merülve, nagyokat bólogatott.

- Talán igaza van - mondta végül -, de először is, egy szívességet kell kérnem önöktől. Van nekem egy unokahúgom, aki, úgy hiszem, eléggé rajong értem. Állandóan bosszús amiatt, hogy nem vagyok hajlandó kimozdulni innen. Azt mondja, addig nem nyugszik, amíg egy napon el nem utazom vele Európába vagy Észak-Karolinába, vagy más, isten háta mögötti vidékre...

Ashley lendületesen előrehajolt, félrelökte Davenport meglendülő kezét, és közbevágott:

- Nézze, dr. Urth, amennyiben ön segít nekünk megtalálni a Készüléket, és ha munkára tudjuk fogni, akkor biztosíthatom, hogy örömmel segítünk majd önnek, hogy kigyógyulhasson az utazásfóbiájából, és lehetővé tesszük, hogy oda utazhasson a kedves unokahúgával, ahová csak óhajt.

Urth hatalmasra nyitotta a szemét, és úgy behúzta a nyakát, hogy szinte összezsugorodott ültében. Egy pillanatig vadul pislogott jobbra-balra, mintha máris csapdába esett volna, majd rémülten felcsattant:

- Nem! Szó sem lehet róla! Soha!

Vett néhány mély lélegzetet, aztán a hangját rekedtes suttogássá halkítva beszélt tovább:

- Hadd magyarázzam el önöknek, hogy milyen jellegű tiszteletdíjat kérek, és hogy miért. Amennyiben segítek önöknek, önök megszerzik a Készüléket, megtanulnak bánni vele, és ha nyilvánossá válik, hogy közreműködtem az ügyben, akkor az unokahúgom úgy fogja rávetni magát a kormányzatra, mint egy fúria. Ez a rendkívül makacs és éles hangú nőszemély képes lesz aláírásokat gyűjteni és tüntetéseket szervezni. Őt semmi sem állíthatja meg. De önöknek nem szabad engedniük neki. Nem tehetik meg! Ellen kell állniuk minden nyomásgyakorlásnak. A jövőben is úgy akarok élni, ahogyan most: magányosan és békességben. Ezt kérem cserébe a segítségemért, ez az én abszolút és minimális tiszteletdíjam.

Ashley elvörösödött, és kijelentette:

- Igen, természetesen... így lesz, ha egyszer ez a kívánsága.

- A szavát adja rá?

- A szavamat adom rá - válaszolta engedelmesen az igazgató.

- Majd emlékezzen rá, ha eljön a perc! És önre is számítok, Mr. Davenport!

- Minden úgy lesz, ahogyan óhajtja - jelentette ki megnyugtató hanghordozással Davenport. - Most pedig, elmondaná, hogy miképp értelmezi az egyes tételeket?

- A miket? - kérdezett vissza Urth, és szemmel láthatóan csak nagy erőfeszítések árán tudta a papírlapra összpontosítani a figyelmét. - Ezekre a jelzésekre gondol, hogy XY2, meg a többire?

- Igen. Mit jelentenek?

- Fogalmam sincs - felelte a vállát vonogatva Urth. - Azt hiszem, az önök értelmezései is jók lehetnek...

Ashley nem tudta tovább türtőztetni magát, és ráförmedt a tudósra:

- Szórakozik velünk, dr. Urth? Egészen mostanáig azzal szédített minket, hogy segít, most meg azzal jön, hogy semmit sem ért az egészből? Akkor minek locsogott a tiszteletdíjáról?

Wendell Urth hátrahőkölt ijedtében, és zavarodottan pislogva kibökte:

- De hát szívesen segítek önöknek!

- Csak éppen fogalma sincs, hogy mit jelentenek az egyes tételek!

- Hát... hát így van, viszont tudom, hogy mi az üzenet.

- Micsoda? - hördült fel Davenport.

- Mondom: értem az üzenetet. A jelentése elég világos. Már akkor feltámadt bennem a gyanú, amikor maga a történetet mesélte. És miután elolvastam a Strauss és Jennings között lezajlott beszélgetést, a feltevésem bizonyosságot nyert. Önök is meg fogják érteni, uraim, csak abba kell hagyniuk a gondolkodást.

- Figyeljen ide, dr. Urth - kérte ingerülten Ashley -, az imént azt mondta, hogy nem tudja, mit jelentenek a tételek.

- így van. Azt mondtam, tudom, hogy mi az üzenet!

- Hát mi az üzenet, ha nem valamelyik tétel? - hördült fel elgyötörtén az igazgató. - Talán a papírlap, az ég szerelmére?

- Bizonyos értelemben véve, igen - válaszolta higgadtan a tudós.

- Láthatatlan tintára gondol, vagy valami effélére?

- Szó sincs róla. Miért olyan nehéz eljutni a megfejtésig, amikor már csak egy hajszál választja el tőle önöket?

Davenport az igazgató felé hajolt, és odasúgta neki:

- Uram, megengedné, hogy én kezeljem az ügyet?

Ashley felhorkant, és szintén fojtott hangon válaszolt:

- Rendben, csinálja!

- Nos, dr. Urth - mondta Davenport -, elmondaná nekünk, hogy mit állapított meg?

- Hát... miért is ne... - A zömök extraterrológus hátradőlt a széken, és az inge ujjával megtörölte verejtékes homlokát. - Akkor nézzük az üzenetet! Ha elfogadjuk, hogy a negyedekre osztott kör és a nyíl énrám utal, akkor hét tételünk marad. Ha ezek csakugyan hét kráterre hivatkoznak, akkor közülük legalább hat csak a figyelem elterelését szolgálja, miután a Készülék bizonyosan nem lehet egynél több helyen. Nem tartalmaz mozgatható vagy leválasztható elemeket, egyetlen darabból áll.

- Továbbá, a tételek egyike sem egyértelmű. A SU az önök értelmezése szerint bármelyik helyszínt jelentheti a Hold másik oldalán, ami körülbelül akkora, mint Dél-Amerika. Aztán, a pc/2 jelentheti éppen a Tychót, ahogyan azt Mr. Davenport mondta, vagy jelentheti azt, hogy "félúton a Ptolemaius és a Cassini között". Tény és való, hogy az XY2 jelentheti az Alphonsust - ami roppant találékony megoldás egyébiránt -, de akár egy koordináta-rendszerre is utalhat, ahol az x koordináta értéke az y értékének négyzetével egyenlő. Ehhez hasonlóan a C-C jelentheti a Bond-krátert, de ugyanígy jelentheti azt is, hogy "félúton a Cassini és a Copernicus között". Az F/A jelentheti a Newtont, de akár azt is, hogy "a Fabricius és az Archimedes között".

- Röviden tehát, az egyes tételeknek annyi értelmezésük lehet, hogy valójában értelmezhetetlenek. Még ha egyiküknek van is egyértelmű jelentése, nem lehet megkülönböztetni a többitől, így aztán logikusan csakis azt feltételezhetjük, hogy az összes tétel a figyelem elterelését szolgálja.

- Továbbá, meg kell határoznunk, hogy az üzenetben mi az, ami teljesen egyértelmű, ami tökéletesen nyilvánvaló. A válasz csak az lehet, hogy ez itt egy üzenet, és hogy ez egy rejtekhely kulcsa. Ez az egyetlen dolog, amiben teljesen biztosak vagyunk, nem igaz?

Davenport bólintott, és óvatosan megjegyezte:

- Legalábbis úgy gondoljuk, hogy biztosak vagyunk benne.

- Nos, önök úgy hivatkoztak erre az üzenetre, mint az egész ügy megoldásának kulcsára - folytatta Urth. - Úgy jártak el, mintha ez lenne a döntő fontosságú nyom. Maga Jennings is kulcsnak nevezte a Készüléket. Ha összedolgozzuk ezt a komoly nézetet Jennings szójátékok gyártására való hajlamával, amely hajlamot a Készülék talán felerősített benne, akkor... de előbb hadd meséljek el önöknek egy történetet!

- A XVI. század második felében élt Rómában egy német jezsuita. Híres matematikus, illetve csillagász volt, és amikor XIII. Gergely pápa 1582-ben megalkotta a naptárreformot, ő is közreműködött, egészen pontosan ő végezte el a szükséges számításokat, ami rendkívüli munka volt. Ez a csillagász csodálta ugyan Kopernikuszt, de nem tudta elfogadni a heliocentrikus világképet. Ragaszkodott a régi hithez, amely szerint a Föld áll az Univerzum középpontjában.

- 1650-ben, közel negyven évvel ezen matematikus halála után egy másik jezsuita, Giovanni Battista Riccioli csillagász elkészítette a Hold térképét. A letűnt korok csillagászairól nevezte el az egyes krátereket, és mivel ő maga is elvetette Kopernikusz nézeteit, a legnagyobb és leglátványosabb krátereket azoknak adta, akik a Földet helyezték a világmindenség középpontjába: Ptolemaiosznak, Hipparkosznak, X. Alfonznak, Tycho Brahénak. A legnagyobbat, amit megtalált, német jezsuita elődjének tartotta fenn.

- Ez a kráter valójában csak a második legnagyobb a Földről látható kráterek közül. A legnagyobb a Bailly, ami pontosan a Hold délnyugati szélén található, ennélfogva alig látható a Földről. A nevét egy későbbi csillagászról kapta, aki egy évszázaddal Riccioli kora után élt, és aki guillotine alatt végezte a francia forradalom idején.

Ashley egyre türelmetlenebbül hallgatta a tudóst, és hirtelen közbeszólt:

- De ennek mi köze az üzenethez?

- Hát az, hogy erről szól az egész - válaszolta meglepetten Urth. - Még mindig nem értik? Nem önök mondták, hogy az üzenet az egész ügy kulcsa?

- De igen, mi mondtuk.

- Van valami kétségük afelől, hogy amivel szemben állunk, az egy kulcs, az ügy megoldásának nyitja?

- Nem, nincs - felelte a fogait csikorgatva az igazgató.

- Hát akkor, lássuk... A német jezsuitát, akiről az imént beszéltem, úgy hívták: Christoph Klau. Úgy kell kiejteni, hogy klou. Értik már a szójátékot? Klau-clue. [Az angol clue szó kulcsot jelent, és a kiejtése hasonlít a Klau név kiejtéséhez].

Ashley csalódottan fújt egyet, amitől úgy tűnt, mintha az egész teste leeresztett volna, aztán magába roskadva üldögélt.

- Túlságosan erőltetett... - mormolta színtelen hangon.

- Nézze, dr. Urth - szólalt meg idegesen Davenport -, amennyire én tudom, a Holdon nincs Klau nevezetű tereptárgy.

- Jól tudja, valóban nincs - felelte szemlátomást izgatottan a tudós. - Éppen ez a lényeg. A történelemnek abban a korszakában, a tizenhatodik század második felében az európai tudósok latinosították a nevüket. Klau is így tett. A német "u" betű helyére berakta annak latin megfelelőjét, a "v"-t, aztán hozzábiggyesztette a latin nevekre jellemző "ius" végződést, és Christoph Klauból Christopher Clavius lett. Gondolom, önök is tudják, hogy a Holdon létezik egy gigászi kráter, amit úgy hívunk: Clavius.

- De... - mordult fel Ashley.

- Csak semmi de! - vágott közbe Urth, és fellelkesülve folytatta: - Hadd mutassak rá, hogy a latin "clavis" szó azt jelenti: kulcs. Most már értik a kettős és kétnyelvű szójátékot? Klau-clue, Clavius-clavis-kulcs. Jennings magától soha életében nem tudott volna összerakni egy kettős, kétnyelvű szójátékot. A Készülék támogatásával azonban sikerült neki. Erős a gyanúm, hogy a körülmények ellenére a diadalának tudatában halt meg. És hozzám irányította önöket, mert tudta, hogy emlékezni fogok az ő szójátékok iránti vonzódására, és mert tudta, hogy én is szeretem őket.

Az Iroda emberei a döbbenettől tágra nyílt szemmel meredtek a tudósra, aki ünnepélyes hanghordozással kijelentette:

- Azt javaslom tehát, hogy kutassák át a Clavius-kráter árnyékos peremét, annál a pontnál, ahonnan a Föld a zenithez legközelebb látszik.

- Hol van a videofonja, dr. Urth? - kérdezte Ashley, és felállt.

- A szomszéd szobában.

Az igazgató kirohant, de Davenport a helyén maradt, és óvatosan megkérdezte:

- Biztos benne, dr. Urth?

- Eléggé... de gyanítom, az sem számítana, ha tévednék.

- Ezt meg hogy érti? Mi nem számítana?

- Hogy megtalálják-e, avagy sem. Ugyanis, ha az Ultrák találják meg, valószínűleg képtelenek lesznek használni.

- Ezt mire alapozza?

- Azt önök megkérdezték ugyan, hogy emlékszem-e Jenningsre, de Straussról nem kérdezősködtek, noha ő is geológia szakon végzett, egy-két évvel Jennings után. És ő is elvégezte a kurzusomat. Jól emlékszem rá.

- Valóban?

- Elég kellemetlen alak volt. Nagyon barátságtalan. Azt hiszem, ez általánosságban igaz valamennyi Ultrára. Ők valamennyien nagyon rideg, nagyon merev emberek, és nagyon biztosak magukban. Képtelenek együtt érezni másokkal, máskülönben nem beszélnének több milliárd ember legyilkolásáról. Ami kevés érzés dolgozik bennük, azok fagyosak és önzőek, alkalmatlanok arra, hogy áthidalják a távolságot két emberi lény között.

- Azt hiszem, értem...

- Biztosra veszem, hogy érti, Davenport ügynök. A Strauss zagyválásából rekonstruált szövegből világosan kitűnik, hogy ő nem tudta működésbe hozni a Készülékét. Hiányzott belőle a megfelelő érzelmi töltés vagy a megfelelő típusú érzelem. Állítom, hogy az Ultrák mind ilyenek. Jennings alkalmas volt arra, hogy működésbe hozza a Készüléket. Erős a gyanúm, hogy azok, akik használni tudják a készüléket, képtelenek a szándékos, hidegvérű kegyetlenségre. Talán pánikhelyzetben vagy félelmükben támadhatnak gondolati erővel úgy, ahogyan Jennings rátámadt Strauss-ra, de puszta számításból soha, ahogyan Strauss is hiába próbált a gondolataival támadni Jenningsre. Röviden és kissé közhelyesen megfogalmazva, szerintem a szeretet működtetheti a Készüléket, de a gyűlölet soha, márpedig az Ultrák mi mások lennének, mint közönséges gyűlölködők?

Davenport elmélyülten bólogatott.

- Remélem, igaza van - mondta fojtott hangon. - Viszont, miért annyira gyanakvó a kormányzat szándékait illetően, ha úgy véli, hogy a rossz emberek nem tudják működésre bírni a Készüléket?

Urth megvonta a vállát, és kényszeredetten vigyorogva válaszolt:

- Meg akartam győződni arról, hogy önök képesek hatékonyan blöffölni, kapásból érvelni, és a pillanat szorításában meggyőző magyarázatokat kiötölni. Elvégre könnyen megeshet, hogy hamarosan szembekerülnek az unokahúgommal.

A billiárdgolyó

James Priss - azt hiszem, inkább James Priss professzornak kéne neveznem, bár biztosra veszem, a titulus nélkül is mindenki tudja, hogy kire gondolok - mindig lassan beszélt.

En már csak tudom, több interjút is készítettem vele. Nála nagyobb koponyát Einstein óta nem hordott a hátán a föld, de az agya elég lassan dolgozott. A lassúságát ő maga sem tagadta, ellenkezőleg, készséggel bevallotta bárki előtt. Az a félelmetes agya még a jelentéktelen apróságokkal is sokáig vacakolt, talán azért, mert minden lehetséges szempontot figyelembe vett. Néha elképzeltem, hogy felteszi magának a kérdést: holnap vajon felkel a nap? Mit értünk az alatt, hogy felkel? Biztosak lehetünk abban, hogy eljön a holnap? A "Nap" kifejezés teljesen egyértelmű ebben az összefüggésben?

Ehhez a beszédmódjához adjunk hozzá egy fehér bőrű, meglehetősen bárgyú ábrázatot, amelyen ritkán tűnik fel másfajta kifejezés, mint a bizonytalanságé; egy ritkuló, őszülő, de gondosan fésült hajzatot; egy örökösen egyszerű szabású, jellegtelen öltönyt, és íme, megkapjuk James Priss professzort - egy, a delejességnek teljességgel híján lévő, visszahúzódó személyiséget.

Ezért történhetett meg az, hogy az egész világon egyedül bennem támadt fel a gyanú, hogy ez a tudós úriember gyilkos. De még én sem vagyok biztos benne. Hiszen az agya lassan forgott, és mindig lassan forgott. Elképzelhető, hogy egy döntő fontosságú pillanatban sikerült gyorsan gondolkodnia, és azonnal cselekednie?

De ez már nem számít. Ha elkövette is a gyilkosságot, megúszta. Túl késő ahhoz, hogy valaki megpróbálja a visszájukra fordítani a dolgokat, és nekem sem sikerül-' ne, még ha úgy döntöttem is, hogy a nagyvilág elé tárom az ügyet.

Edward Bloom a professzor évfolyamtársa volt az egyetemen, és bizonyos értelemben véve a munkatársa is az azt követő évtizedekben. Ugyanabban az évben születtek, és felnőtt korukban mindketten az agglegényéletet választották, de minden másban egymás ellentétei voltak.

Bloomban valósággal túltengett az élet; magas volt, megtermett, feltűnő, harsány és magabiztos. Az agya vágott, akár a borotva, villámgyorsan és váratlan irányból tudta felfogni és megragadni a lényeget. Priss-szel ellentétben távol álltak tőle az elméletek. Neki nem volt sem türelme, sem energiája ahhoz, hogy intenzíven összpontosítson egyetlen elvont valamire. És ezt be is ismerte, sőt kimondottan kérkedett vele.

A legerősebb oldalának az számított, hogy a maga kifürkészhetetlen módján pillanatok alatt felfedezte, hogy egy teóriát hogyan lehet megvalósítani a gyakorlatban; felfedezte, hogyan lehet hasznosítani. Az elvont fejtegetések hideg márványtömbjében minden nehézség nélkül meglátta egy csodálatos berendezés bonyolult struktúráját. Aztán az érintésétől a tömb széthullott, és a berendezés napvilágra került Széles körben ismert, és talán különösebb túlzásoktól mentes ténynek számított, hogy amit Bloom megépített, az sosem hibásodott meg, ellenben mindig szabadalmaztathatónak, sőt jövedelmezőnek bizonyult. Negyvenöt éves korára bekerült a világ leggazdagabb emberei közé.

És ha Bloom, a Gépész egy bizonyos dologhoz jobban adaptálódott, mint bármi máshoz, akkor az Priss, a Teoretikus gondolkodásmódja volt. Bloom legremekebb masinái Priss legnagyobb gondolatain alapultak, és mialatt Bloom gazdaggá és híressé vált, addig Priss párját ritkító tiszteletet vívott ki magának a tudomány berkeiben.

Amikor Priss előállt a Kettős Mezőelméletével, magától értetődőnek tűnt, hogy Bloom hamarosan bemutatja az első működőképes antigravitációs berendezést.

Akkoriban abból éltem, hogy igyekeztem érdekességeket találni a Kettős Mezőelméletben a Tele-News Press olvasói számára, márpedig az ilyesmi akkor lehetséges, ha az újságíró az emberi lényekkel foglalkozik, és nem elvont ideálokkal. És miután Priss professzor volt a riportalanyom, a feladat elég nehéznek bizonyult.

Elsősorban az antigravitáció lehetőségeiről akartam faggatni, mert az mindenkit érdekelt, és nem a Kettős Mezőelméletről, amit úgysem értett senki.

- Az antigravitáció? - kérdezett vissza Priss, és fakó, vékony ajkát összepréselve gondolkodott egy sort. - Nem vagyok meggyőződve arról, hogy lehetséges, vagy... hogy valaha az lesz. Magam sem... vagyok elégedett azzal, amit kidolgoztam. Nem látom át, hogy a Kettős Mező-egyenleteknek lesz-e valaha végső és tökéletes megoldásuk, márpedig annak lennie kellene... természetesen, amennyiben... - És azzal belement a ködös fejtegetésbe.

Egy darabig nagyokat bólogatva hallgattam, aztán közbevágtam:

- Bloom azt mondja, hogy szerinte meg lehet építeni egy ilyen berendezést.

- Hát... talán... de azért én kétlem - felelte Priss. - Ed Bloomnak egyedülálló képessége van ahhoz, hogy meglássa azt, ami a legkevésbé sem nyilvánvaló. Az elméje szokatlan módon működik. És az biztos, hogy ez meglehetősen gazdaggá tette őt.

Priss nappalijában ültünk. A lakása teljesen átlagos volt, pontosan olyan, mint bármelyik középosztálybeli amerikai otthona. Nem tudtam megállni, gyors pillantásokat vetettem erre-arra, és hamar megállapítottam, hogy Priss nem gazdag. Nem hiszem, hogy olvasott a gondolataimban, inkább a pillantásaimat kapta el. És azt hiszem, hogy neki is ugyanez járt a fejében, ugyanis megjegyezte:

- Az igazi tudósok számára nem a vagyon jelenti az elismerést. Sőt még csak nem is vágynak rá különösebben.

Ebben lehet valami - gondoltam. Annyi bizonyos, hogy Priss elnyerte a maga jutalmát. Ő volt a harmadik ember a történelemben, aki két Nobel-díjat kapott, és az első, aki mindkettőt a tudományos munkásságáért kapta, és egyiket sem másokkal megosztva. És különben sem panaszkodhatott. Ha nem is gazdagodott meg, nélkülöznie sem kellett.

Ennek dacára nem úgy beszélt, mint aki elégedett a sorsával. Talán nem csupán Bloom gazdagsága bosszantotta, hanem Bloom egész világra kiterjedő hírneve, vagy talán a tény, hogy Bloom hírességnek kijáró fogadtatásban részesült, akárhová ment, míg ő maga a tudományos rendezvényeken és az egyetemi klubokon kívül jószerével ismeretlennek számított.

Nem tudnám megmondani, hogy a fentiek közül mennyit sugallt a tekintetem, vagy az, ahogyan a homlokomat ráncolgattam, mindenesetre Priss így folytatta:

- Ugyanakkor, ahogyan azt ön is tudja talán, Bloom és én barátok vagyunk. Rendszeresen összejárunk biliárdozni, hetente egyszer vagy kétszer. Rendszerint én győzök.

(Ezt a kijelentését sosem írtam meg. Rákérdeztem Bloomnál, mire ő éppen az ellenkezőjét állította, aztán belekezdett:

- Még hogy megver engem biliárdban... Az a szerencsétlen... - És innentől kezdve egyre hangosabban sorolta a mind trágárabb kifejezéseket. Ugyanakkor egyikük sem volt kezdő a biliárdban. Egy alkalommal végignéztem egy összecsapásukat, és ki merem jelenteni, hogy mindketten a hivatásos versenyzők nyugalmával kezelték a dákót. Ami ennél is fontosabb, vérre menő küzdelmet vívtak, és közben, amennyire meg tudtam ítélni, a legkevésbé sem tűntek barátoknak.)

- Volna szíves megjósolni, professzor úr - kértem ekkor -, hogy Bloomnak vajon sikerül-e megépíteni egy antigravitációs berendezést?

- Úgy érti, hogy kötelezzem el magam egy bizonyos vélemény mellett? Hmm.... Nos, gondolkodjunk el a felvetésén, fiatalember. Kezdjük azzal, hogy mit is értünk antigravitáció alatt? A gravitációról alkotott felfogásunk Einstein általános relativitáselmélete köré épült, ami ma már másfél száz éves, és ami a maga korlátain belül szilárd maradt. Úgy is ábrázolhatjuk...

Megint csak udvarias hallgatásba merültem. Nem először hallottam Priss-t erről a témáról beszélni, de ha ki akartam szedni belőle valamit - a siker korántsem ígérkezett biztosnak -, hagynom kellett, hogy a maga módján haladjon előre.

- Szóval, képzeljük el, hogy az Univerzum egy lapos, vékony, szuperrugalmas és eltéphetetlen gumilap. Képzeljünk el egy tetszőleges tömegű testet, helyezzük rá erre a gumilapra, és akkor, akárcsak a Föld felszínén, joggal számíthatunk arra, hogy a test belenyomódik a gumilapba. Minél nagyobb a test tömege, annál nagyobb lesz a mélyedés.

- A valódi Univerzumban - folytatta - különféle-fajta testek léteznek, ezért a mi gumilapunkat úgy kell ábrázolnunk, hogy tele van kisebb-nagyobb mélyedésekkel, így aztán, ha egy test végiggördül a gumilapon, belebukik a mélyedésekbe, majd kiemelkedik belőlük, ide-oda kanyarog, és folyton irányt vált. Ezeket a kanyarodásokat és irányváltásokat felfoghatjuk akár a gravitációs erő létezését bizonyító jelenségnek. Ha a mozgó test elég közel kerül a mélyedés középpontjához, és elég lassan mozog, akkor csapdába esik, és körözni kezd a mélyedésben. Súrlódás híján mindörökre ott fog körözni. Más szóval, amit Isaac Newton erőként értelmezett, azt Albert Einstein geometriai torzulásnak fogta fel.

Priss ennél a pontnál rövid szünetet tartott. Mindeddig meglehetősen folyékonyan beszélt - már önmagához képest miután ezt a részt már sokszor elmondta. De innentől kezdve a maga lassú, tapogatózó módján haladt tovább.

- Szóval, ha megpróbálunk antigravitációt előállítani, akkor a Világmindenség geometriáját próbáljuk megváltoztatni. Ha továbbvisszük a metaforánkat, akkor a gumilap mélyedéseit próbáljuk kisimítani. Képzeljük el magunkat, hogy odaállunk a mélyedést előidéző test alá, felemeljük, és fent is tartjuk, hogy ne idézhessen elő mélyedést. Ha sikerül így elsimítanunk a gumilapot, akkor olyan Univerzumot teremtettünk, amelyben nem létezik gravitáció, vagy legalábbis egy részében nem. Egy gördülő test úgy fog elhaladni a mélyedést nem előidéző test mellett, hogy az iránya változatlan marad, amit úgy értelmezhetünk, hogy a test tömege nem fejt ki gravitációs erőt. Ugyanakkor ennek elérése érdekében a mélyedést előidéző test tömegével azonos tömegre van szükségünk. Ahhoz, hogy ezzel a módszerrel antigravitációt teremtsünk a Földön, a Föld tömegével azonos tömegre van szükségünk annak érdekében, hogy a fejünk felett tarthassuk a Földet, ha szabad így fogalmaznom.

Ekkor félbeszakítottam:

- De az ön Kettős Mezőelmélete...

- Pontosan - válaszolta aprókat bólogatva. - Az általános relativitáselmélet nem magyarázza egyazon egyenletsorban mind a gravitációs mezőt, mind az elektromágneses mezőt. Einstein a fele életét azzal töltötte, hogy azt a bizonyos egyenletsorozatot kereste, az Egységes Mezőelmélethez, de kudarcot vallott. És azok is kudarcot vallottak, akik Einstein nyomdokaiban jártak. Én viszont abból a feltevésből indultam ki, hogy a két mezőt nem lehet egyesíteni, és szépen végigmentem az ebből adódó következtetéseken, amelyeket, vagy legalábbis egy részüket, meg tudom magyarázni a gumilap-metaforával.

Ekkor elérkeztünk valamihez, amit emlékezetem szerint még sosem hallottam, és kíváncsian megkérdeztem:

- És ez hogyan működik, professzor úr?

- Tegyük fel, hogy ahelyett, hogy megpróbálnánk felemelni a mélyedést előidéző testet, magát a gumilapot próbáljuk merevvé tenni, hogy kevésbé horpadjon be. Ebben az esetben a lap összehúzódik, legalábbis egy kisebb területen, és kisimul. A gravitáció csökkenni fog, akárcsak a test tömege, ugyanis ez a kettő - a mélyedésekkel teli Univerzum fogalmai szerint - alapjában véve ugyanaz a jelenség. Ha el tudjuk érni, hogy a gumilap teljesen kisimuljon, a gravitáció is, a tömeg is teljesen eltűnik.

- A megfelelő feltételek mellett az elektromágneses mező ellensúlyozhatja a gravitációs mezőt, és kisimíthatja, illetve megmerevítheti az Univerzum horpadozott szövetét. Az elektromágneses mező sokszorosan erősebb a gravitációs mezőnél, így az előbbi legyőzheti az utóbbit.

- Csakhogy ön külön hangsúlyozta, hogy a megfelelő feltételek mellett, professzor úr - szóltam közbe kissé elbizonytalanodva. - Ezeket ön megvalósíthatónak tartja?

- Ez az, amit nem tudok - válaszolta Priss megfontoltan és vontatottan. - Amennyiben az Univerzum valóban egy gumilap volna, a merevségének végtelen értéket kellene elérnie, csak aztán számíthatunk arra, hogy tökéletesen sima marad egy mélyedésképző test alatt. Ha ugyanezt vonatkoztatjuk a valódi Univerzumra, akkor végtelenül erős elektromágneses mezőre van szükségünk, és ez bizony azt jelenti, hogy az antigravitáció, mint olyan, lehetetlen.

- De Bloom azt állítja...

- Igen, el tudom képzelni, hogy Bloom szerint egy véges erejű mező is megteszi, ha megfelelően alkalmazzák. Csakhogy, akármilyen zseniális ez az úriember - Priss ekkor halvány mosolyra húzta a száját -, nem szabadna tévedhetetlennek hinnünk őt. Rosszul fogja fel ezt az elméletet. Azt... azt tudja, hogy sosem szerzett tudományos fokozatot?

Majdnem kimondtam, hogy tudom. Elvégre mindenki tudta. Csakhogy árnyalatnyi sóvárgást hallottam ki Priss hangjából, és éppen idejében néztem fel rá, hogy elcsípjem a szeme villanását - mintha örömét lelte volna abban, hogy terjesztheti ezt a gonosz kis hírt. Így aztán csak biccentettem egyet, mintha a jövőbeni felhasználás céljából elraktároztam volna az agyamban az információt.

Aztán elérkezettnek láttam az Időt arra, hogy kiugrassam a nyulat a bokorból, és megkérdeztem:

- Azt mondja tehát, professzor úr, hogy Bloom valószínűleg téved, és hogy az antigravitáció lehetetlenség?

És Priss végre bólintott egyet, és azt mondta:

- Gravitációs mezőt gerjeszteni természetesen lehetséges, viszont ha az antigravitáció alatt egy valódi, zéró gravitációs mezőt értünk, azt, hogy egy bizonyos, jelentős űrtartalmú térben egyáltalán nincs gravitáció, akkor gyanítom, hogy az antigravitációról ki fog derülni, hogy lehetetlenség, akármit állítson is Bloom.

És ezzel többé-kevésbé megkaptam azt, amit akartam.

Ezt követően majdnem három hónapig nem tudtam Bloom közelébe férkőzni, és amikor végre találkoztunk, kimondottan dühösnek tűnt.

Természetesen akkor is feldühödött, amikor napvilágra került a Priss véleményét közlő hír. Nyomban tudatta a világgal, hogy meg fogja hívni Priss-t az antigravitációs berendezés bemutatójára, sőt még arra is felkéri, hogy működjön közre a hivatalos demonstrációban. Néhány újságírónak - én sajnos nem voltam köztük - sikerült elkapnia őt, miközben tárgyalásról tárgyalásra loholt, és megkérték rá, hogy fejtse ki, mire gondolt, amikor megtette a fenti bejelentést.

- Igenis, meg fogom konstruálni a készüléket, talán már a közeljövőben! - magyarázta Bloom. - És a demonstráción önök is ott lehetnek, ott lehet a sajtó valamennyi képviselője, akit érdekel a készülék. És James Priss professzor is ott lehet. Ő képviselheti az Elméleti Tudományt, és miután én demonstráltam az antigravitációt, ő szabadon módosíthatja az elméletét, hogy megmagyarázza azt, amit látott. Biztosra veszem, tudni fogja, hogyan végezze el a módosításokat a maga mesteri módján, és képes lesz pontosan kimutatni, hogy én miért nem vallhattam kudarcot. Ám ezt időkímélés céljából akár most is megtehetné, viszont élek a gyanúperrel, hogy nem fogja.

Mindezt rendkívül udvariasan mondta, de azért gyorsan áradó szavaiból ki lehetett hallani egyfajta sértődött és gúnyos felhangot.

Mindennek ellenére tovább biliárdozott Priss-szel, és amikor találkoztak, mindketten tökéletesen illedelmesen viselkedtek. Ugyanakkor a sajtóhoz való viszonyulásuk alapján következtetni lehetett Bloom kutatásainak előrehaladására. Bloom egyre kimértebb, sőt ingerültebb lett, míg Priss mind fejlettebb humorérzékről tett tanúbizonyságot.

Már kismilliószor kértem tőle találkozót, mire Bloom végül beleegyezett, aminek nyomán felmerült bennem, hogy talán bekövetkezett az áttörés. Még álmodoztam is egy kicsit, hogy velem fogja elsőnek közölni a végső siker hírét.

Aztán persze kiderült, hogy másként áll a helyzet. A saját irodájában fogadott. A Bloom vállalat New York állam északi részén működött, csodálatos környezetben, távol minden lakott területtől, és körülbelül akkora területet fedett le, mint egy közepes méretű ipartelep. Annak idején, vagyis két évszázaddal ezelőtt, még maga a pályafutásának csúcsán járó Edison sem ért el olyan látványos és jövedelmező sikert, mint Bloom.

Csakhogy Bloom nem volt jókedvében. Tíz percet késett, aztán amikor berontott, és döngő léptekkel odament a titkárnője íróasztalához, engem éppen csak egy biccentésre méltatott. Egyszerű laborköpenyt viselt, és még ahhoz sem vette a fáradságot, hogy begombolja.

Belevetette magát a székébe, és megszólalt:

- Sajnálom, hogy megvárakoztattam, de nem volt annyi időm, mint korábban reméltem!

Bloom imádott szerepelni, és okosabb volt annál, semhogy magára haragítsa a sajtót. Ugyanakkor az a benyomásom támadt, hogy pillanatnyilag csak nagy nehézségek árán képes tartani magát ehhez az alapelvéhez.

Hogy felpörgessem a dolgot, elejtettem egy nyilvánvaló célzást:

- Tudomásomra jutott, uram, hogy a legutóbbi tesztje sikertelenül zárult.

- Ezt meg honnan veszi?

- Mindenki erről beszél, uram.

- Nem, erről szó sincs. Ne mondjon már ilyeneket, fiatalember! Senki sem tudhatja, hogy mi történik az itteni laboratóriumokban és műhelyekben. Ön inkább a professzor véleményét hangoztatja, nem igaz? Priss professzorét, úgy értem.

- Nem, uram, én...

- Hát persze, hogy azt. Nem önnek tette azt a bizonyos kijelentést? Hogy az antigravitáció lehetetlen?

- Nem tett ennyire nyílt kijelentést, uram.

- Igen, ő sosem mond ki semmit nyíltan, de tőle ez már elég nyílt volt. De kénytelen lesz nyíltan beszélni, amikor kisimítom azt az átkozott gumilap-univerzumát!

- Ezt azt jelenti, Mr. Bloom, hogy a kutatásai előrehaladnak?

- Nagyon jól tudja, hogy igen! - csattant fel. - Vagy legalábbis tudnia kéne. Nem volt jelen a múlt heti demonstráción?

- De igen, ott voltam.

Úgy ítéltem meg, hogy Bloom bajban van, máskülönben nem hivatkozott volna arra a bizonyos bemutatóra. Amivel előállt, az működött ugyan, de nem született világraszóló szenzáció - csökkentett gravitációt állított elő egy mágnes két pólusa között, egy bizonyos zónában.

Az tény, hogy nagyon ügyesen csinálta. A Mössbauer-effektust használta fel, hogy mérje a pólusok közötti tér változásait. Ha valaki még nem látta, hogy ez hogyan működik, annak elmondom, hogy lényegében egy keskeny, monokróm gammasugárról van szó, amelyet belőnek a vizsgált térbe. A gravitációs mező, ha kis mértékben is, de mérhetően befolyásolja a gammasugár hullámhosszát. Ha történik valami, ami megváltoztatja a mező intenzitását, akkor ennek megfelelő arányban a hullámhossz is megváltozik. Ezzel a rendkívül finom eljárással meg lehet vizsgálni egy gravitációs mezőt, és a demonstráció alatt csodálatosan működött. Nem lehetett kérdéses, hogy Bloom csökkentette a gravitációt.

Csak az volt a gond, hogy ezt már mások is megtették korábban. Igaz, Bloom olyan áramköröket használt, amelyekkel másoknál jóval könnyebben érte el a hatást - a rendszere rá jellemzően eredeti volt, és ennek megfelelően máris szabadalom védte -, és fennen hangoztatta, hogy az általa kidolgozott eljárás révén az antigravitáció nem csupán egy tudományos érdekesség lesz, hanem egy, a valóságban létező dolog, amely akár ipari felhasználásra is alkalmas.

Talán valóban így lesz. Ám a nagy mű még korántsem állt készen, és Bloom általában nem csapott ekkora hűhót egy befejezetlen találmány körül. Most sem tette volna, ha nem vágyott volna elkeseredetten arra, hogy felmutasson valamit.

Megköszörültem a torkomat, és hozzátettem:

- Az a benyomásom, uram, hogy amit ön elért azon az előzetes bemutatón, az 0.8 g... ami persze máris jobb, mint amit Brazíliában értek el tavaly tavasszal.

- Valóban? Hát akkor számítsa ki a Brazíliában, illetve az itt felhasznált energia mennyiségét, aztán mesélje el nekem a különbséget egységnyi gravitációcsökkenés per kilowattórában. Meg fog lepődni!

- De a lényeg az, hogy képes elérni a 0 g-t, vagyis a zéró gravitációt? Ez az, amit Priss professzor lehetetlennek tart. Abban mindenki egyetért, a mező erejét csökkenteni nem nagy kunszt.

Bloom ökölbe szorította a kezét, mire nekem az az érzésem támadt, hogy egy kulcsfontosságú kísérlet balul sikerült ezen a napon, és ezen ő úgy kiborult, hogy alig tudott uralkodni magán. Bloom gyűlölte, ha az Univerzum akadályozta őt a tervei megvalósításában.

- Hánynom kell a teoretikusoktól - közölte mély, kissé remegő hangon, mintha végül belefáradt volna abba, hogy nem mondhatja ki, és most a szívéből fog beszélni, és akinek ez nem tetszik, legyen átkozott. Vett egy mély levegőt, és belevágott: - Priss két Nobel-díjat kapott, amiért néhány egyenlettel molyolt, de mit hozott ki belőlük? Semmit! Én kihoztam belőlük valamit, és még többet fogok kihozni, akár tetszik Priss-nek, akár nem!

- Én vagyok az, akire az emberek emlékezni fognak! Én vagyok az, aki learatja a babérokat. Nyugodtan megtarthatja az átkozott címeit, a díjait, és a tudósok elismerését. Megmondom én önnek, hogy mi emészti azt az alakot: a jó öreg, közönséges irigység! Belepusztul abba, hogy azt kapom, amit kapok azért, mert csinálok valamit. Ő meg akarja kapni ugyanezt azért, mert gondolkodik. Egyszer azt mondtam neki, tudja, együtt szoktunk biliárdozni...

Ekkor történt, hogy idéztem neki Priss kijelentését a kettejük játszmáiról, mire megkaptam a viszontválaszát. Ezt sosem írtam meg sehol, egyfelől mert közönséges volt, másfelől mert nem tartozott az ügyhöz.

- Szóval, együtt biliárdozunk - folytatta Bloom, miután úgy-ahogy lecsillapodott -, és igenis, hol ő nyer, hol én. És minden látszat ellenére elég jó a viszonyunk. Régóta ismerjük egymást, egyetemi haverok vagyunk, meg minden ilyesmi, de sosem tudtam megérteni őt. Jelesre végzett fizikából, és természetesen matematikából is, viszont éppen csak megkapta a kegyelemkettest, szerintem azt is csak szánalomból, minden egyes emberi kurzuson, amit valaha felvett.

- Ön, Mr. Bloom, ugyebár nem szerzett tudományos fokozatot, vagy igen? - kérdeztem közbe a puszta gonoszkodás kedvéért, és őszintén bevallom, élveztem azt, ahogyan kirobbant.

- Kiszálltam az egyetemről, hogy beszálljak az üzletbe, a pokolba is! - harsogta dühödten. - Három évig jártam oda, és az átlagom tartósan négyes felett volt! De ne gondoljon semmire! Megértette? Az ördögbe is, mire Priss megkapta a doktori címet, én már a második millióm megszerzéséért hajtottam!

Nagyokat fújtatva ismét lehiggadt, de azért szemlátomást ingerülten beszélt tovább:

- Na szóval, javában biliárdoztunk, amikor odaszóltam neki: "Jim, az átlagember sosem fogja megérteni, hogy miért te kaptál Nobel-díjat, amikor kettőnk közül én érem el az eredményeket. Minek neked kettő? Add át az egyiket!" Ő csak ott állt, a dákóját krétázta, aztán azt mondta a maga bamba birka módján: "Neked meg kétmilliárd dollárod van, Ed. Add át az egyiket!" Ebből maga is láthatja, hogy a fickó pénzre vágyik.

- Jól értem, ön nem bánja, hogy a professzor kapja a tudományos elismeréseket? - kérdeztem.

Néhány pillanatig azt hittem, hogy rám veti magát, és kitekeri a nyakamat, de nem így történt. Váratlanul felkacagott, meglengette maga előtt a kezét, mintha letörölt volna valamit egy előtte álló, láthatatlan tábláról, és azt mondta:

- Rendben, felejtse el! Húzza ki ezt a részt. Figyeljen ide, szóval maga azt szeretné, hogy kijelentsek valamit? Nem bánom. A dolgok nem mentek valami fényesen a mai napon, és egy kicsit felment bennem a gőz, de hamarosan kitisztul a kép. Azt hiszem, tudom, hogy mi a baj. És ha mégsem, akkor meg fogom tudni.

- Nézze, megírhatja, hogy én azt mondtam: nincs szükségünk végtelen erejű elektromágneses térre; hogy biztosan ki fogjuk simítani a gumilapot: hogy biztosan elérjük a zéró gravitációt. És miután kész vagyunk, megrendezem a leglátványosabb bemutatót, amit a világ valaha látott, kizárólag a sajtónak és Priss-nek, és magát is meghívom rá. És azt is megírhatja, hogy mindez már nincs messze. Rendben?

Részemről nagyon is rendben volt...

Ezt követően még egyszer vagy kétszer találkoztam mindkét férfiúval. Még együtt is láttam őket, amikor jelen lehettem az egyik biliárdjátszmájuknál. Ahogyan azt már korábban említettem, mindketten kiválóan biliárdoztak.

Ám a bemutatóra szóló meghívás nem egyhamar érkezett meg. Több mint tizenegy hónappal azután kaptam meg, hogy Bloom azt az emlékezetes kijelentést tette nekem. És talán tisztességtelen lett volna, ha gyorsabb munkát várok el tőle.

Névre szóló meghívót kaptam, amelyen egy előzetes koktélparti is szerepelt a programok között. Bloom sosem végzett félmunkát, és nyilván arra játszott, hogy jóllakott, illetve szalonspicces újságírók vegyenek részt a nagy eseményen. Még azt is elintézte, hogy egy trimenziós tévétársaság közvetítse a bemutatót. Nyilvánvalóan tökéletesen bízott magában, eléggé ahhoz, hogy az egész világ szeme láttára demonstrálja a felfedezését.

Felhívtam Priss professzort, mert meg akartam győződni arról, hogy őt is meghívták-e. Igen, meghívták.

- És szándékában áll elmenni, uram? - kérdeztem óvatosan.

Rövid szünet következett, mialatt én figyelmesen fürkésztem a monitoron derengő arcképet. A professzor maga volt a bizonytalanság és a kelletlen vonakodás megtestesítője.

- Egy ilyen jellegű bemutató - mondta végül a legkevésbé sem célravezető, amikor egy komoly tudományos ügyben merülnek fel kérdések. Nem szívesen bátorítanék másokat arra, hogy ilyesmire ragadtassák magukat.

Megint hallgatott egy sort, és én tartottam attól, hogy a távolmaradásával fog tüntetni, mert ettől a helyzet drámai feszültsége jócskán lecsökkent volna. De aztán másként döntött, talán azért, mert nem akart gyávának tűnni a világ szemében. Szemmel láthatóan utálkozva szólalt meg:

- Ed Bloom természetesen nem igazi tudós, de neki is megvan a helye a Nap alatt. Ott leszek.

- Gondolja, professzor úr, hogy Mr. Bloomnak sikerül előállítania a zéró gravitációt?

- Ööö... Mr. Bloom elküldte nekem a készüléke tervrajzának másolatát, és... nem tudom, mit is mondjak... talán... sikerül neki, amennyiben... ööö... mindenesetre azt... azt állítja, hogy... meg tudja csinálni. Természetesen... - Megint elhallgatott, méghozzá eléggé hosszú időre, aztán nagy nehezen befejezte a mondatot: - ... azt hiszem... szeretném látni...

Ezzel sokan voltunk így.

A színpadkép tökéletesebb már nem is lehetett volna. A Bloom Vállalat központjának - egy dombtetőn állt -, teljes földszintjét kiürítették. És volt ott minden: a beígért koktélok, káprázatos szendvicshalmok, halk zene és ragyogó fények, és egy kifogástalanul öltözött, roppant szívélyes Edward Bloom alakította a tökéletes házigazda szerepét, miközben udvarias és tartózkodó pincérek kisebb hadserege hozta-vitte az italokkal és ételekkel megrakott tálcákat. És mindent belengett a zsenialitás és a lenyűgöző önbizalom légköre.

James Priss késett, és észrevettem, hogy Bloom folyton a tömeg széleit fürkészi, illetve hogy egyre jobban elkomorodik. Aztán megérkezett Priss, és tekintélyes adag színtelenséget hozott magával, egyfajta szürkeséget, amit nem festett vidámabbra sem a lárma, sem a káprázatos pompa (nem tudom más szavakkal leírni az élményt, vagy talán a gyomromban izzó két-három martini hatására láttam a valóságnál szebb színben a világot), amely betöltötte az egész, hatalmas helyiséget.

A házigazda meglátta a professzort, és az arca tüstént felderült. Átszáguldott a termen, karon ragadta a nálánál jóval alacsonyabb férfiút, és a bárhoz vonszolta, közben harsány hangon lelkendezett:

- Jim! Annyira örülök, hogy eljöttél! Mit iszol? A pokolba is ember, lefújtam volna az egészet, ha nem bukkansz fel! Hidd el nekem, a sztár nélkül nem ért volna semmit! - Megrántotta Priss karját, és tovább beszélt: - Hiszen a te elméletedről szól ez az egész. Mi, közönséges földi halandók mit sem tudunk csinálni, ha ti, a kevés kiválasztottak, az átkozottul kevés kiválasztottak nem mutatjátok meg nekünk az utat.

Bloom tovább áradozott, lapáttal mérte a hízelgő frázisokat, mert megengedhette magának, hogy így tegyen. Talán addig akarta hizlalni Priss máját, amíg szétdurran.

Priss halkan motyogva megpróbálta elutasítani az italt, de Bloom egyszerűen belenyomott egy poharat a kezébe, és mennydörgő hangon folytatta:

- Uraim! Egy kis csendet kérek, ha lehet! Emeljük poharunk Priss professzorra, Einstein óta a legnagyobb elmére, a kétszeres Nobel-díjasra, a Kettős Mezőelmélet atyjára, aki a puszta lényével ihlette és inspirálta azt, aminek rövidesen szemtanúi lesznek - még akkor is, ha ő nem hiszi, hogy működni fog, és ezt van bátorsága nyilvánosan kijelenteni.

A tömegben néhányan felnevettek, de gyorsan elhallgattak, és Priss arcán végtelenül komor kifejezés jelent meg.

- De most, hogy Priss professzor eljött közénk - tette hozzá Bloom -, és túl vagyunk a pohárköszöntőn, rajta, vágjunk bele! Uraim, kérem, fáradjanak utánam!

A demonstráció helyszínének kiszemelt terem az épület legfelső szintjén terült el, és ha lehetséges, még az előzőnél is díszesebb köntösbe öltöztették. A kísérlet eszközéül szolgáló mágnes kisebb volt a korábban látottnál, viszont amennyire meg tudtam ítélni, ugyanazt a Mössbauer-műszert szerelték rá.

Egyvalami viszont új volt. Mindenkit megdöbbentett, és több figyelmet vonzott, mint bármi más a helyiségben. A mágnes két pólusa között egy biliárdasztal állt. A kellős közepén körülbelül egy láb átmérőjű lyuk tátongott, és nyilvánvalónak tűnt, hogy amennyiben kialakul a zéró gravitációs mező, akkor a lyukban fog kialakulni.

Ez az elrendezés jól érzékelhetően azt a célt szolgálta, hogy a maga szürreális módján a lehető leglátványosabban mutassa meg a házigazda Priss felett aratott győzelmét. Látni lehetett, hogy kettejük örökös biliárdjátszmáinak egy újfajta változata fog lezajlani - és ezt a fordulót Bloom fogja megnyerni.

Nem tudom, hogy a többi újságíró is így fogta-e fel a helyzetet, de azt hiszem, hogy maga Priss igen. A tekintetemmel megkerestem őt a tömegben, és megláttam, hogy továbbra is szorongatja azt a poharat, amit az imént erőltettek a markába. Tudtam róla, hogy ritkán iszik alkoholt, de most a szájához emelte a poharat, és két gyors nyeléssel fenékig ürítette. Aztán csak meredten bámulta a biliárdasztalt, és nekem nem kellett léleklátónak lennem ahhoz, hogy észrevegyem: a látvány úgy hatott rá, mintha pofon vágták volna.

Bloom a húsz-huszonöt székhez terelt minket, amelyek három oldalról állták körül az asztalt. A negyedik oldal szabadon maradt, nyilván afféle munkaterületnek szánták. A házigazda egy középütt álló székhez vezette Priss-t, ahonnan szabad kilátás nyílt az asztalra. A professzor lapos, gyors pillantásokat vetett a trimenziós kamerákra, amelyek ekkor már javában dolgoztak. Valószínűleg megfordult a fejében, hogy távozik, de alighanem úgy döntött, hogy ezt nem teheti meg az egész világ szeme láttára.

Maga a bemutató alapjában véve egyszerűnek ígérkezett, a körítés volt az, ami számított. Jól látható helyekre függesztett műszerek mutatták a pillanatnyi energiafelhasználást, míg az asztal felett egy jókora számlap előtt feketéllő mutató a Mössbauer-műszer által mért adatot jelezte. Minden úgy volt elrendezve, hogy a trimenziós kamerák a lehető legtisztább képet rögzíthessék.

Bloom rendkívül leleményesen elmagyarázta az egyes lépéseket, közben kétszer-háromszor rövid szünetet tartott, és Priss-re pillantott, mintha megerősítést várt volna tőle. Nem csinálta elég gyakran ahhoz, hogy feltűnő legyen, éppen csak annyiszor, hogy meggyötörje és feldühítse a professzort. Én pontosan szemben ültem vele, az asztal másik oldalán, és jól láttam őt.

Olyan arcot vágott, mintha a Pokol tüzében égett volna.

Ahogyan azt mindenki tudja, a kísérlet sikerült. Azzal párhuzamosan, hogy az elektromágneses mező intenzitása erősödött, a gravitáció erősségét közlő műszer mutatója folyamatosan süllyedt. Amikor a vörös csíkkal megjelölt 0.52 g-s érték alá ereszkedett, kitört az ujjongás.

- Mint azt önök is tudják - mondta ekkor magabiztosan Bloom a 0.52 g a gravitációs erő csökkentésének előző rekordja. Már most is alatta vagyunk, és a felhasznált energia mennyisége alig tizede annak, amit a rekord felállítása során használtak fel. És még ennél is lejjebb fogunk menni.

Bloom - azt hiszem, szándékosan, a mind nagyobb feszültség kedvéért - a vége felé lassította a gravitációs erő csökkenésének ütemét, hogy a trimenziós kamerák ide-oda váltogathassanak a biliárdasztalon ásítozó lyuk és a Mössbauer-műszer számlapja között.

Aztán hirtelen megszólalt:

- Uraim, kérem önöket, hogy keressék meg a székük oldalára szerelt tokot. Egy védőszemüveget fognak találni benne! Kérem, vegyék fel, a saját érdekükben! Hamarosan létrejön a zéró gravitációs mező, és erős ultraibolya fényt fog árasztani.

Ő maga is felvett egy szemüveget, és a társaság halk zajongás közepette követte a példáját.

Azt hiszem, az utolsó perc folyamán senki sem vett lélegzetet. A mutató végül elérte a nulla értéket, és ott is maradt. Ebben a pillanatban szikrázó fényhenger ugrott elő a semmiből, amely az asztalon keresztülnyúlva összekötötte a mágnes két pólusát.

Ennek láttán legalább húsz mellből szakadt fel sóhaj, és valaki felkiáltott:

- Mondja, Mr. Bloom, honnan jön ez a fény?

- A zéró gravitációs tér kísérőjelensége - felelte a száját lebiggyesztve Bloom, és mindenki tudta, hogy ez nem válasz.

Az újságírók ekkor már álltak, sőt az asztal köré csődültek, de Bloom visszahessegette őket:

- Uraim, kérem! Hagyják szabadon ezt a területet!

Egyedül Priss maradt a helyén. Úgy tűnt, teljesen beleveszett a gondolataiba, és én azóta is biztos vagyok abban, hogy a szemüveg volt az, ami eltakarta előlünk a lehetséges végkifejletet. Nem láttuk a szemét. Nem láthattuk a sötét lencsék miatt. És ez azzal járt, hogy egyikünk sem sejthette meg, hogy miféle gondolatok forognak a fejében. Hát, talán akkor sem sejtettük volna, ha nem visel szemüveget - de ki tudja?

Bloom tovább hangoskodott:

- Uraim, kérem önöket! A bemutatónak még nincs vége! Mindeddig csak azt ismételtük meg, amit már korábban is megtettünk! Létrehoztam a zéró gravitációs mezőt, és megmutattam, hogy a gyakorlatban is meg lehet valósítani. De szeretném megmutatni önöknek, hogy egy efféle mező mire képes. Amit hamarosan látni fognak, azt még soha, senki sem látta, magamat is beleértve. Ezt a fajta kísérletet még egyszer sem folytattuk le, bármennyire szerettem volna, mert úgy éreztem, hogy Priss professzort illeti a dicsőség, amiért...

Priss felkapta a fejét, és felmordult:

- Micsoda? Mi van?

- Priss professzor - folytatta szélesen mosolyogva Bloom -, szeretném, ha ön hajtaná végre azt a kísérletet, amelynek során egy szilárd test érintkezésbe lép a zéró gravitációs térrel. Vegye észre, kérem, hogy a tér egy biliárdasztal közepén alakult ki. Milliók tudják, hogy ön valami káprázatosán biliárdozik, noha ez a tehetsége eltörpül az elméleti fizika iránti tehetségéhez képest. Megtenné nekünk, hogy belelök egy biliárdgolyót a zéró gravitációs térbe?

Azzal mohón és lendületesen a professzor felé nyújtott egy dákót és egy golyót. Priss, akinek a szemét ugyebár nem láthattuk, meredten nézte a tárgyakat, és csak nagyon lassan, nagyon bizonytalanul emelte fel a kezét, hogy átvegye őket.

Kíváncsi lettem volna, hogy miféle tekintet sugárzik a szeméből. És arra is kíváncsi lettem volna, hogy a kettejük játszmáira tett, fentebb idézett kijelentésének vajón mennyi köze van ahhoz, hogy Bloom felkérte őt erre a kínos feladatra. Lehet, hogy amiatt történt az, ami történt?

- Rajta, professzor úr, álljon fel! - biztatta Bloom a vendégét. - Hadd üljek le én a helyére. A színpad mostantól az öné! Gyerünk, vágjon bele!

Bloom elfoglalta a megüresedett széket, és egyre hangosabban beszélt tovább, míg végül a hangja úgy szólt, akár egy templomi orgona:

- Miután a golyó behatol a zéró gravitációs térbe, a Föld gravitációs mezője nem fog hatni rá. Teljességgel mozdulatlan lesz, mialatt a Föld tovább forog a tengelye körül, és tovább halad a Nap körüli pályáján. Számításaim szerint ezen a szélességi fokon, és a napnak ebben a szakában a Föld lefelé fog mozogni. Mi vele együtt mozgunk majd, míg a golyó mozdulatlan marad. Számunkra úgy fog tűnni, hogy a golyó felemelkedik, és egyre távolodik a Föld felszínétől. Figyeljenek!

Priss bénultan állt az asztalnál. Vajon a meglepődéstől? Vagy a megdöbbenéstől? Nem tudom, és soha nem is fogom megtudni. Vajon próbálta rászánni magát, hogy félbeszakítsa Bloom kisded beszédét, vagy csak habozott és szenvedett, mert nem akarta eljátszani a hálátlan szerepet, amelyet az ellensége kényszerített rá?

Aztán az asztal felé fordult, szemügyre vette, majd visszanézett Bloomra. Az újságírók megint talpra ugrottak, és amennyire csak lehetett, az asztal felé nyomultak, hogy jobban lássanak. Egyedül a nyájasan mosolygó Bloom maradt ülve, egy tágas, üres kör közepén. Ő maga természetesen nem az asztalt, nem a golyót, de még csak nem is a zéró gravitációs teret nézte. Amennyire meg tudtam ítélni, egyfolytában Priss-t figyelte.

A professzor megint az asztal felé fordult, és rárakta a golyót. Nem szívesen lettem volna a bőrében. Arra készült, hogy átnyújtsa Bloomnak a végső és drámai diadalt, és örökkön-örökké gúnyolható céltáblát csináljon magából - ő lesz az ember, ciki azt mondta: lehetetlen.

Talán érzékelte, hogy nincs kiút. Vagy talán...

Egy biztos és pontos lökéssel elindította a golyót. Eléggé lassan mozgott, valamennyi szempár könnyűszerrel követhette. Nekiütődött az asztal szélének, és visszapattant róla. Innentől még lassabban gurult, mintha maga Priss is fokozni akarta volna a feszültséget, mintha még drámaibbá akarta volna tenni Bloom diadalát.

Jómagam tökéletesen láttam mindent, mivel pontosan Priss-szel szemben álltam, az asztal másik oldalán. Láttam, hogy a golyó a zéró gravitációs tér felé tart, és azon túl láttam Bloomnak azon testrészeit, amelyeket a fényhenger nem takart ki előlem.

A golyó elérte a zéró gravitációs teret, egy pillanatra mintha ott függött volna a határán, aztán mennydörgéshez hasonlatos dörrenés kíséretében eltűnt, szempillantás alatt felizzó és elsötétülő fénycsíkot húzva maga után. A levegőben megperzselődött ruha szaga kezdett terjengeni.

Felordítottunk. Mindannyian ordítottunk.

Azóta láttam a jelenetet a tévében, akárcsak az összes többi ember. Láttam magam abban a zűrzavaros tizenöt másodpercben, és alig ismertem rá a saját arcomra.

Tizenöt másodperc!

Aztán észrevettük Bloomot. Továbbra is a székén ült, továbbra is összefonta a karját a teste előtt, viszont biliárdgolyó méretű, kerek lyuk tátongott az alkarján, a mellkasán és a hátán. Mint később, a boncolás során kiderült, a szívében is ugyanekkora kerek lyuk keletkezett.

Valaki kikapcsolta a berendezést. Másvalaki hívta a rendőrséget. Néhányan elvonszolták Priss-t, aki jószerével járni sem tudott. Őszintén szólva magam sem voltam jobb állapotban, és ha a helyszínen tartózkodó újságírók közül valamelyik azt állítaná önöknek, hogy mindvégig az események higgadt és objektív megfigyelője maradt, akkor biztosra vehetik, hogy az illető hazudik.

Beletelt néhány hónapba, mire viszontláttam Priss-t. Fogyott néhány kilót, de máskülönben egészségesnek tűnt. Sőt az a régebben mindig fakó arcbőre megszínesedett egy kicsit, és valahogy a határozottság aurája áradt az egész lényéből. Ezen felül jobb ruhákat viselt, mint korábban bármikor.

- Most már tudom, hogy mi történt - közölte, miután hellyel kínált, és mindketten leültünk. - Ha akkor lett volna időm gondolkodni, valószínűleg rájöttem volna. De hát az én agyam köztudottan lassan dolgozik, és szegény Ed annyira vágyott a minél nagyobb felhajtásra, annyira szerette volna jól csinálni, hogy a lelkesedése engem is magával ragadott. Azóta természetesen igyekszem helyrehozni a károkat, amelyeket akaratom ellenére okoztam.

- Bloomot már nem hozhatja vissza az életbe - jegyeztem meg józanul.

- Nem, ez sajnos nem áll módomban - válaszolta ugyanolyan józanul. - Viszont a Bloom Vállalatra is gondolni kell. Ami a bemutató alatt történt, ország-világ szeme láttára, az a lehető legrosszabb reklám a zéró gravitációnak, és rendkívül fontos, hogy tisztázzuk a történetet. Ezért kértem, hogy ön készítse velem ezt az interjút.

- Valóban?

- Ha az eszem gyorsabban vágna - folytatta gondterhelten -, rájöttem volna, hogy Ed vegytiszta ostobaságot beszélt, amikor azt állította, hogy a biliárdgolyó fel fog emelkedni a zéró gravitációs térben. Ez nem következhetett be! Ha Bloom nem vetette volna meg olyannyira az elméleteket, ha nem lett volna olyannyira büszke arra, hogy mit sem ért az elméletekhez, ő maga is rájött volna.

- Elvégre nem a Föld mozgása az egyetlen, amivel számolni kell, fiatalember. Maga a Nap is mozog egy gigászi orbitális pályán a Tejútrendszer középpontja körül. És bizony a galaxisunk is mozog egy egyelőre nem tisztázott pályán. Az ember azt gondolná, hogy amikor a biliárdgolyó bekerül a zéró gravitációs térbe, az említett mozgások egyike sem hat rá, és ennélfogva hirtelen abszolút nyugalmi állapotba kerül. Csakhogy az a bökkenő, hogy abszolút nyugalmi állapot, mint olyan, nem létezik.

Priss lassan megcsóválta a fejét, és tovább magyarázott:

- Azt hiszem, Ed ott hibázott, hogy úgy gondolt a zéró gravitációra, mint arra a jelenségre, ami egy szabadon zuhanó űrhajó fedélzetén következik be. Tudja, amikor az űrhajósok szabadon lebegnek. Ed azt várta, hogy a golyó lebegni fog. Csakhogy az űrhajó fedélzetén a súlytalanság állapota nem a gravitáció hiánya miatt alakul ki, hanem azért, mert a két test, vagyis az űrhajó és az ember ugyanazzal a sebességgel zuhan, pontosan ugyanúgy reagál a Föld vonzerejére, így aztán egymáshoz képest mozdulatlanok.

- Az Ed által előidézett zéró gravitációs térben kisimult a gumilemez-univerzum, ami valódi súlytalanságot jelent. Abban a térben minden, még a benne rekedt levegőmolekulák is, vagy akár a biliárdgolyó tökéletesen súlytalan lesz mindaddig, amíg a mezőben marad. És egy tökéletesen súlytalan tárgy csakis egyféleképpen mozoghat.

Elhallgatott, és jelentőségteljes pillantásokkal méregetett engem, amiből rájöttem, hogy kérdésre vár - és én nem akartam csalódást okozni neki.

- Miféle mozgásra gondol, professzor úr?

- A fénysebességgel való mozgásra - válaszolta szemlátomást elégedetten. - A súlytalan testeknek, mint például a neutrínóknak vagy a fotonoknak, fénysebességgel kell utazniuk, amíg csak léteznek. Sőt a fény csak azért halad ezzel a sebességgel, mert fotonokból áll. Amikor a biliárdgolyó behatolt a zéró gravitációs térbe, elvesztette a súlyát, azonnal felvette a fénysebességet, és elszáguldott.

Megcsóváltam a fejemet, és kétkedő hangsúllyal megkérdeztem:

- De nem nyerte vissza a súlyát, amint elhagyta a zéró gravitációs teret?

- Minden bizonnyal visszanyerte - felelte a professzor -, és azonnal hatott rá a gravitációs erő, sőt még lassult is valamelyest a levegőmolekulák és az asztal posztója által előidézett súrlódástól. De képzeljük el, mekkora súrlódás kell ahhoz, hogy lefékezzen egy biliárdgolyó tömegével rendelkező, fénysebességgel száguldó tárgyat. A golyó a másodperc ezredrésze alatt áthaladt a mi alig száz mérföld vastagságú atmoszféránkon, és gyanítom, hogy a sebessége ezalatt alig néhány mérföld per szekundummal csökkent, éppen csak veszített valamennyit abból a 186 282 mérföld per szekundumból. Menet közben megperzselte az asztal borítását, átütötte a szélét, átszáguldott szegény Ed mellkasán, végül az ablakon. Eközben tökéletesen szabályos, kerek lyukakat ütött, mert mindenen áthaladt, még mielőtt a találat helye körüli részek összetörhettek volna. Ez még egy olyan törékeny anyag esetében is igaz, mint az üveg.

- Rendkívüli szerencse, hogy egy lakatlan területen álló épület legfelső emeletén voltunk. Ha mindez egy városban történik, a golyó tucatnyi épületen haladt volna át, és ki tudja hány embert ölt volna meg. Az a biliárdgolyó mostanra az űrben jár, messze a Naprendszer határain túl, és örökkön-örökké repülni fog, közel fénysebességgel, amíg össze nem ütközik egy olyan tárggyal, amelyik elég nagy ahhoz, hogy megállítsa. És akkor bizony méretes krátert fog ütni abba a tárgyba.

Eljátszottam a gondolattal, és nem igazán voltam elragadtatva tőle.

- Ez mégis hogyan lehetséges? - kérdeztem aztán gondterhelten. - A biliárdgolyó alig mozgott, amikor bekerült a zéró gravitációs térbe. Tudom, mert közvetlen közelről láttam. Ön pedig azt állítja, hogy hihetetlen mennyiségű kinetikus energiával távozott. Ez az energia honnan került elő?

- A semmiből - felelte Priss a vállát vonogatva. - Az energiamegmaradás törvénye csakis olyan feltételek között áll meg, ahol az általános relativitáselmélet is érvényes. Nevezetesen a már sokszor emlegetett gumilap-univerzumban. Ám ha valahol kisimul egy mélyedés, ott az általános relativitás érvényét veszti, és energia keletkezhet, illetve semmisülhet meg. Ez okozta a zéró gravitációs tér határán kialakuló sugárzást. Ha emlékszik még rá, Bloom nem adott magyarázatot a fényjelenség okára, és attól tartok, nem is tudta volna megmagyarázni. Ha először legalább lefolytatott volna néhány kísérletet. Ha nem vágyott volna annyira arra a bemutatóra...

- Tehát, professzor úr, mi okozza a sugárzást? - kérdeztem sietve, nehogy Priss elkalandozzon.

- A zéró gravitációs térben lévő levegőmolekulák - válaszolta. - Mindegyik fénysebességre gyorsul, és kiszáguld onnan. Ezek csupán molekulák, és nem biliárdgolyók, így aztán lefékeződnek, de közben a kinetikus mozgási energiájuk energiasugárzássá alakul. A jelenség folyamatos, mert új és új molekulák sodródnak be, hogy aztán felvegyék a fénysebességet, és kivágódjanak onnan.

- Ezek szerint folyamatosan energia termelődik?

- Pontosan! - felelte nagyokat bólogatva. - És ez az, amit el kell magyaráznunk az embereknek. Az antigravitáció elsősorban nem egy eszköz, amely arra szolgál, hogy felrepítse az űrhajókat, vagy hogy forradalmasítsa a gépi mozgatást. Sokkal inkább egy kiapadhatatlan energiaforrás, mivel a megtermelt energia egy részét arra lehet fordítani, hogy fenntartsa a mezőt, amely cserébe laposan tartja az Univerzumnak azt a bizonyos részét. Amit Ed Bloom tudtán kívül feltalált, az nem csupán az antigravitáció, hanem az első működő perpeetum mobile, de még annak is első osztályú.

Ekkor vettem egy mély lélegzetet, és lassan, szinte vontatottan megkérdeztem:

- Az a biliárdgolyó bármelyikünket megölhette volna, nem igaz, professzor úr? Bármelyik irányban kitörhetett volna.

Priss habozás nélkül válaszolt, mintha számított volna a kérdésre:

- Nos, a fénysebességgel haladó súlytalan fotonok bármelyik irányban kitörhetnek egy adott fényforrásból; ezért világít a gyertya minden irányba. A súlytalan levegőmolekulák az összes létező irányban elhagyhatják a zéró gravitációs teret; ezért sugárzik a henger teljes felülete. Ám a biliárdgolyó egyetlen tárgy. Bármelyik irányban kitörhetett volna, de egy bizonyos, véletlen irányban kellett kitörnie, és ez az irány történetesen a szerencsétlen Ed Bloom felé vezetett.

A beszélgetés itt véget ért. A következményeket mindenki ismeri. Az emberiség korlátlan mennyiségben előállítható olcsó energiához jutott, és a világunk olyan lett, amilyen. Priss professzort a Bloom Vállalat elnök-vezérigazgatójává választották, hogy felügyelhesse és irányíthassa a fejlesztéseket. Idővel híresebb és gazdagabb lett, mint amilyen Edward Bloom valaha volt. Ezenfelül még két Nobel-díjat kapott.

Csakhogy...

Jómagam azóta töröm a fejemet. A fotonok bármelyik irányban kirepülhetnek egy fényforrásból, mert abban a pillanatban keletkeznek, és mert nincs több okuk az egyik irányt választani, mint egy másikat. A levegőmolekulák szintén bármelyik irányban elhagyhatják a zéró gravitációs teret, mert bármelyik irányból érkezhetnek.

De mi a helyzet egyetlen biliárdgolyóval, amely egy bizonyos irányból hatol be a zéró gravitációs mezőbe? Ugyanazt az irányt követve tör ki belőle, vagy bármelyik irányban kitörhet?

Megpróbáltam utánajárni a kérdésnek, persze nagyon óvatosan, ám az elméleti fizikusok nem tudtak egyértelmű, határozott választ adni, és a Bloom Vállalat anyagaiban sem találtam erre vonatkozó bejegyzést. Az egész világon kizárólag ez a cég foglalkozik zéró gravitációs terekkel, ám a kutatói még sosem végeztek ilyen jellegű kísérletet. Egyikük egyszer elmondta nekem, hogy a bizonytalansági elv garantálja, hogy egy tetszőleges irányból érkező tárgy véletlenszerű irányban lépjen ki a zéró gravitációs térből. Akkor viszont miért nem folytatnak efféle kísérleteket?

Ezek szerint lehetséges, hogy...

Lehetséges, hogy Priss elméje egyetlen alkalommal gyorsan dolgozott? A professzorra nyilván irtózatos nyomás nehezedett, amiért Bloom abba a rettentően kínos helyzetbe kényszerítette őt. Lehetséges, hogy a nyomás hatására egy csapásra mindent megértett? Hiszen vagy fél percig figyelte a zéró gravitációs teret körülölelő fényjelenséget. Talán rájött, hogy mi okozza a sugárzást, és biztosan tudta, hogy akármi kerül be abba a térbe, azonnal fénysebességre gyorsul.

Akkor viszont miért nem szólt?

Egy dolog biztos. Akármit művelt Priss a biliárdasztalnál, nem lehetett véletlen. Kiválóan biliárdozott, és a golyó pontosan azt tette, amit ő akart. Ott álltam vele szemben, tőle karnyújtásnyi távolságra. Láttam, hogy visszanéz Bloomra, aztán pedig az asztalt fürkészi. Mintha a szögeket számítgatta volna...

Láttam őt, amikor meglökte a golyót. Láttam, hogy a golyó lepattan az asztal pereméről, és egy bizonyos irányból belegurul a zéró gravitációs térbe.

És mialatt a zéró gravitációs tér felé haladt - a tri-di felvételek engem igazolnak -, már egyenesen Bloom szíve felé tartott!

Baleset volt? Véletlen egybeesés?

...Gyilkosság?

Száműzetés a Pokolba

- Az oroszok - mondta Dowling a maga kimért modorában - az űrutazás általánossá válását megelőző korban Szibériába küldték a rabokat. A franciák az Ördögszigetet használták ugyanerre a célra. Az angolok Ausztráliába vitték őket.

Miután elhallgatott, elgondolkodva méregette a sakktáblát, ujjai az egyik futója felett lebegtek.

A tábla másik oldalán ülő Parkinson szórakozottan fürkészte a figurák bonyolult mintázatát. A sakk a számítógép-programozók megszokott sportjának számított, de őbelőle az adott körülmények között hiányzott a lelkesedés. A szent jogokra, egyre inkább úgy érezte - és emiatt mind bosszúsabb lett -, hogy Dowlingnak nem kellett volna ennyire ridegnek lennie, amikor beprogramozta a vádbeszédet.

A programozók természetesen mindig is hajlamosak voltak magukra venni a számítógépek vélt vagy valós tulajdonságait - például az érzéketlenséget, valamint azt, hogy csakis a logika hatott rájuk, más semmi. Ez a jelenség Dowling esetében gondosan fésült hajában, valamint visszafogottan elegáns ruházatában tükröződött.

Parkinson, aki inkább a védelem oldalát szerette programozni azokban a törvény-széki ügyekben, amelyekhez kirendelték, szándékosan intézte úgy, hogy az öltözete a gondatlanság apróbb nyomait mutassa.

- Úgy érted, a száműzetés egy jól bevált büntetés - dörmögte félhangosan -, és ennélfogva nem különösen kegyetlen.

- Nem így értem - válaszolta Dowling. - Tény, hogy különösen kegyetlen, de az is tény, hogy remekül bevált. Manapság rendkívüli visszatartó erővel bír.

Azzal lépett egyet a futóval, de továbbra sem nézett fel, míg Parkinson önkéntelenül felkapta a fejét.

Természetesen nem látott semmit. Minden oldalról zárt helyiségben tartózkodtak, egy kényelmes, modern világban, amelyet az emberi igényekhez szabtak, és amelyet gondosan óvtak a könyörtelen külvilág hatásaitól. Odakint akár napfényes éjszaka is lehetett, ebből idebent semmit sem érzékeltek.

Parkinson gondolkodóba esett. Mikor is látta utoljára azt? Nem is olyan régen. Most vajon melyik fázisában jár? Telik? Kitelt már? Vagy éppen fogy? Lehet, hogy csak egy keskeny sáv látszik belőle, alig valamivel a láthatár felett?

A szent jogokra, kellemes látványt kellene nyújtania. Egykoron így is volt. De az évszázadokkal ezelőtt történt, jóval azelőtt, hogy az űrutazás olcsó lett és általános, és jóval azelőtt, hogy a környezet kifinomulttá és minden szempontból ellenőrzötté vált. Mostanra az az égbolton fénylő gömb egy új és még a korábbinál is borzalmasabb, űrbéli Ördög-szigetté lett. Az eredeti nevét már senki sem vette a szájára, puszta iszonyodásból. Csak úgy emlegették: "az". Vagy csupán egy kurta, felfelé irányuló fejmozdulattal utaltak rá.

- Hagynod kellett volna - mondta Parkinson -, hogy úgy programozzam be az esetet, hogy a rendszer általában véve a száműzetés ellen foglaljon állást.

- Miért? Az eredményt az sem befolyásolta volna.

- Ezt az egyet nem - válaszolta Parkinson, de a jövőbeli eseteket talán igen. A hasonló ügyekben kevésbé száműzetésre, inkább halálra kellene ítélni az elkövetőket.

- Azokat, akik a berendezések rongálásában bűnösek? - mormolta Dowling. - Ne is álmodj róla!

- Hirtelen felindulásból tette - vitatkozott tovább Parkinson. - Elismerem, szándékában állt ártani egy emberi lénynek. De nem állt szándékában kárt tenni a felszerelésben.

- Csakhogy ez nem jelent az égvilágon semmit - jelentette ki Dowling. - Az ilyen jellegű esetekben a szándék hiánya nem enyhítő körülmény. Ezt magad is tudod.

- Pedig enyhítő körülménynek kellene lennie. Szerintem éppen ez a lényeg. Ezt szerettem volna kihangsúlyozni.

Parkinson előrébb tolta az egyik gyalogját, hogy fedezze a lovat.

Dowling fontolóra vette a következő lépését, közben megállapította:

- Szóval, ragaszkodsz a királynővel végrehajtott rohamhoz, Parkinson, de légy erős, nem fogom hagyni. Lássuk csak, lássuk csak. - Ismét a fejét törte, de közben tovább beszélt: - Ez már nem a vademberek kora, Parkinson. Egy zsúfolt világban élünk, ahol a legkisebb hibát sem engedhetjük meg magunknak. Egy olyan apróság, mint egy kiégett konzisztor, veszélybe sodorhatja a lakosság jókora részét. Ha valaki dühében elvág egy tápkábelt, az véresen komoly ügy.

- Nem is ez a kérdés, hanem...

- És nekem úgy tűnik, hogy te is ugyanígy gondoltad, amikor összeraktad az ügyvédprogramot.

- Tévedsz - jelentette ki Parkinson. - Nézd, amikor Jenkins lézersugara kettévágta azt a tértorzítót, én magam is ugyanolyan közel kerültem a halálhoz, mint bárki más. Ha negyedórával később jön a segítség, én is meghalok, és ennek tökéletesen tudatában vagyok. Az én álláspontom csupán az, hogy nem a száműzetés a megfelelő büntetés.

A nyomaték kedvéért megkopogtatta mutatóujjával a sakktáblát, és Dowling gyorsan elkapta a királynőjét, mielőtt az eldőlt volna.

- Igazítok, nem lépek - mormolta.

Aztán a tekintetét figuráról figurára ugratva felmérte a helyzetet, és tovább gondolkodott.

- Te tévedsz, Parkinson - mondta közben szórakozottan -, ez a tökéletes büntetés, mert ennél súlyosabb nincs, és így megfelel egy olyan bűnnek, amelynél nincs súlyosabb. Nézd, valamennyien teljesen átérezzük, hogy mennyire függünk egy rendkívül bonyolult és meglehetősen sérülékeny rendszertől. Egy műszaki hiba valamennyiünket megölheti, és nem számít, hogy ez a hiba miért következik be: véletlenül, vagy a hozzáértés hiánya miatt, vagy mert szándékosan előidézi valaki. Az emberi lények a legnagyobb kiszabható büntetést érdemlik egy efféle bűncselekményért, ugyanis csakis így érezhetjük magunkat biztonságban. Az egyszerű halálbüntetésnek nincs elég visszatartó ereje.

- De igenis van. Senki sem szeretne meghalni.

- Még kevésbé szeretnénk száműzetésben élni - vágott vissza a maga megfontolt módján Dowling. - Ezért volt csupán egyetlen ilyen ügyünk az utóbbi tíz évben, és egyetlen száműzetés. - Eggyel jobbra tolta a királynője mellett álló bástyát, és elégedetten hozzátette: - Nesze, ehhez mit szólsz?

Ebben a pillanatban felvillant egy jelzőfény. Parkinson azonnal talpra ugrott.

- Lefutott a program! - jelentette ki izgatottan. - A számítógép mindjárt közli az ítéletet!

Dowling felpillantott, és közönyösen válaszolt:

- De ugye nincsenek kétségeid, hogy mi az ítélet, vagy igen? Hagyjuk így a táblát. Majd utána befejezzük.

Parkinson csaknem biztosra vette, hogy nem lesz kedve folytatni a játszmát. Végigsietett a tárgyalóteremhez vezető folyosón, gyors és könnyed léptekkel, mint mindig.

Röviddel azután, hogy ő és Dowling beléptek a helyiségbe, a bíró elfoglalta a székét, aztán két őr bevezette Jenkinst.

Jenkins a vállát kissé előregörnyesztve állt, de máskülönben nyugodtnak tűnt. Mióta rátört az az őrjöngő harag, és egy vezeték megszakításával véletlenül sötétbe borított egy egész szektort, tudnia kellett, hogy minden bűnök legsúlyosabbika, milyen elkerülhetetlen következményekkel jár. De így legalább nem lehettek illúziói.

Parkinsonnak korántsem sikerült megőriznie a nyugalmát. Nem mert nyíltan Jenkinsre nézni, mert akkor óhatatlanul is azon kezdte volna törni a fejét, hogy ezekben a pillanatokban mi játszódik le a férfi fejében. Vajon megpróbálja minden érzékével magába szívni a megszokott és kényelmes környezet minden apró részletét, mielőtt mindörökre beletaszítják abba a fénylő Pokolba, amely odafent siklik az égbolton? Vajon ízlelgeti a tiszta és kellemes illatú levegőt, élvezi a szórt fényeket, a szabályozott hőmérsékletet, a bármikor rendelkezésére álló tiszta vizet, a biztonságos, szelíd környezetet, amelyet úgy terveztek, hogy tökéletesen kiszolgálja és dédelgesse az emberiséget?

Míg odafent...

A bíró megnyomott egy billentyűt, és egy meglepően barátságos, minden modorosságot nélkülöző hang ismertette a számítógép döntését:

- A rendelkezésre álló információk, a törvény rendelkezései, és valamennyi, ide vonatkozó precedens figyelembevételével és mérlegelésével arra a következtetésre jutottunk, hogy Anthony Jenkins bűnös a berendezések rongálásának vétkében, amiért a legsúlyosabb büntetést szabjuk ki rá.

A tárgyalóteremben mindössze hat ember tartózkodott, de a televíziókon keresztül természetesen az egész lakosság végignézte az eseményt.

A bíró következett, aki szenvtelenül sorolta az előre megírt frázisokat:

- A vádlottat haladéktalanul átkísérik a legközelebbi űr kikötőbe, ahol is felvezetik a legelőször útnak induló teherszállító hajóra, amely elviszi őt erről a világról, hogy aztán száműzetésben élje végig természetes életét.

Jenkins behúzta a nyakát, és még jobban előregörnyedt, amitől úgy festett, mintha hirtelen összezsugorodott volna, de nem szólt semmit.

Parkinson megborzongott. Hányan lehetnek olyanok - gondolta magában -, akik átérzik most, hogy milyen irtózatosan nagy büntetés ez akármilyen bűnért? Menynyi időnek kell még eltelnie, hogy elegendő emberiesség ébredjen az emberekben ahhoz, hogy eltöröljék ezt a büntetési formát?

Valóban képesek mások szemrebbenés nélkül belegondolni abba, hogy mi lesz Jenkinsszel odafent? Képesek elviselni a gondolatát annak, hogy mindörökre beletaszítják egyik embertársukat egy nappal elviselhetetlenül forró, éjjel hideg világba, amelyet idegen, barátságtalan és gonosz élőlények népesítenek be; egy világba, ahol az ég szemet bántóan kék, és a talaj harsány zöld, ahol a poros levegő nagy sebességgel és szeszélyesen kavarogva mozog, míg az álnok tenger örökkön-örökké hullámzik?

És a gravitáció, az az erős, szörnyen erős, rettentően erős vonzerő?

Hogyan is képes a társadalom arra ítélni az egyik tagját, egy emberi lényt - akármi legyen is a bűne -, hogy elhagyja barátságos otthonát, a Holdat, és abban az égi Pokolban éljen - a Földön?

A kulcselem

Jack Weaver végtelenül kimerültén és undorodva ballagott ki a Multivac gyomrából. A vezérlőterem műszerfalánál őrködő Todd Nemerson felkapta a fejét, és megkérdezte:

- Semmi?

- Semmi - felelte Weaver semmi, semmi, semmi. Senki sem talál semmiféle hibát.

- Azt akarod mondani, hogy egyszerűen csak nem működik.

- Azzal nem segítesz, ha itt gubbasztasz! - fortyant fel ingerülten Weaver.

- Gondolkodom - felelte higgadtan Nemerson.

- Gondolkodsz! - visszhangozta Weaver, és a szája sarkát elhúzva kivillantotta a szemfogát.

Nemerson fészkelődni kezdett ültében.

- Miért ne? - dünnyögte. - Hat, számítógép-szerelőkből álló csapat bolyong a Multivac folyosóin. Három napja keresgélnek, de nem találtak semmit. Nem hagyhatsz itt valakit, hogy gondolkodjon?

- Gondolkodással egy tapodtat sem haladunk előre. Körül kell néznünk. Van valahol egy kiégett relé.

- Ez nem ilyen egyszerű, Jack!

- Ki mondta, hogy egyszerű? Van fogalmad arról, hogy hány millió relénk van itt?

- Azok nem számítanak. Ha csak egy kiégett relé okozná a hibát, a Multivac váltogatná az áramköröket, bevetné az eszközeit, hogy bemérje a hiba helyét, és indítaná a javítóegységeket, hogy hozzák helyre vagy cseréljék ki a hibás részt. A gond az, hogy a Multivac nem csupán az eredeti kérdésre nem válaszol, hanem az, hogy nem árulja el nekünk, mi a baj. És ha nem csinálunk valamit, méghozzá hamarosan, a városokban kitör a pánik. Az egész világgazdaság a Multivac-tól függ, és ezt mindenki tudja.

- Legyél nyugodt, én is tudom - felelte kissé sértődötten Weaver. - A kérdés az, hogy mihez kezdünk most?

- Mondtam már, gondolkodnunk kell - jelentette ki Nemerson. - Lennie kell valaminek, ami felett teljesen átsiklottunk. Nézd, Jack, az elmúlt száz év összes számítógépguruja arra tette fel az életét, hogy még bonyolultabbá varázsolja a Multivac-ot. Manapság már annyi mindent tud... még beszélgetni is lehet vele, az ördögbe is! Gyakorlatilag ugyanolyan bonyolult, mint az emberi agy. Márpedig ha szinte semmit sem értünk az emberi agy működéséből, miért értenénk a Multivac működését?

- Ugyan már, Todd. Legközelebb meg már azzal jössz, hogy a Multivac voltaképpen emberi lény.

- Miért is ne? - Nemerson a gondolataiba merült, és lassan, mormolva beszélt tovább: - Most, hogy szóba hoztad, miért is ne? Tudnánk róla, ha a Multivac átlépte volna azt a vékony határvonalat, amelyen túl megszűnt gépnek lenni, és elkezdett emberré válni? Egyáltalán, létezik az a határvonal? Ha az emberi agy bonyolultabb, mint a Multivac, és mi egyfolytában fejlesztjük, és mind bonyolultabbá tesszük a Multivac-ot, nincs valahol egy határ, ahol... - Egyre halkabban motyogott, végül elhallgatott.

Weaver várt néhány pillanatig, majd türelmét vesztve megkérdezte:

- Hová akarsz kilyukadni? Jó, tegyük fel, hogy a Multivac ember lett. Ez hogyan fog segíteni nekünk, hogy rájöjjünk, miért nem működik?

- Talán egy emberi okból - válaszolta Nemerson. - Tegyük fel, hogy valaki megkérdezi tőled a búza jövő évi várható árát, és nem adnál választ. Miért nem válaszolnál?

- Mert nem tudnék. De Multivac képes rá! Megadjuk neki az összes faktort. Feldolgozza az adatokat, és felvázolja az időjárás, a politika és a gazdaság jövőképét. Tudjuk, hogy képes rá. Már számtalanszor megtette.

- Eddig rendben. Akkor most tételezzük fel, hogy felteszem a kérdést, és te tudod a választ, de nem mondod el. Miért nem?

Weaver felhorkant, és mérgesen sorolta:

- Mert agydaganatom van. Mert bokszoltam és kiütöttek. Mert részeg vagyok. A pokolba is, mert az idegrendszerem lefüstölt. Éppen ezt próbáljuk kitalálni a Multivac esetében. Azt a helyet keressük, ahol a gépezet lefüstölt. Az alkotóelemet, ami elromlott. A kulcselemet.

- Csak éppen nem találjátok - mutatott rá Nemerson, és felállt a székéről. - Figyelj, tedd fel nekem azt a kérdést, amitől a Multivac elakadt!

- Hogyan? Futtassam át rajtad a szalagot?

- Gyerünk, Jack! Mondd el nekem, amit neki elmondtatok! Tudsz beszélni a Multivac-kal, nem igaz?

- Persze, de te miről beszélsz? Egyfajta pszichoterápiáról?

- Igen, erről szól a dal - felelte bólogatva Nemerson. - Pszichoterápia. Itt lesz a bökkenő. Amikor beszélünk hozzá, úgy teszünk, mintha emberi lény volna, mert így nem leszünk neurotikusok attól, hogy van egy gépünk, ami sokkal többet tud, mint mi. A védelmező atya imázsával ruháztunk fel egy rémisztő fémszörnyeteget.

- Hát, ha így akarod nevezni...

- Nézd, a gép rossz, és ezt te is tudod. Egy olyan bonyolult gépezethez, mint a Multivac, muszáj beszélni, és muszáj meghallgatni ahhoz, hogy hatékonyan működjön. Ha csak kódolt üzeneteket táplálunk bele, és húzunk ki belőle, az nem elég. A bonyolultsága jelenlegi fokán a Multivac-kal úgy kell bánni, mint egy emberrel, mert istenemre mondom, az. Ember. Gyerünk, Jack, tedd fel a kérdést! Látni akarom a saját reakciómat.

Jack Weaver elvörösödött, és kibökte:

- Marhaság, Todd!

- Csináld már!

Weaver levertségét és kétségbeesését jelezte, hogy belement a játékba. Meglehetősen komoran úgy tett, mintha egy programot táplálna a Multivac-ba, közben a megszokott módján beszélt. Elsorolta a legfrissebb információkat a farmerek elégedetlenségéről, beszélt a sugárhajtóműveknél fellépő egyensúlyi problémákat leíró egyenletekről, és kiselőadást tartott a szoláris állandóról.

Eléggé akadozva kezdte, de aztán a hosszas megszokás eredményeképpen mind jobban belemelegedett, és amikor a szöveg végére ért, nem sokon múlt, hogy nem veregette meg a mellette álló Todd Nemerson derekát úgy, ahogyan a Multivac műszerfalát szokta. Ezt követően összefonta a két kezét a mellkasa előtt, kihívóan felszegte az állát, és rászólt a társára:

- Rendben, ezzel megvagyunk. Dolgozd fel az adatokat, és sürgősen add meg a választ!

Aztán csak állt ott, és tágra nyitotta az orrnyílását, mintha ezúttal is megszállta volna az az izgalom, amit akkor szokott érezni, amikor munkára fogta a leghatalmasabb és legcsodálatosabb gépezetet, amit emberi agy valaha megtervezett, és emberi kéz összerakott.

Végül eszébe jutott, hogy hányadán is áll valójában, és halkan dörmögte:

- Készen vagyunk. Ennyi volt.

Nemerson vett egy mély lélegzetet, és beszélni kezdett:

- Azt már legalább tudom, hogy nekem miért nem akaródzik válaszolni, úgyhogy ezt próbáljuk ki a Multivac-kal! Először is, ürítsük ki! Hívjuk ki belőle a keresőcsapatokat, és győződjünk meg róla, hogy mindenki levette róla a mancsát! Aztán lefuttatjuk rajta a programot, de úgy, hogy a végén én beszélek. Csak egyszer, jó?

Weaver rántott egyet a vállán, és a vezérlőfal felé fordult, amelyet elsötétült, komor műszerek és jelzőfények borítottak. A távközlő rendszer mikrofonjához lépve visszahívta a csapatokat, és a folyosók lassan kiürültek.

Ekkor vett egy nagy levegőt, és ismét nekilátott, hogy betáplálja a programot a Multivac-ba. Tizenkettedszerre táplálta be, éppen tucadszorra. Ezalatt valahol a távolban egy rádióriporter közölte a világgal, hogy a programozók ismét megpróbálják. A Multivac-függő emberek szerte az egész világon a lélegzetüket visszafojtva várakoztak.

Mialatt Weaver szótlanul dolgozott, Nemerson egyfolytában beszélt. Magabiztosan beszélt, közben igyekezett felidézni magában, hogy Weaver miket mondott neki az imént, de mindvégig a pillanatot várta, hogy előhozakodjon a kulcselemmel.

Aztán Weaver végzett, és Nemerson hirtelen olyan ideges lett, hogy a hangja megremegett.

- Rendben, Multivac - mondta feszülten -, dolgozd fel az adatokat, és add meg a választ... - egy pillanatra elhallgatott, majd hozzátette a kulcselemet: -, ...kérlek!

És ekkor a Multivac hatalmas agyát alkotó relék, elektroncsövek és áramkörök készségesen és örömmel munkához láttak. Hiszen egy gépezetnek is vannak érzései - ha többé már nem gépezet...

A legnagyobb kincs

A Föld egy hatalmas park volt, egy teljesen megszelídített, hatalmas park. Lou Tansonia a holdi utasszállító elülső ablakából nézte a mind nagyobbnak tűnő bolygót. A férfi hatalmasan előreugró orra két, egymáshoz képest aránytalan félre osztotta az arcát. A két fél valahogy mindig is szomorúnak hatott - de ez a kifejezés ezúttal a valódi hangulatát tükrözte vissza.

Még sosem utazott el ilyen hosszú időre - közel egy hónapra és rosszkedvűen várta azt a nem túl kellemes akklimatizációs időszakaszt, amikor is a Föld erős gravitációja könyörtelen markába kapja őt.

Ám emiatt csak később kellett aggódnia. Más okból öntötte el szomorúság, miközben a Földet figyelte.

Amíg elég távol volt tőle ahhoz, hogy a hajó bal oldala felett ragyogó Nap fényében fürdőző, fehérlő spirálokkal teli gömbnek lássa, felfedezte benne az ősi, romlatlan szépséget. Amikor aztán a barna és zöld pasztellszínek átkukucskáltak a felhők szövetén, még mindig lehetett volna az a bolygó, amely egykoron, háromszázmillió évvel ezelőtt volt, amikor az élet kikúszott a tengerből, és szétterült a szárazföldön, hogy eleven, zöld szőnyeggel vonja be a síkságokat és a völgyeket.

Lejjebb, sokkal lejjebb - amikor a hajó a felszínhez kellő közelségbe ereszkedett

- következett el a pillanat, amikor a végső, a tökéletes megszelídítés kezdett megmutatkozni.

A valaha irdatlan kiterjedésű vadonok eltűntek. Lou még sosem járt földi vadonban, legfeljebb csak olvasott róluk, vagy régi filmeken látta őket.

Az erdőket-ligeteket alkotó fák mértani pontosságú oszlopokban és sorokban álltak, és mindegyiken egy-egy apró tábla hirdette a helyét és a faját. A kultúrnövények szabályos és szigorú körforgás szerint váltogatott táblákban termettek, automata berendezések felügyelete alatt, amelyek szüntelenül szórták rájuk a műtrágyát és a gyomirtót. A még létező maroknyi háziállatról pontos nyilvántartás készült, sőt Lou keserűen gyanította, hogy talán még a fűszálakról is.

Vadállatot olyan ritkán lehetett látni, hogy szenzációnak számított, ha valahol valaki megpillantott egyet. Még a rovarok is megfogyatkoztak, és a nagyobb testű állatok már csakis az egyre csökkenő számú állatkertekben éltek.

Mi több, maguk a macskák is megritkultak, mert sokkal hazafiasabbnak számított hörcsögöt tartani, már ha valaki egyáltalán tartott valamilyen házi kedvencet.

Helyesbítés! A Földről csakis azok a teremtmények tűntek el, amelyek nem tartoztak az emberi fajhoz. A teljes állatvilág ugyanolyan hatalmas volt, mint valaha, ám a java részét, körülbelül a háromnegyedét egyetlen faj alkotta - a Homo Sapiens. És dacára mindannak, amit a Földi Ökológiai Iroda tett (vagy legalábbis állította, hogy tett), ez az arány ha csak lassan is, de évről évre tovább romlott.

Miközben ezek a gondolatok átcikáztak Lou elméjén, mint korábban mindig, ezúttal is elfogta az érzés, hogy az Univerzum elveszít valamit, valami nagyon fontosat. Mindenesetre az emberi jelenlét nem volt feltűnő. Nyomát sem lehetett látni, mialatt a hajó az utolsó, egyre szűkülő köreit rótta a bolygó körül; és Lou tudta, hogy még mélyebbre ereszkedve sem fogja felfedezni a nyomokat.

A preplanetáris korok szélesen terjeszkedő városai kivétel nélkül eltűntek. A régi országutakat a levegőből még fel lehetett fedezni, mert a lenyomatuk ott maradt a növénytakaróban, de közvetlen közelről láthatatlanságba burkolóztak. Az emberek ritkán vették a fáradságot, hogy feljöjjenek a felszínre, odalent voltak, a föld alatt. Az egész, több milliárd főt számláló emberiség odalent volt, a gyáraival, élelem-és energiatermelő telepeivel és vákuumalagútjaival együtt.

A megszelídített világ napenergián élt, és mentes volt minden küzdelemtől - amitől gyűlöletesnek tűnt Lou szemében.

És mégis, ezekben a pillanatokban már-már hajlott a megbocsátásra, mert több hónapos kudarcsorozat után végre arra készült, hogy magával Adastrusszal találkozzon. És ez azt jelentette, hogy végre megrángathat minden elérhető szálat.

Ino Adastrus volt az általános ökológiai miniszter. Ezt a hivatalt nem választás útján lehetett elnyerni, sőt valójában kevesen tudtak a létezéséről. Ennek dacára ennél fontosabb állás nem akadt a Földön, ugyanis ez a miniszter irányított mindent.

Jan Marley is pontosan így vélekedett. A borzas hajú férfi laposakat pislogott, mintha most verték volna fel álmából. Az alkata, az egész megjelenése sejteni engedte, hogy alaposan elhízna, amennyiben az emberi étrend lehetővé tenné bárki számára, hogy elhízzon.

- A nyakamat rá, hogy ez a legfontosabb állás a Földön - mondta -, és úgy veszem észre, hogy ezt senki sem tudja. Ezért szeretnék írni róla.

Adastrus csak a vállát vonogatta. Az egykoron világosbarna, mára már erősen őszülő hajú, halványkék szemű, finoman ráncosodó arcú zömök alak a kormányzati szint legkevésbé feltűnő szereplőjeként szolgált, immáron egy teljes nemzedék óta. Azóta dolgozott ökológiai miniszterként, hogy az akkori kormányzat megalapította a Földi Irodát, és abban egyesítette a regionális ökológiai tanácsokat. Azok, akik ismerték őt, azon kapták magukat, hogy nem tudnak úgy gondolni az ökológiára, hogy közben nem gondolnak őrá.

- Az igazság az - válaszolta elnézően mosolyogva -, hogy a döntések valójában ritkán a sajátjaim. Az utasítások, amelyeket aláírok, igazából nem az enyémek. Azért írom alá őket, mert pszichológiai szempontból káros lenne, ha a számítógépekkel íratnánk alá őket. Viszont, ahogyan azt nyilván ön is tudja, a munkát számítógépek, kizárólag számítógépek végzik.

- Az Iroda elképesztő mennyiségű adatot fogad be és emészt meg minden egyes napon. Az adatok a világ minden tájáról érkeznek, és nem csupán az emberi születésekről, a halálesetekről, a népesség, a termelés és a fogyasztás változásairól szólnak, de a növény-és állatvilág valamennyi érzékelhető változásáról is, nem beszélve a környezet: a levegő, a tengerek és a talaj főbb szegmenseinek állapotát leíró értékekről. A beérkező információkat a számítógépek szétválogatják, felszívják és elraktározzák egy megdöbbentően bonyolult, kereszthivatkozásokkal teli adattárba, aztán ebből az adattárból kerülnek elő a kérdéseinkre adott válaszok.

Marley sanda pillantást vetett a miniszterre, és megkérdezte:

- Valamennyi kérdésre?

Adastrus ismét elmosolyodott, és derűs hanghordozással válaszolt:

- Megtanultuk, hogy ne törődjünk azokkal a kérdésekkel, amelyekre nem létezik válasz.

- És az eredmény - mondta Marley - az ökológiai egyensúly.

- Valóban, csakhogy egy különleges ökológiai egyensúly - felelte Adastrus. - Az egyensúly a bolygó egész történelme során megmaradt, de mindig is katasztrófák árán. Az átmeneti kiegyensúlyozatlan időszakok után az egyensúly éhínségek, járványok és szélsőséges éghajlatváltozások után állt helyre. Most a napi szintű váltásokkal és módosításokkal úgy tartjuk fenn, hogy nem következnek be katasztrófák, mert nem engedjük meg, hogy a kiegyensúlyozatlanságot okozó tényezők veszedelmesen felerősödjenek.

- Ön egykoron azt mondta - jegyezte meg Marley -, hogy az emberiség legnagyobb kincse az ökológiai egyensúly.

- Hát, azt beszélik, hogy ezt mondtam...

- Ott van a falon, az ön háta mögött!

- Csupán az első négy szó - felelte fanyalogva Adastrus. Valóban, a háta mögött egy fénylemez derengett, amelyen négy szó világított: Az emberiség legnagyobb kincse...

- Bizonyára nem érezte szükségét, hogy befejezze a mondatot - vélte Marley.

- Szóval, mit tehetek önért?

- Megengedné, hogy ön mellett töltsék néhány napot, és megfigyeljem, hogyan dolgozik?

- Előre szólok, hogy egy szürke hivatalnokot fog látni.

- Én másként hiszem - jelentette ki Marley. - Lesznek megbeszélései, amelyeken esetleg részt vehetek?

- Ma lesz egy találkozóm - válaszolta Adastrus -, egy Tansonia nevezetű fiatal fickóval. A holdlakóink egyike. Ha gondolja, beülhet...

- Holdlakó? Úgy érti?

- Igen, a holdi laboratóriumokból jött. Hála az égnek, hogy van egy Holdunk. Máskülönben a Földön folytatnák le az őrült kísérleteiket, és éppen eleget küszködünk, hogy kordában tartsuk és megőrizzük a természetet.

- A nukleáris kísérletekre és a radioaktív szennyezésre gondol?

- Azokra is, meg még sok mindenre.

Lou Tansonia arckifejezése alig elfojtott izgatottságról és alig elfojtott neheztelésről árulkodott.

- Örülök a lehetőségnek, hogy felkereshettem önt, miniszter úr - mondta elfúló hangon, mert a Föld vonzereje máris kimerítette.

- Sajnálom, hogy nem tudtuk hamarabb elintézni - felelte szívélyesen Adastrus.

- A jelentések szerint ön kitűnő munkát végez. Ez az úriember Jan Marley, foglalkozására nézve tudományos író, aki néhány napig nyomon követi a munkámat. Nyugodtan beszélhet előtte.

Lou az íróra pillantott, és odabiccentett neki, aztán ismét Adastrus felé fordult, és mélyet lélegezve megszólalt:

- Miniszter úr...

- Kérem, foglaljon helyet - szólt közbe Adastrus.

Lou sietve leült. Kissé esetlen mozdulatai arról árulkodtak, hogy még nem szokott hozzá teljesen a földi gravitációhoz, míg az arcáról lerítt, hogy puszta időpazarlásnak tartja azt a néhány pillanatot, amit arra szánt, hogy leüljön. Ismét vett egy nagy levegőt, és megint belevágott:

- Miniszter úr, azért fordultam személyesen önhöz az alkalmazáskutatási...

- Tüdőm - szólt közbe kurtán a miniszter.

- Olvasott róla, uram?

- Nem, én magam nem, de a számítógépek igen. És elutasították a kérvényét.

- Igen! Ezért szeretném most önhöz benyújtani.

Adastrus elmosolyodott, és megrázta a fejét.

- Kínos helyzetbe hoz, fiatalember - mondta higgadtan. - Fogalmam sincs, honnan meríteném a bátorságot ahhoz, hogy semmibe vegyem a számítógép véleményét.

- De meg kell tennie! - válaszolta Tansonia eltökélten. - A szakterületem a génsebészet.

- Igen, ezt is tudom.

- És a génsebészet - folytatta Tansonia a közbeszólással nem törődve - jelenleg az orvostudomány szolgálólánya, márpedig ennek nem szabadna így lennie. Legalábbis nem teljes mértékben.

- Különös, hogy így gondolkodik - jegyezte meg Adastrus. - Orvosi fokozatot szerzett, és lenyűgöző eredményeket ért el az orvosgenetikában. Valaki elmondta nekem, hogy az ön kétéves munkája nyomán sikerült felszámolni a krónikus cukorbetegséget, egyszer s mindenkorra.

- így történt, de ez engem nem érdekel - válaszolta Tansonia. - Nem akarom végigvinni a dolgot. Hadd fejezze be valaki más! A cukorbetegség gyógyítása csupán egy részlet, és csak azt fogja eredményezni, hogy a halálozási arány némileg csökken, aminek következtében némiképp növekszik az élettartam, és a lakosság létszáma. És ehhez hozzájárulni nem áll szándékomban.

- Nem tartja értékesnek az emberi életet?

- Végtelenül értékesnek semmiképpen - felelte őszintén Tansonia. - Túl sok ember él a Földön.

- Igen, tudomásom van arról, hogy néhányan így tartják...

- És ön is közéjük, pontosabban közénk tartozik, miniszter úr - jegyezte meg Tansonia, majd nekihevülve folytatta: - Az ön által írt cikkekből világosan kiderül. És az is nyilvánvaló minden gondolkodó ember számára, önnek még inkább, mint bárki másnak, hogy mi a teendő. A túlnépesedés szorongást kelt, és hogy csökkentsük a szorongást, az egyéni érdekeknek, választási lehetőségeknek el kell tűnniük. Zsúfoljunk be elég embert egy adott térbe, és csak úgy tudnak mindannyian leülni, ha mindannyian egyszerre ülnek le. Ha egy tömeg elég sűrű, a tagjai csakis úgy juthatnak el egyik pontból egy másikba, ha egyszerre, alakzatban menetelnek. Ez lett az emberiségből: egy vakon masírozó tömeg, amely mit sem tud arról, hogy hová megy és miért.

- Milyen hosszan gyakorolta ezt a beszédet, Mr. Tansonia? - érdeklődött barátságosan a miniszter.

Lou zavarában elvörösödött, de eltökélten hozzátette:

- És a más létformák mind a fajok, mind az egyedek tekintetében folyamatosan fogyatkoznak, leszámítva azokat a növényeket, amelyeket megeszünk. A környezet évről évre egyszerűsödik.

- Viszont egyensúlyban marad - vetette ellen a miniszter.

- Csakhogy elveszíti a sokszínűségét és változatosságát, és nekünk fogalmunk sincs arról, hogy mennyire jó az egyensúly. Elfogadjuk az egyensúlyt, mert nincs más helyette.

- Ön mit tenne?

- Kérdezze meg a számítógépet, amelyik elutasította a javaslatomat! Szeretnék belekezdeni egy génsebészeten alapuló programba, a fajok széles spektrumán, a férgektől az emlősökig. Szeretnék új változatosságot teremteni a még rendelkezésünkre álló, ütemesen fogyatkozó genetikai anyagból, amíg nem fogy el teljesen.

- És mi lenne a cél?

- Hogy mesterséges környezeteket teremtsünk. Hogy új ökoszisztémákat állítsunk össze olyan növényekből és állatokból, amelyekhez hasonló nem él a Földön.

- És mit nyernénk vele?

- Azt nem tudom - vallotta be Tansonia. - Ha pontosan tudnám, hogy mit nyernénk, nem lenne szükség a kutatásra. Azt viszont tudom, hogy mit kellene nyernünk. Többet kellene tudnunk arról, hogy mitől működik egy adott ökoszisztéma. Mindeddig csupán elvettük mindazt, amit a természet adott nekünk, aztán az egészet tönkretettük, leromboltuk, majd igyekeztünk elboldogulni a kizsigerelt maradványokkal. Mi lenne, ha felépítenénk valamit, és azt tanulmányoznánk?

- Vaktában akar építkezni? Véletlenszerű alapokra?

- A tudásunk kevés ahhoz, hogy másként járjunk el. A génsebészetben a véletlen mutációt alapvető hajtóerőnek tekintjük. A gyógyászati alkalmazások terén a véletlen lehetőségét a lehető legkisebbre kell csökkentenünk, kerül amibe kerül, mivel egy bizonyos hatást keresünk. Szeretném megragadni és felhasználni a génsebészet véletlen komponensét.

Adastrus a homlokát ráncolva töprengett néhány pillanatig, majd megkérdezte:

- És hogyan hozna létre egy ennyire jelentős környezetet? Nem tart attól, hogy kölcsönhatásba lép a már létező ökoszisztémával? Nem fogja felborítani annak egyensúlyát? Mert azt aligha engedhetjük meg magunknak.

- A kísérletet nem a Földön kívánom végrehajtani - válaszolta Tansonia -, természetesen nem.

- Hát akkor hol? A Holdon?

- Még csak nem is a Holdon. Hanem a kisbolygókon. Ez jár a fejemben azóta, hogy a javaslatom bekerült a számítógépekbe, amelyek aztán kiköpték. így már más lenne a felállás. Mi lenne, ha kisbolygókon folytatnánk le a kísérletet? Egy kisbolygó, egy ökoszisztéma. Vonjunk be bizonyos számú aszteroidát a programba! Fúrjunk beléjük jó nagy üregeket, amiket rendezzünk be! Szereljük fel őket energiaforrásokkal és transzduktorokkal! Vessünk el bennük különféle létformákból összeállított kollekciókat, amelyekből idővel zárt ökoszisztéma alakulhat ki. Aztán nézzük meg, hogy mi történik! Ha nem működik, próbáljuk kitalálni, hogy miért nem! Vonjunk ki egy tételt, vagy adjunk hozzá egyet, vagy változtassuk meg az arányokat! Ezzel kifejleszthetjük az alkalmazott ökológia tudományát, vagy ha úgy jobban tetszik, az ökosebészet tudományát. Egy olyan tudományt, amely a bonyolultságát és a jelentőségét tekintve néhány lépéssel még a génsebészetet is megelőzi.

- De hogy mire lenne jó, azt nem tudja megmondani - jegyezte meg Adastrus.

- Egészen pontosan nem, annyi bizonyos. De hogyan is ne sülhetne ki belőle valami jó? Gyarapodni fog a tudásunk pontosan azon a területen, amelyre a legnagyobb szükségünk van. - Tansonia rámutatott az Adastrus mögött fénylő feliratra, és tovább beszélt: - Hiszen éppen ön mondta, miniszter úr. "Az emberiség legnagyobb kincse az ökológiai egyensúly." Én egy módszert kínálok fel, amelynek révén elvégezhetjük a kísérleti ökológia alapkutatásait. Tudtommal ilyent még senki sem csinált.

- Hány kisbolygót szeretne?

Tansonia rövid ideig habozott, majd kibökte:

- Tízet... - vett egy mély levegőt, kicsit kihúzta magát, és hozzátette: - ... kezdetnek.

- Legyen öt - mondta Adastrus, azzal maga elé húzta a jelentést, és ráírt valamit a fedőlapjára, amivel érvénytelenítette a számítógép határozatát.

Tansonia távozása után Marley megkérdezte:

- Még most is azt állítja, hogy ön egy szürke hivatalnok? Egy tollvonással megmásította a számítógép döntését, és odaadott valakinek öt kisbolygót.

- Ne feledje, még a kongresszusnak is jóvá kell hagynia. Bár biztosra veszem, hogy jóvá fogja hagyni.

- Ezek szerint úgy véli, hogy a fiatalember jó javaslattal állt elő - állapította meg Marley.

- Nem, nem hiszem. Nem fog beválni - válaszolta a fejét csóválva Adastrus. - Mr. Tansonia minden lelkesedése ellenére ez a dolog annyira bonyolult, hogy messze több kutató kell hozzá, mint amennyi a rendelkezésünkre áll, és messze tovább fog tartani, hogysem ez az ifjú ember megérhetné az első említésre méltó eredmények születését.

- Biztos benne?

- A számítógép ezt állítja. Éppen ezért utasította el a tervet.

- Akkor miért változtatta meg a számítógép döntését?

- Mert jómagam és a kormányzat többi tagja alapjában véve azért vagyunk itt, hogy megőrizzünk valamit, ami sokkal fontosabb, mint az ökológia egyensúly.

Marley előrehajolt ültében, és gondterhelten kijelentette:

- Ezt nem igazán értem.

- Azért, mert rosszul idézi azt, amit egykoron mondtam - válaszolta elnézően mosolyogva Adastrus. - Azért nem érti, mert mindenki rosszul idézi. Mert én két mondatot mondtam akkor, amelyek idővel összemosódtak, aztán már sosem tudtam elérni, hogy szétváljanak. A jelekből ítélve az emberi faj nem hajlandó elfogadni a kijelentéseimet úgy, ahogyan tettem őket.

- Úgy érti, nem azt mondta, hogy "az emberiség legnagyobb kincse az ökológiai egyensúly"?

- Hát persze, hogy nem! Azt mondtam, hogy "az emberiség legnagyobb szükséglete az ökológiai egyensúly".

- De hát ott van, azon a fénylemezen - tiltakozott meglepetten Marley, és tagoltan olvasta: - Az emberiség legnagyobb kincse...

- így a második mondatom kezdődik - szólt közbe Adastrus -, amit az emberek valamiért nem hajlandók idézni, de jómagam sosem felejtek el. "Az emberiség legnagyobb kincse a nyughatatlan elme." Érti már? Nem a környezetünk kedvéért változtattam meg a számítógép határozatát. Arra csak azért van szükségünk, hogy éljünk. Felülbíráltam a döntést, hogy megmentsek és tovább dolgoztassak egy nyughatatlan elmét. Erre azért van szükségünk, hogy az ember megmaradjon embernek - ami sokkal fontosabb annál, hogy csupán éljen.

Marley felállt, és csendesen megszólalt:

- Ezek után gyanítom, miniszter úr, hogy ezért a mondatért hívott ide. Ezért adta ezt az interjút. Azt szeretné, hogy írjak erről a téziséről, nem igaz?

- Fogalmazzunk úgy - válaszolta Adastrus -, hogy igyekszem megragadni minden lehetőséget, amelynek révén elérhetem, hogy a jövőben helyesen idézzék a mondásaimat.

Vedd elő a gyufát

Az űr fekete volt, körös-körül mindenütt fekete. Semmit sem lehetett látni, egyetlen árva csillagot sem.

Persze nem azért, mert nem voltak csillagok...

A puszta gondolat, hogy nincsenek csillagok, hogy szó szerint nincsenek csillagok, megdermesztette Per Hanson bensőjét. Ez volt az az ősrégi rémálom, amely folyton ott bujkált a mélyűri utazók elméjében, közvetlenül a tudatküszöb alatt.

Ha valaki végrehajt egy ugrást a tachion-univerzumon keresztül, honnan is tudhatná biztosan, hogy hol fog kilyukadni? Az időzítés és az energiabevitel lehetett akármilyen pontos, a fúziós szakértő lehetett az űr legjobbja, ám a bizonytalansági elv mindent uralt, emiatt folyton fennállt a tévedés lehetősége - és néha óhatatlanul be is következett.

Márpedig a tachionok útjain egy hajszálnyi tévedés ezer fényéves eltéréseket jelentett.

És mihez kezdhetett az ember, ha a nagy semmiben végezte, vagy legalábbis olyan messze mindentől, hogy semmiképpen sem határozhatta meg a helyzetét, és nem találhatott rá az útvonalra, amelyet követve visszatérhetett a többé-kevésbé ismerős régiókba?

Lehetetlen - állították a nagyokosok. Az univerzumnak nincs olyan pontja, ahonnan legalább a kvazárokat ne lehessen látni, márpedig azok is elegendőek ahhoz, hogy az utazó betájolja magát. Ezenfelül annak esélye, hogy egy közönséges ugrás a galaxison kívülre repítsen valakit, egy a tízmillióhoz, míg egy akkora távon, mint például az Andromédától a Maffei 1-ig, talán egy a kvadrillióhoz.

Felejtsétek el - mondták a nagyokosok.

Így aztán, amikor egy hajó kijött az ugrásból, és az első protonjától az utolsóig visszatért a fénysebességnél gyorsabb tachionok furcsa paradoxonjaiból az egészséges, jól ismert tardion-világba, a személyzetének látnia kellett a csillagokat. Ha mégsem látszottak, akkor a hajó egy porfelhőbe keveredett - ez volt az egyetlen magyarázat. A galaxisban szép számmal akadtak ködös tájak, akárcsak valaha a Földön, amikor még az emberiség egyetlen otthonaként szolgált, és nem pedig gondosan megőrzött, szabályozott időjárású múzeumként, mint manapság.

A magas, vékony alkatú, cserzett bőrű Hansont ritkán látták vidámnak, annál többször a komorságig komolynak. És amit ő nem tudott a galaxist, illetve annak közvetlen határvidékeit keresztbe-kasul bejáró hiperhajókról, az még feltalálásra várt. Pillanatnyilag a saját parancsnoki ülésében üldögélt, és egyedül volt a vezérlőben, ahogyan mindig is szerette. A rendelkezésére állt minden, ami ahhoz kellett, hogy kapcsolatba lépjen a fedélzet bármely pontján tartózkodó nőkkel és férfiakkal, rálátott a legkülönfélébb berendezések és rendszerek adatait jelző műszerekre, és rendszerint örömmel töltötte el az érzés, hogy mindenütt jelen lehet, láthatatlanul és testetlenül.

Most azonban semmi sem tudott örömet okozni neki. Aktiválta a belső vonalat, és megkérdezte:

- Mi van még, Strauss?

- Egy nyílthalmazban vagyunk - hallatszott Strauss válasza a hangszórókból. (Hanson nem kapcsolta be a vizuális egységet, mert azzal megmutatta volna az arcát, és nem akarta, hogy bárki felfedezze rajta a beteges aggodalom jeleit.)

- Legalábbis - folytatta Strauss -, egy nyílthalmaznak tűnik az infravörös és a mikrohullámú tartományokban mért sugárzás szintje alapján. Az a gond, hogy nem tudunk hajszálpontos pozíciókat bemérni ahhoz, hogy meghatározzuk a helyzetünket. Teljesen reménytelen.

- A látható fénytartományban semmi?

- Az égvilágon semmi. És az infravöröshöz közeliben sincs. A porfelhő olyan sűrű, mint a bableves.

- Mekkora lehet?

- Képtelenség megítélni.

- Meg tudod becsülni a távolságot a legközelebbi széléhez?

- Még nagyságrendileg sem - felelte Strauss. - Lehet, hogy egy fényhétnyire vagyunk tőle. Lehet, hogy tíz fényévnyire. Abszolút lehetetlen megmondani.

- Beszéltél már Viluekis-szel? - kérdezte kissé félszegen a kapitány.

- Igen - felelte kurtán Strauss.

- És ő mit mondott?

- Nem sokat - válaszolta Strauss. - Duzzog, ahogy szokott. Természetesen személyes sértésnek veszi az egészet.

- Természetes... - dünnyögte Hanson, és hangtalanul felsóhajtott. A fúziós szakértők általában ugyanolyan gyerekesen viselkedtek, mint maguk a gyerekek, és az űrben játszott, romantikus és hősi szerepük révén valamennyien el voltak kényeztetve. A kapitány megcsóválta a fejét, és hozzátette: - Gondolom, elmondtad neki, hogy az ilyesmit nem lehet előre megjósolni, és bármikor megtörténhet.

- Igen, megmondtam - felelte Strauss. - Mire ő a tőle elvárható módon azt válaszolta: de nem Viluekis-szel.

- Csakhogy most megtörtént - dörmögte a kapitány. - Hát, majd én is beszélek vele. Bár erős a gyanúm, hogy akármit mondok neki, úgy fogja venni, hogy visszaélek a rangommal, aztán meg már egy szót sem fogunk kihúzni belőle. Nem áll szándékában bekapcsolni a merítőt?

- Azt mondja, nem teheti meg. Állítja, hogy megsérülne.

- Hogyan sérülhetne meg egy mágneses mező? - csattant fel Hanson.

- Ezt nehogy tőle is megkérdezd! - figyelmeztette a parancsnokát Strauss. - Azt fogja felelni, hogy a dolog a fúziós csőről szól, és nem a mágneses mezőről, aztán meg azt fogja állítani, hogy beleavatkozol a dolgába.

- Igen, tudom... mindenestre állíts rá mindent és mindenkit a felhőre. Létezni kell egy módnak, amellyel meg tudjuk határozni a legközelebbi szél irányát és távolságát.

Azzal Hanson megszakította a kapcsolatot, és töprengve meredt maga elé.

A felhő legközelebbi széle! A hajó jelenlegi, a környező közeghez viszonyított sebessége mellett még azt is meg kell gondolniuk, hogy merjenek-e annyi energiát felhasználni, amennyi egy radikális irányváltáshoz kell...

Amikor belevágtak az ugrásba, fél-fénysebességgel haladtak a tardion-univerzumban, és természetesen ugyanekkora sebességgel repültek tovább az ugrás után - ami mindig is komoly kockázattal járt. Mert tegyük csak fel, hogy az ember a visszatérés pillanatában egy csillag közvetlen közelében találja magát, és fél-fénysebességgel robog felé...

A teoretikusok mindig is tagadták ennek lehetőségét. A logika szabályai szerint nem lehetett arra számítani, hogy egy ugrás során a hajó veszedelmesen közel kerül egy hatalmas égitesthez. Ezt állították a nagyokosok. Az ugrás kiszámítása során a számítógépek a különböző gravitációs erőket is számításba vették. A gyakorlatban viszont éppen egy adott hálózat gravitációs erőinek véletlenszerű hatásait nem lehetett teljes részletességgel kiszámítani, és ezek feleltek az ugrásokkal járó bizonytalanság tekintélyes hányadáért.

Amúgy meg az elméleti szakemberek mindig is arra biztatták a parancsnokokat, hogy bízzanak meg a fúziós szakértőjük ösztöneiben. Egy jó fúziós szakértő sosem téved - hangoztatták.

Csakhogy ez a bizonyos fúziós szakértő egyenesen egy porfelhőbe ugratta a hajót.

Óh, valóban? Megesik olykor. De nem számít. Mindenki tudja, hogy a legtöbb felhő milyen vékony. Az ember észre sem veszi, amikor benne van az egyikben.

(De nem ebben, óh, nagyokosok!)

Igazából a felhők jót tesznek a mélyűri utazókkal. A merítőknek nem kell olyan hosszan és olyan keményen dolgozniuk, hogy fenntartsák a magfúziót, és eltárolják az energiát.

(De nem ebben a felhőben, óh, nagyokosok!)

Különben meg bízd magad a fúziós szakértőre, ő majd megtalálja a kiutat!

(És ha nincs kiút?)

Hanson visszarettent ettől az utolsó gondolatától. Megpróbálta kisöpörni a fejéből, vagy ha az nem is sikerült, legalább nem figyelni rá - de az ember hogyan is tudna nem odafigyelni a leglármásabb, legijesztőbb gondolatára?

Henry Strauss, a hajó főcsillagásza is mélyen levert volt. Ha elkerülhetetlen katasztrófa következett volna be, azt még elfogadta volna. A hiperhajókon utazók mindig is számoltak azzal, hogy katasztrófa éri őket; nem tehettek úgy, mintha ennek lehetősége nem fenyegetett volna folyton-folyvást. A hajózok felkészültek rá, vagy legalábbis megpróbáltak felkészülni - bár az utasokat természetesen még rosszabbul érintette.

Ám amikor a katasztrófát olyasmi idézi elő, aminek a megfigyeléséért és tanulmányozásáért az ember a lelkét is odaadná, és amikor úgy találja, hogy mások egész életükben pontosan azt keresik, ami a hajó és az utasai vesztét okozhatja...

Strauss mélyet sóhajtott.

A szikár alkatú férfi színezett kontaktlencséi különleges csillogást és árnyalatot adtak a szemének, amely máskülönben tökéletesen illett volna színtelen személyiségéhez.

A kapitány semmit sem tehetett, ezt ő pontosan tudta. A kapitány lehetett akármekkora zsarnok a hajó összes többi részén, a fúziós szakértő a saját törvényei szerint élt és dolgozott. Strauss utálkozva gondolt arra, hogy a fúziós szakértő még az utasok szemében is az űrutak császára, és fontosság dolgában hozzá képest minden és mindenki eltörpül.

Mert a számítógépek kiszámíthatták ugyan az energiabevitel mennyiségét és időzítését, valamint a pontos helyzetet és irányt (már ha az irány jelentett valamit a tardionból tachionba való átmenet során), csakhogy a hibahatár óriási volt, és csakis egy tehetséges fúziós szakértő csökkenthétté elviselhető mértékűre. Hogy a fúziós szakértők honnan kapták a tehetségüket, azt senki sem tudta - őket is anya szülte, és nem mesterségesen készültek. Mindenesetre ők is tudták magukról, hogy különleges képességekkel rendelkeznek, és ezt sosem mulasztották el kihasználni.

Viluekis fúziós szakértő létére egészen elviselhetőnek számított, de csak bizonyos korlátokon belül. Ő és Strauss legalább beszélő viszonyban voltak, noha Viluekis könnyűszerrel begyűjtötte a fedélzeten tartózkodó legcsinosabb utast, miután Strauss randevúzott egyet-kettőt az illető hölggyel. (Ez valahogy a fúziós szakértő császári előjogai közé tartozott.)

Strauss vett egy nagy levegőt, és nekilátott, hogy kapcsolatba lépjen Anton Viluekis-szel. Eltartott egy darabig, mire rátalált; Viluekis ingerültnek tűnt a maga gyűrött, bánatos szemű módján.

- Mi a helyzet a csővel? - érdeklődött szelíden Strauss.

- Azon gondolkodom, hogy lezárom egy időre - felelte Viluekis. - Az előbb ellenőriztem, és nem találtam semmiféle sérülést. Most pedig - végignézett magán -, le kell zuhanyoznom és át kell öltöznöm.

- De legalább a cső sértetlen.

- Az, de akkor sem indíthatjuk be.

- Talán mégiscsak be kéne indítani, Vil - búgta behízelgő hangon Strauss. - Nem tudjuk megállapítani, hogy mi történt velünk. Ha a cső megsérült volna, nem számítana, hogy mi történt, viszont, ahogyan most állunk, ha a felhő feloszlik...

- Ha, ha és ha - vágott közbe gúnyosan Viluekis akkor én is mondok neked egyet. Ha a te ostoba csillagászaid tudták volna, hogy ez a felhő itt van, talán kikerülhettük volna.

A felvetés teljességgel irreleváns volt, és Strauss nem is harapott rá az elébe dobott csalira.

- Talán szétoszlik... - dörmögte eléggé bizonytalanul.

- Mi áll az elemzésben?

- Semmi jó, Vil - felelte őszintén Strauss. - Ez a legsűrűbb hidroxilfelhő, amit valaha megfigyeltek. Amennyire én tudom, az egész galaxisban nem létezik olyan hely, ahol a hidroxil ennyire töményen koncentrálódna.

- És hányadán állunk a hidrogénnel?

- Van valamennyi, természetesen. Körülbelül öt százalék.

- Nem elég - jelentette ki kurtán Viluekis. - A hidroxilon kívül lennie kell még ott valaminek. Ez a valami több gondot okoz nekem, mint amennyit az egyszerű hidroxil okozna. Sikerült meghatároznotok?

- Óh, igen. Formaldehid. Körülöttünk több a formaldehid, mint a hidrogén. Tudod, hogy ez mit jelent, Vil? Rájöttél már? Egy számunkra ismeretlen folyamat irtózatos mennyiségű oxigént és szenet hozott össze az űrnek erre a tájékára. Eleget ahhoz, hogy elhasználja a hidrogént egy talán köbfényéves térben. Még csak elképzelni sem tudom, hogy mi okozhatja ezt a jelenséget.

- Mit próbálsz beadni nekem, Strauss? - horkant fel a fúziós szakértő. - Azt akarod tudtomra adni, hogy ez az egyetlen ilyen típusú felhő az egész univerzumban, és én elég nagy barom voltam ahhoz, hogy belevigyem a hajót?

- Én ezt nem mondtam, Vil. Csak azt mondtam, amit hallottál, márpedig ilyesmit nem hallottál. Viszont, Vil, rajtad múlik, hogy kijutunk-e a felhőből. Nem hívhatok segítséget, mert nem tudok beirányozni egy hipersugarat, amíg nem ismerem a helyzetünket. És nem tudom meghatározni a helyzetünket, mert egyetlen csillagot sem látok...

- Én pedig nem tudom beindítani a fúziós reaktort, de miért csak én vagyok gazember? - méltatlankodott keserűen Viluekis. - Te sem tudod elvégezni a feladatodat! Fel nem foghatom, hogy miért kennek mindig mindent a fúziós szakértőre... Miért mindig mi vagyunk a gazemberek? Ez az egész igenis rajtad múlik, Strauss, rajtad! Mondd meg, hová vigyük a hajót, hogy hidrogént találjunk! Mondd meg, hol van a felhő széle! Vagy pokolba a felhő szélével, találd meg nekem ennek a hidroxil-formaldehid izének a szélét!

- Bárcsak módomban állna - felelte felsóhajtva Strauss -, de akármennyit szondáztam, nem fedeztem fel mást, csak hidroxilt és formaldehidet.

- Ezeket hiába nyomjuk be a csövekbe. Nem lépnek fúzióra.

- Magam is tisztában vagyok vele.

- Hát... - kezdte Viluekis bizonytalanul, de aztán mindinkább belelendülve, harciasan folytatta: -, ami velünk történt, az ékes példája annak, hogy miért jár el ostobán a kormányzat, amikor törvényekkel igyekszik szavatolni a szuperbiztonságot, ahelyett hogy a helyszínen tartózkodó fúziós szakértőre bízná a döntést. Ha volna kapacitásuk a kettős ugráshoz, most nem lennénk bajban.

Strauss tudván tudta, hogy Viluekis miről beszél. A parancsnokok mindig is hajlottak arra, hogy időkímélés céljából két ugrást hajtsanak végre gyors egymásutánban, csakhogy amennyiben egy ugrás bizonyos számú elkerülhetetlen bizonytalansággal járt, úgy két egymást követő ugrás folyamán ezek a bizonytalanságok megsokszorozódtak, és még a legjobb fúziós szakértő sem kezdhetett velük semmit. És a megsokszorozódott hibalehetőségek nem csupán a hajót és utasait veszélyeztették, de szinte mindig megnyújtották az utazás teljes időtartamát.

A hipernavigáció legszigorúbb szabályai közé tartozott, hogy két ugrás között legalább egy teljes napig cirkálni kellett - a kézikönyvek inkább három napot ajánlottak. Ez a szünet elegendő időt biztosított a személyzetnek, hogy - a kellő óvintézkedések betartása mellett - felkészítse a hajót a következő ugrásra. Annak érdekében, hogy a szabályt ne lehessen megkerülni, valamennyi ugrás olyan körülmények között zajlott le, hogy a tárolókban nem maradt elég energia egy második végrehajtásához. így legalább kellett némi idő ahhoz, hogy a merítők összegyűjtsék és sűrítsék a hidrogént, aztán következett a magfúzió során nyert energia eltárolása és felhalmozása a következő begyújtáshoz. És rendszerint egy standard nap kellett ahhoz, hogy összegyűljön annyi energia, ami lehetővé tett egy újabb ugrást.

- Hogy állsz energiával, Vil? - érdeklődött óvatosan Strauss.

- Nem valami fényesen. Ilyen kevés van - felelte Viluekis, azzal felmutatta a mutató-és a hüvelykujját, amelyeket alig néhány milliméter választott el egymástól. - De azért elég lesz.

- Hát ennek nem örülök - jelentette ki a fejét csóválva Strauss. Az energiakészletről szigorú nyilvántartás készült, szinte minden órában, de mindenki tudta, hogy a fúziós szakértők manipulálják a nyilvántartást, és mindig hagynak maguknak némi tartalékot, amellyel végre lehet hajtani azt a bizonyos második begyújtást.

- Biztos vagy benne? - kérdezte megfontoltan a főcsillagász. - Tételezzük fel, hogy bedobod a vészhelyzeti generátorokat, lekapcsolod az összes lámpát...

- ... és a levegőkeringető hálózatot, és az összes gépet, és a hidroponikus rendszert - sorolta Viluekis. - Tudom. Tudom. Már számításba vettem ezt az egészet, de még akkor sem elég. Ez lett a ti ostoba, kettős ugrás elleni biztonsági szabályaitokból. ..

Straussnak egyelőre sikerült megőriznie a nyugalmát. Mint mindenki más, ő maga is tudta, hogy ezen szabályok születésénél történetesen a Fúziós Szakértők Egyesülete bábáskodott. A fúziós szakértők általában nem rajongtak a kettős ugrásért, amelyet rendszerint a parancsnok sürgetett. De Strauss azzal is tisztában volt, hogy a helyzetnek egy előnye azért akad: Hanson így legalább azt állíthatja, hogy a kötelező cirkálás miatt nem folytatják az utat, és legkevesebb egy hét fog eltelni, mire az utasok gyanút fognak és nyugtalankodni kezdenek. Eddig nem egészen egy nap telt el.

- Biztos vagy abban - kérdezte óvatosan -, hogy semmit sem tudsz csinálni a rendszereiddel? Mondjuk, kiszűrhetnéd a szennyező anyagokat...

- Kiszűrni őket? - csattant fel Viluekis. - Azok nem szennyező anyagok! Belőlük áll az egész átkozott felhő! Itt a hidrogén a szennyező anyag. Figyelj ide, Strauss, félmilliárd fokra van szükségem ahhoz, hogy a szén és az oxigénatomok egyesüljenek. Talán egy teljes milliárdra. Ezt nem lehet megcsinálni, és nem is vagyok hajlandó megpróbálni. Ha megpróbálkozom valamivel, és nem válik be, akkor az egész az én hibám lesz, azt pedig nem bírnám ki ép ésszel. A te feladatod, hogy eljuttass engem a hidrogénhez, és ezt te fogod megoldani. Vidd el a hajót a hidrogénhez! Nem érdekel, mennyi időbe telik!

- A környező közeget figyelembe véve ennél gyorsabban nem repülhetünk, Vil - felelte Strauss. - És fél fényévvel akár két évig is repülhetünk... vagy akár húsz évig...

- Akkor is neked kell megtalálnod a megoldást! - vágta rá haragosan Viluekis. - Vagy a parancsnoknak!

Strauss elkeseredetten szakította meg a kapcsolatot. Immáron sokadszorra állapította meg magában, hogy egy fúziós szakértővel egyszerűen nem lehet normálisan beszélni. Nemrégiben hallott egy jól kidolgozott (és teljességgel komoly) elméletet arról, hogy a sorozatos ugrások hatást gyakorolnak az emberi agyra.

Az ugrás során a közönséges anyag valamennyi tardionja vele azonos értékű tachionná alakult, aztán pedig vissza, az eredeti tardionná. Amennyiben a kettős átalakulás akárcsak a legcsekélyebb módon is tökéletlenül zajlott le, a hatásnak először az agyban kellett jelentkeznie, mivel messze ez volt a legbonyolultabb anyag, amely valaha is átesett az átalakuláson. A kísérletek során természetesen nem derült fény káros hatásokra, és a hiperhajók személyzeténél sem jelentkeztek elváltozások az idő múlásával, leszámítva azokat, amelyeket egyszerűen az öregedésnek lehet tulajdonítani. Viszont annak a valaminek, amitől a fúziós szakértők alkalmassá váltak arra, hogy fúziós szakértők legyenek, és ami lehetővé tette számukra, hogy a puszta megérzéseikre hagyatkozva túlszárnyalják a legjobb számítógépeket, különlegesen bonyolultnak kellett lennie, és ennélfogva különösen sebezhetőnek.

Marhaság! Ennek az egésznek semmi köze a valósághoz! A fúziós szakértők egyszerűen el vannak kényeztetve, és kész!

Strauss elbizonytalanodva mérlegelte a lehetőségeit. Talán Cherylhez kellene fordulnia? Ha valaki képes elsimítani az ügyet, akkor az ő, és miután kellően megdajkálja a jó öreg Vil-bébit, az elkényeztetett csecsemő talán megtalálja a módját, hogy hogyan fogja munkára a fúziós csöveit hidroxillal vagy anélkül.

Strauss feltette magának a kérdést, miszerint valóban hisz abban, hogy Viluekis rátalál a megoldásra az adott körülmények között? Vagy csak menekül attól a gondolattól, hogy talán évekig kell cirkálniuk? Igaz, a hiperhajókat felkészítik erre a csapással felérő eshetőségre, csakhogy ez a helyzet még sosem állt elő, és a személyzet tagjai - még kevésbé az utasok - bizonyosan nem voltak felkészülve rá.

Viszont, ha beszél Cheryllel, hogyan kéne fogalmaznia ahhoz, hogy amit mond, az ne tűnjön csábításra kiadott parancsnak? Még csupán egyetlen nap telt el, és ő igazán nincs abban a hangulatban, hogy kerítőként működjön egy fúziós szakértőnek.

Strauss végül úgy döntött, hogy vár még egy kicsit, és csak aztán cselekszik.

Viluekis a homlokát ráncolva meredt maga elé. Most, hogy végre lefürdött, valamivel jobban érezte magát. Annak meg külön örült, hogy olyan határozottan bánt Strauss-szal. Ez a Strauss igazán nem rossz fickó - mélázott magában -, de akárcsak mindenki más (mindenki más: a kapitány, a személyzet tagjai, az utasok és a világegyetem összes ostoba teremtménye, aki nem fúziós szakértő), Strauss is szerette porlasztani vagy áthárítani a felelősséget. Ha bajban vagy, fogj mindent a fúziós szakértőre! Viluekis ezerszer hallotta már ezt a slágert, de már régóta nem volt hajlandó táncolni rá.

Az a rossz duma az évekig tartó cirkálásról csak azért kellett, mert így akartak ráijeszteni. Ha valóban ráállítanák az agyukat, hamar ki tudnák számítani, hogy hol húzódnak a felhő határai, és akkor könnyedén meghatározhatnák, hogy hol van a legközelebbi széle. Kevéssé tűnt valószínűnek, hogy pont a kellős közepén kötöttek ki. Csakhogy, ha valamelyik szélének a közelében járnak, és elindulnak az átellenes határ felé...

Viluekis felállt, nyújtózott egyet, és tovább gondolkodott.

Tételezzük fel, hogy évekig fog tartani. Még egyetlen hiperhajó sem cirkált évekig. A leghosszabb cirkálás nyolcvannyolc napig és tizenhárom óráig tartott, amikor is az egyik hajó személyzete kedvezőtlen helyzetben találta magát egy diffúz csillaghoz viszonyítva, és vissza kellett fogniuk a 0.9 fénysebességig felszaladó sebességet, mielőtt nekiláthattak volna a következő ugrás előkészítésének.

Mindenki életben maradt, és majd’ negyed évig cirkáltak. Kibírták. Na persze, húsz év... az viszont lehetetlen.

A jelzőfény háromszor villant fel előtte, mire észbe kapott. Feltette magában, hogy ha a kapitány akar vele személyesen beszélni, gyorsabban lelép, mint ahogyan ideérkezett.

- Anton!

A fülébe hatoló hang lágy volt, sürgető, és elsöpörte a bosszúsága java részét. Az ajtó besiklott a keretébe, belépett Cheryl, és az ajtó nyomban bezárult mögötte.

A nő a huszonötödik évében járt. A szeme barátságos, zöld árnyalatokban játszott, erős álla határozottságot sugallt. Egyenes szálú, sötétvörös haját hosszúra eresztve hordta, és szűkre szabott ruhája tökéletesen kihangsúlyozta remek alakját.

- Anton... valami baj van? - kérdezte gyengéden.

Viluekis meglepődött ugyan a váratlan látogató érkezésén, de annyira nem, hogy ilyesmit bevalljon. Ugyanakkor, noha a világ összes többi fúziós szakértőjéhez hasonlóan tőle sem állt távol a hisztériára való hajlam, okosabb volt annál, semhogy idő előtt felfedjen valamit egy utas előtt.

- A világon semmi - felelte fojtott hangon. - Miből gondolja, hogy baj van?

- Az egyik utas állítja. Egy Martand nevű férfi.

- Martand? Mit tudhat ő ezekről a dolgokról? - háborgott Viluekis, majd gyanakodva hozzátette: - Maga meg miért hallgat holmi bolond utasra? Hogy néz ki az illető?

- Csak egy idősödő férfi, akivel beszédbe elegyedtem a sétafedélzeten - válaszolta Cheryl félénken mosolyogva. - Legalább hatvan éves, és teljességgel ártalmatlan, bár el tudom képzelni róla, hogy tud másként is viselkedni. De nem ez a lényeg. Egyetlen csillag sem pislákol odakint. Erről akárki meggyőződhet a saját szemével, és Martand azt mondja, hogy ez elég fontos dolog.

- Valóban? Ilyeneket mond? - horkant fel Viluekis, és valamelyest lehiggadva, kurta magyarázatott adott: - Éppen egy porfelhőn haladunk át. Elég gyakoriak a galaxisban, és a hiperhajók folyton átrepülnek rajtuk.

- Igen, csakhogy Martand azt állítja, hogy a csillagokat rendszerint még a porfelhőkből is lehet látni.

- Ugyan már, mit tudhat ő erről? - fakadt ki ingerülten Viluekis. - Netán egy leszerelt mélyűri hajózó?

- Ne... nem... - bökte ki nagy nehezen Cheryl -, igazából ez az első útja, azt hiszem. De látszik rajta, hogy sokat tud.

- Fogadni mertem volna - dohogott a fúziós szakértő. - Figyeljen ide, hölgyem, menjen oda ehhez a Martand-hoz, és mondja meg neki, hogy fogja be a száját. Ezért akár fogdába is kerülhet. És maga se terjesszen efféle híreket, rendben?

Cheryl oldalra billentette a fejét, és aggodalmasan megjegyezte:

- Őszintén szólva, Anton, a viselkedése és a hangja arra utal, hogy igenis, bajban vagyunk. Ez a Martand, a teljes neve Louis Martand, egész érdekes fickó. Alapiskolai tanár, általános tudományos ismereteket tanít.

- Egy alapiskolai tanár! Magasságos ég, Cheryl...

- Talán jól tenné, ha beszélne vele, Anton - szólt közbe higgadtan a nő. - Azt mondja, hogy ha valaki gyerekeket tanít, akkor egy kicsit mindenhez értenie kell, mert a kölykök állandóan kérdéseket tesznek fel, és hamar kiszúrják a hazugságot.

- Önnek sem ártana, ha ki tudná szúrni a hazugságot, Cheryl - vágott vissza Viluekis. - Most pedig menjen, és szóljon neki, hogy fogja be a száját, vagy én teszem meg!

- Rendben, de először is... igaz, hogy egy hidroxilfelhőbe kerültünk, és leálltak a fúziós csöveink?

Viluekis kinyitotta a száját, majd becsukta. Eltartott egy darabig, mire végre kinyögte:

- Ezt meg honnan veszi?

- Martand mondta. Na, akkor most megyek.

- Állj! - csattant fel éles hangon Viluekis. - Várjon egy kicsit! Martand hány utasnak beszélt még erről?

- Senki másnak - válaszolta Cheryl. - Azt mondja, nem szeretne pánikot kelteni. Történetesen mellette álltam, amikor rájött, és azt hiszem, csak úgy kibukott belőle, akarata ellenére.

- Tud arról, hogy mi ketten ismerjük egymást?

Cheryl a homlokát ráncolva válaszolt:

- Úgy rémlik, említettem neki valami ilyesmit...

Viluekis felhorkant, és mérgesen megkérdezte:

- És nem gondolja, hogy ez az eszelős vénember, akit maga csak úgy felcsípett, így próbál jó benyomást tenni önre? Hogy így akarja megmutatni, milyen remek koponya? Vagy talán engem próbál lenyűgözni magán keresztül...

- Erről szó sincs! - tiltakozott Cheryl. - Sőt a lelkemre kötötte, hogy ne szóljak magának.

- Semmi kétség, abban a biztos tudatban, hogy ön azonnal megkeres engem.

- Mit akarna elérni ezzel?

- Hogy villogjon előttem, mi mást? - kérdezett vissza Viluekis. - Tudja maga, hogy milyen érzés fúziós szakértőnek lenni? Amikor mindenki neheztel az emberre, mert annyira nélkülözhetetlen, mert annyira...

- De ez hogy jön ide? - vágott közbe Cheryl. - Ha Martand összevissza beszél, hogyan is villoghatna ön előtt? Ha pedig igaza van... igaza van, Anton?

- Ööö... egészen pontosan mit is mondott?

- Nem biztos, hogy mindenre emlékszem - mentegetőzött Cheryl, és a gondolataiba merülve folytatta: - Szóval, akkor történt, amikor kijöttünk az ugrásból, vagy inkább néhány órával utána. Addigra már mindenki arról beszélt, hogy nem látszanak a csillagok. A sétafedélzeten mindenki azt mondogatta, hogy jó lenne, ha újabb ugrás következne, mert mi a jó a mélyűri utazásban, ha nem lehet csillagokat látni. Azt persze tudtuk, hogy legalább egy napig cirkálnunk kell. Aztán bejött Martand, meglátott engem, és odajött hozzám beszélgetni. Azt hiszem, eléggé megkedvelt.

- Én meg azt hiszem, hogy eléggé nem kedvelem őt - morogta Viluekis -, gyerünk, folytassa!

- Mondtam neki, hogy a sétafedélzet nagyon sivár így, hogy nem látni a csillagokat, mire ő azt felelte, hogy ez sajnos így fog maradni egy darabig, és eléggé aggodalmasnak tűnt. Én természetesen megkérdeztem, hogy miért mondta ezt, erre azt válaszolta, hogy azért, mert kikapcsolták a fúziós reaktort.

- Ezt ő kitől tudta meg? - csattant fel Viluekis.

- Senkitől, ő vette észre. Azt mondta, hogy az egyik férfimosdóban korábban hallani lehetett egy halk zúgást, ami időközben megszűnt. És azt is mondta, hogy a játékkabin egyik falfülkéjében, ahol a sakk-készleteket tartják, a fal meleg szokott lenni a fúziós cső vezetékei miatt, de most már az a rész sem meleg.

- Ez az összes bizonyítéka?

Cheryl nem vett tudomást a kérdésről, lendületesen beszélt tovább:

- Aztán azt mondta, azért nincsenek látható csillagok, mert egy porfelhőben vagyunk, és a fúziós csöveket le kellett állítani, mert nincs hidrogén, amivel táplálni lehetne őket. Azt is mondta, hogy valószínűleg nincs elég energia egy újabb begyújtáshoz, és ha hidrogént fogunk keresni, akkor talán évekig kell cirkálnunk ahhoz, hogy kijussunk a felhőből.

Viluekis hirtelen résnyire húzta a szemét haragjában, és felhördült:

- Az a pánikkeltő nyomorult! Tudja maga, hogy mi lesz...

- Martand nem kelt pánikot - vágott közbe nyugodtan a nő. - Nyomatékosan megkért, hogy ne szóljak senkinek. Azt mondta, nem akarja megijeszteni az utasokat, és ez így is történt. Nekem is csak azért szólt, mert akkor jutott eszébe az egész, és izgatott lett miatta, muszáj volt beszélnie valakivel. És azt is megmondta, hogy létezik megoldás, méghozzá elég egyszerű, és a fúziós szakértő tudni fogja, hogy mit kell tenni, úgyhogy aggodalomra semmi szükség. Én meg úgy éreztem, hogy meg kell kérdeznem öntől mint fúziós szakértőtől, hogy Martand-nak igaza van-e a felhővel kapcsolatban, és hogy maga valóban tud-e intézkedni.

- Ez a maga alapiskolai tanára nem tud semmit semmiről - jelentette ki gőgösen Viluekis. - Jobban teszi, ha többé nem megy a közelébe... ööö, megmondta ez az alak, hogy mi az az egyszerű megoldás?

- Nem, de ha óhajtja, szívesen megkérdezem tőle - ajánlkozott a nő.

- Eszébe ne jusson! - tiltakozott elszántan Viluekis. - Miért kellene megkérdezni tőle? Mit tudhat egy alapiskolai tanár a hiperhajókról? Ugyan már! Viszont ha jobban meggondolom... tudja mit, kérdezze meg tőle! Kíváncsi vagyok, hogy mivel rukkol elő az a marha. Kérdezze csak meg tőle!

- Nagyon szívesen. - Cheryl biccentett, majd tekintetét a férfi szemébe fúrva megkérdezte: - Szóval, bajban vagyunk?

- Ezt hagyja csak rám, rendben? - felelte az állát felszegve Viluekis. - Addig nem vagyunk bajban, amíg én nem mondom, hogy bajban vagyunk.

Miután a nő távozott, a fúziós szakértő sokáig meredt az ismét bezárult ajtóra, részben dühösen, részben nyugtalanul. Mit akar elérni ez a Louis Martand, ez az alapiskolai tanár a szerencsés találgatásaival?

Viluekis tudta, ha úgy alakul a helyzet, hogy hosszúra nyúló cirkálás vár rájuk, akkor ezt óvatosan kell közölniük az utasokkal, máskülönben egyikük sem marad életben. Márpedig amennyiben ez a Martand telekürtöli a fedélzeteket a rossz hírrel...

Viluekis dühödt mozdulatokkal gépelte be a kódsort, amivel megnyitott egy kommunikációs vonalat a kapitány felé.

Louis Martand a véznaságig vékony volt, és elegáns. A szája sarkában örökös mosoly bujkált, noha az arcvonásain nyugodt és komoly kifejezés honolt. A viselkedéséből egyfajta udvarias várakozást lehetett érezni, mintha folyton arra számított volna, hogy a társaságában lévő személy valami roppant fontosat fog mondani.

Cheryl odasietett hozzá, és minden bevezető nélkül közölte vele:

- Beszéltem Mr. Viluekis-szel. Tudja, ő a hajó fúziós szakértője. Elmondtam neki azt, amit öntől hallottam.

Martand döbbent képet vágott, és a fejét csóválva válaszolt:

- Attól tartok, ezt nem kellett volna megtennie.

- Hát igen, Mr. Viluekis nem volt elragadtatva...

- Magától értetődik. A fúziós szakértők különleges emberek, és nem állhatják, ha kívülállók...

- Igen, ezt magam is megfigyeltem. De ő ragaszkodik ahhoz, hogy nincs miért aggódni.

- Hát persze, hogy nincs - jelentette ki sietve Martand, azzal megfogta, és vigasztaló gesztussal megpaskolgatta a nő kezét, amit aztán tovább szorongatott, miközben beszélt: - Megmondtam önnek, hogy létezik egy egyszerű megoldás. Mr. Viluekis valószínűleg máris dolgozik rajta. Viszont, azt hiszem, beletelik egy kis időbe, mire rájön.

- Mire jön rá? - kérdezte éles hangon Cheryl, aztán jóval barátságosabban hozzátette: - Ha önnek eszébe jutott, neki miért nem?

- Mert ő szakértő, drága ifjú hölgyem - felelte mosolyogva Martand. - A szakértők csakis a szakterületükön belül gondolkodnak, és nehezükre esik kilépni belőle. Ami engem illet, sosem engedhettem meg magamnak, hogy jól kitaposott ösvényeken haladjak. Amikor végrehajtottam egy-egy kísérletet a tanulóim színe előtt, a legtöbb esetben rögtönöznöm kellett. Amikor még tanítottam, nem állt a rendelkezésünkre proton mikromáglya, így aztán a gyakorlati órákon sokszor kellett beüzemelnem egy kerozinnal hajtott termoelektromos generátort.

- Mi az a kerozin? - kérdezte Cheryl.

Martand felkacagott, és derűsen válaszolt:

- Látja? Az emberek hamar felejtenek. A kerozin egy rendkívül gyúlékony folyadék. Egy elég primitív energiaforrás, amelyet számtalanszor használtam, ha tábortüzet kellett gyújtanom. Látott már tábortüzet? Látta már, hogyan gyújtják meg? Az ember előveszi a gyufát...

Cheryl értetlenül pislogott, mire Martand nagyvonalúan legyintett.

- Hagyjuk, nem fontos. Csupán azt próbálom elmagyarázni, hogy a fúziós szakértőnek ki kell találnia valamit, ami sokkal kezdetlegesebb, mint a fúzió, és az bizony beletelik egy kis időbe. Ami engem illet, hát én hozzászoktam, hogy kezdetleges módszerekkel dolgozzam. Példának okáért, tudja, hogy ami odakint van, az micsoda?

Az ablaksor felé mutatott, amelyen túl semmit sem lehetett látni - olyannyira semmit, hogy a sétafedélzet gyakorlatilag kiürült.

- Egy felhő, egy porfelhő... - felelte a nő.

- Áh, igen, igen, de miféle? Az egyetlen elem, amely mindig mindenütt megtalálható, a hidrogén. Ez az Univerzum alapvető és eredeti anyaga, és a hiperhajók ettől függnek. Egyetlen hajó sem képes elegendő tüzelőanyagot szállítani ahhoz, hogy sorozatos ugrásokat hajtson végre, vagy hogy újra és újra fénysebesség közeli sebességre gyorsítson, miközben újra és újra lelassít. így aztán az űrből kell merítenünk a hajtóanyagot.

- Tudja, ezen már sokat tűnődtem - jegyezte meg Cheryl. - Azt hittem, hogy a külső űr üres.

- Majdnem üres, kedvesem, és a "majdnem" valóságos lakomát jelent a hiperhajók számára. Ha valaki százezer mérföld per szekundum sebességgel utazik, begyűjthet és összesűríthet egy kevés hidrogént, még ha csak néhány atom kószál is belőle egy-egy maroknyi térben. Ez a kis mennyiségű hidrogén megadja nekünk mindazt az energiát, amire szükségünk van. A felhőkben általában sűrűbben van jelen, de a szennyező anyagok bajt okozhatnak, mint például a mi esetünkben.

- Miből lehet megállapítani, hogy ebben a felhőben szennyező anyagok vannak?

- Mi másért zárta volna le Mr. Viluekis a fúziós csöveket? A hidrogén után a hélium, az oxigén és a szén a leggyakoribb elemek az univerzumban. Ha a fúziós szivattyúk leálltak, az azt jelenti, hogy nincs elég tüzelőanyag, ami a hidrogén ugyebár, továbbá jelen van valami, ami tönkreteheti az egész, rendkívül összetett fúziós rendszert. Ez nem lehet a hélium, az ugyanis ártalmatlan. így aztán valószínűleg hidroxilcsoportokba botlottunk, oxigénből és hidrogénből álló vegyületekre. Érti azt, amit elmondtam?

- Azt hiszem, igen - felelte Cheryl. - Az egyetemen tanultam általános tudományt, és még dereng belőle valami. A porfelhőben tehát hidroxilcsoportok kötődnek a szilárd porszemcsékhez.

- Vagy szabad gázokhoz kapcsolódnak. Ugyanakkor kis mennyiségben még a hidroxil sem túlzottan veszélyes a fúziós rendszerre, ám a szénvegyületek annál inkább. A formaldehid tűnik a legvalószínűbbnek, és elképzelhetőnek tartom, hogy jelen van a hidroxil néhány százalékának arányában. Most már érti?

- Nem, sajnos, nem - hümmögte Cheryl.

- Ezek a vegyületek nem lépnek fúzióra - magyarázott tovább Martand. - Ha felhevíti őket néhány százezer fokra, különálló atomokra bomlanak, és a koncentrált oxigén, illetve szén tönkreteheti a rendszert. De mi lenne, ha sokkal, de sokkal alacsonyabb hőmérsékleten kezelnénk őket? A hidroxil megfelelő nyomás alatt egyesülne a formaldehiddel egy olyan kémiai reakció folyamán, amely nem károsítaná a rendszert. Legalábbis biztosra veszem, hogy egy jó fúziós szakértő képes úgy módosítani a rendszert, hogy egy szobahőmérsékleten lejátszódó kémiai reakció ne tegyen benne kárt. A reakció során felszabaduló energiát el lehet tárolni, és egy idő után elég gyűlik össze belőle ahhoz, hogy végrehajtsunk egy újabb ugrást.

- Képtelen vagyok átlátni ezt az egészet - vallotta be szégyenlősen mosolyogva Cheryl. - A magfúzióhoz képest a kémiai reakciók elenyésző mennyiségű energiát termelnek.

- Ebben tökéletesen igaza van, kedves hölgyem - válaszolta Martand -, de nekünk kevés energiára van szükségünk. Az előző ugrás után nem maradt annyi a tárolókban, hogy ismét elrugaszkodjunk. Ezt írja elő a szabályzat. De fogadni mernék, hogy a maga barátja, a fúziós szakértő gondoskodott arról, hogy maradjon annyi energia, amennyi csak lehetséges. A fúziós szakértők általában így járnak el. Azt a kis többletet, ami a begyújtáshoz kell, összegyűjthetjük az egyszerű kémiai reakciókból. Aztán, miután az ugrás kirepít minket a felhőből, cirkálhatunk akár egy hétig is, hogy feltöltsük a tárolókat, és gond nélkül folytathassuk az utat. Na persze... - Martand felhúzta a jobb szemöldökét, és megvonta a vállát.

- Igen?

- Na persze - folytatta Martand amennyiben Mr. Viluekis sokáig késlekedik, valóban bajba kerülünk. A hajó létfenntartó rendszerei minden egyes napon tovább és tovább apasztják a készletet, és egy idő után a kémiai reakciók már nem fognak annyi energiát termelni, amennyi a begyújtáshoz kell. Remélem, Mr. Viluekis nem vár sokáig.

- És mi lenne, ha szólna neki? Most rögtön.

- Hogy sürgessek meg egy fúziós szakértőt? - Martand megcsóválta a fejét. - Azt nem lehet.

- Hát akkor majd én szólok neki!

- Jaj, ne tegye! - kérte szemlátomást riadtan Martand. - Biztosan rá fog jönni magától is. Sőt ajánlok egy fogadást, drága hölgyem. Mondja el neki mindazt, amit tőlem hallott, és tegye hozzá, hogy szerintem már ő maga is rájött a megoldásra, és hogy máris nekifogott a fúziós rendszer átalakításának. És persze, ha én nyerek...

Martand elhallgatott, és csak szelíden mosolygott.

- Értem - mondta Cheryl, és ő is elmosolyodott.

Miután elsietett, Martand sokáig nézett utána, és ezekben a pillanatokban alig gondolt Viluekis lehetséges reakcióira.

Aztán fikarcnyit sem lepődött meg, amikor a hajó biztonsági őreinek egyike váratlanul felbukkant mellette, mintha a semmiből lépett volna elő, és udvariasan, de határozottan megszólította:

- Mr. Martand, kérem, jöjjön velem!

- Örökké hálás leszek önnek, amiért hagyta, hogy befejezzem - válaszolta csendesen Martand. - Attól féltem, hogy nem fogja hagyni.

Körülbelül hat óra telt el, mire Martand-t a kapitány elé vezették. Nem zárták a fogdába (bár ő annak tartotta az üres kabint), viszont elszigetelték mindenkitől. A fogság szerencsére így sem bizonyult nyomasztónak.

A kapitány eléggé fáradtnak, és viszonylag barátságosnak tűnt.

- Jelentették nekem - közölte a kurta üdvözlés után -, hogy ön olyan híreket terjeszt, amelyek alkalmasak arra, hogy pánikot keltsenek az utasok között. Ez komoly vád, Mr. Martand.

- Csupán egyetlen utassal beszéltem, uram, és nyomós okom volt rá.

- Mi is úgy vettük észre. Azonnal megfigyelés alá helyeztük önt, és birtokomban van egy jelentés, egy részletes jelentés arról a beszélgetésről, amelyet ön és Miss Cheryl Winter folytattak. Ekkor már második alkalommal beszéltek ugyanarról a témáról.

- így történt, uram.

- Ön nyilvánvalóan azt akarta, hogy Miss Winter adja tovább a kettejük beszélgetésének lényegi részét Mr. Viluekis-nek.

- így igaz, uram - felelte engedelmesen Martand.

- Arra nem gondolt, hogy személyesen felkeresse Mr. Viluekis-t?

- Kétlem, hogy meghallgatott volna, uram.

- Vagy engem?

- Ön talán meghallgatott volna, de hogyan juttatta volna el az információt Mr. Viluekis-hez? Valószínűleg önnek is Miss Wintert kellett volna bevetnie. A fúziós szakértők bogaras alakok, uram.

A parancsnok szórakozottan bólintott, és megkérdezte:

- Mire számított, mi fog történni akkor, amikor Miss Winter átadja az információt Mr. Viluekis-nek?

- Azt reméltem, uram - felelte Martand -, hogy Mr. Viluekis a hölggyel szemben talán nem lesz annyira ellenséges, amennyire másokkal szemben lenne; hogy kevésbé érzi fenyegetve magát. Azt reméltem, hogy kacagni fog egyet, ezt követően kijelenti, hogy ez az egyszerű ötlet rég eszébe jutott, és a merítők már javában dolgoznak, hogy begyűjtsék a kémiai reakcióhoz szükséges anyagokat. Aztán pedig, miután megszabadul Miss Wintertől, sürgősen beindítja a merítőket, majd jelenti önnek, hogy elkezdett dolgozni, és persze gondosan elfelejt említést tenni rólam, illetve Miss Winterről.

- Fel sem merült önben, hogy Mr. Viluekis elveti az egész ötletet, mert kivitelezhetetlennek ítéli?

- Láttam rá esélyt, de szerencsére nem így történt.

- Ezt meg honnan tudja?

- Mert fél órával azután, hogy őrizetbe vettek, a börtönömnek kiszemelt kabinban a lámpák érzékelhetően elhalványultak, és nem világosodtak ki újra. Feltételeztem, hogy Mr. Viluekis a lehető legkisebbre csökkentette a hajó energiafogyasztását, és mindent bedobott a varázsüstjébe, hogy a kémiai reakció elengedő energiát szolgáltasson a begyújtáshoz.

A kapitány résnyire húzta a szemét, és szigorú hanghordozással megkérdezte:

- Miért volt biztos abban, hogy képes manipulálni Mr. Viluekis-t? A nyakamat tenném arra, hogy még sosem került szembe fúziós szakértővel, vagy tán tévedek?

- Nos, valóban nem, viszont évtizedekig tanítottam alapiskolában, uram. Éppen eleget foglalkoztam gyerekekkel.

A kapitány néhány pillanatig még merev, zordon arcot vágott, de aztán lassan elmosolyodott, és kijelentette:

- Ön tetszik nekem, Mr. Martand, de ez nem segít magán. Amennyire meg tudom ítélni, a számításai beváltak. Pontosan úgy történt, ahogyan remélte. De vajon tisztában van azzal, hogy mi következik most?

- Tisztában leszek, ha elmondja - felelte óvatosan Martand.

- Mr. Viluekis-nek értékelni kellett az ön javaslatát, és el kellett döntenie, hogy kivitelezhető vagy nem. Aztán el kellett végeznie egy sor gondos beállítást, hogy a rendszer képes legyen kémiai reakciókat lebonyolítani úgy, hogy közben ne szálljon el a jövőbeli magfúzió lehetősége. Meg kellett határoznia a reakció biztonsági korlátait, a tárolandó energiatartalékot, a határt, amelyet elérve már meg lehet próbálkozni a biztonságos begyújtással, valamint az ugrás típusát és jellegét. Mindezt gyorsan kellett végrehajtani, és ezt csakis egy fúziós szakértő tudta végrehajtani, senki más. Sőt érzésem szerint még egy átlagos fúziós szakértő sem tudta volna végrehajtani, de Mr. Viluekis még fúziós szakértőnek is kivételes tehetség. Eddig tudott követni?

- Nagyjából...

A kapitány a falon függő kronométerre pillantott, és felnyitotta az egyik ablak védőlemezét. Odakint teljes sötétség uralkodott, pontosan úgy, ahogyan az elmúlt két napban.

- Mr. Viluekis tájékoztatott arról az időpontról, amikor is megpróbálkozik a begyújtással. Úgy véli, menni fog, és én feltétel nélkül megbízom az ítéletében.

- Ha téved - jegyezte meg elkomorulva Martand -, ugyanott leszünk, ahol eddig voltunk, azzal a különbséggel, hogy egy csepp energiánk sem marad.

- Ezzel magam is tisztában vagyok - felelte Hanson -, és miután talán érez némi felelősséget azért, mert beleplántálta az ötletet a fúziós szakértő agyába, úgy gondoltam, hogy nem bánná, ha itt, az én társaságomban várná végig az előttünk álló feszült pillanatokat.

Mindkét férfi némán figyelte a nyomasztó feketeséget. Teltek a másodpercek, aztán a percek. Hanson nem közölte a határidőt, és Martand semmiből sem tudta megítélni, hogy lejárt-e már, avagy sem. Legfeljebb annyit tehetett, hogy időről időre odapillantott a kapitány arcára, de azon mindvégig közönyös kifejezés ült.

Aztán megérezte azt a furcsa rándulást a bensőjében, amely szinte azonnal eltűnt - mintha egy századmásodpercre begörcsölt volna a hasfala. Végrehajtották az ugrást.

- Csillagok... - suttogta elégedetten, mély átérzéssel Hanson. Az ablakon túl fényes pontok milliói ragyogtak fel, és Martand úgy érezte, hogy ennél szebb, boldogítóbb látványt még sosem látott.

- És másodpercre pontosan - tette hozzá a parancsnok. - Gyönyörű munka. Pillanatnyilag alig van némi energiánk, de egy-három héten belül tele leszünk, és az utasaink addig is élvezhetik a kilátást.

Martand túlságosan elgyengült a megkönnyebbüléstől ahhoz, hogy megszólaljon.

A kapitány szembefordult vele, és beszélni kezdett:

- Most pedig, Mr. Martand... az ötlete elismerést érdemel. Az vitatható, hogy ön mentette meg a hajót, és annak valamennyi utasát. Az is vitatható, hogy Mr. Viluekis rövid időn belül magától is rájött volna a megoldásra. De az már nem lehet vita tárgya, hogy nem derülhet ki soha, semmilyen körülmények között, hogy ön milyen szerepet játszott az ügyben. A munkát Mr. Viluekis végezte el, méghozzá a rá oly jellemző virtuozitással, és ez még akkor is igaz, ha figyelembe vesszük, hogy az alapötlet öntől származott. Mr. Viluekis-t elő fogják léptetni, és méltó elismerésben lesz része. Ön viszont nem fog kapni semmit.

Martand hallgatásba burkolózott néhány pillanatra, majd csendesen megszólalt:

- Megértem, parancsnok úr, megértem. Egy fúziós szakértő nélkülözhetetlen, míg én, az egyszerű utas nem számítok. Mr. Viluekis talán hasznavehetetlenné válik, amennyiben a büszkeségén akár csak a legkisebb csorba esik, és önök nyilván nem engedhetik meg, hogy elveszítsék őt. Ami pedig engem illet... hát, legyen, ahogy óhajtja. További szép napot, parancsnok úr!

- Nem távozhat, Mr. Martand - jelentette ki a kapitány -, nem bízhatunk önben.

- Ne aggódjon, nem mondok senkinek semmit.

- Lehet, hogy nem áll szándékában, de merő véletlenségből kicsúszhat a száján valami. Nem vállalhatjuk a kockázatot. Az utazás hátralévő idejére fogdába kerül.

- Micsoda? - Martand értetlenül meredt a parancsnokra. - Megmentettem magát, a maga átkozott hajóját... és a fúziós szakértőjét!

- Pontosan ezért. Mert megmentette. így működnek a dolgok.

- És hol marad az igazság?

A kapitány a fejét csóválva válaszolt:

- Az ritka árucikk, elismerem, és néha túl drága ahhoz, hogy megengedhessük magunknak. Még a kabinjába sem térhet vissza. És az utazás végéig nem találkozhat senkivel.

Martand a mutatóujja hegyével megdörzsölte az arca oldalát.

- Ezt "bizonyára nem szó szerint érti, parancsnok - jegyezte meg gondterhelten.

- De igen, pontosan úgy értem - felelte nyugodtan Hanson.

- Csakhogy van még valaki, akinek eljárhat a szája, persze csak véletlenül, akarata ellenére. Jobban teszi, ha Miss Wintert is bezárja mellém a fogdába.

- Hogy kétszeresen legyek igazságtalan?

- Az ember könnyebben elviseli a nyomorúságot, ha nincs egyedül - felelte Martand.

És ekkor a kapitány végre elmosolyodott, és azt dörmögte:

- Ebben alighanem igaza van...

Idegen a Paradicsomban

1.

Anthony és William testvérek voltak. Nem abban az értelemben, hogy mindketten az emberi fajhoz tartoztak, és nem is abban, hogy ugyanabban a neveidében nőttek fel. Szó sincs róla! Hanem a szó legszorosabb, biológiai értelmében. Rokonok voltak, azzal a szóval élve, amely már évszázadokkal korábban, a Katasztrófát megelőző korokban is kissé archaikus ízű lett, holott akkoriban az a törzsi fogalom, a család még jelentett valamit.

Milyen zavarba ejtő!

A gyermekkora vége óta eltelt évek során Anthony kis híján megfeledkezett róla. Akadtak olyan időszakok, amikor hosszú hónapokon át eszébe sem jutott. De most, mióta ő és William a Sors különös tréfájából összekerültek, azon kapta magát, hogy gyötrelmes korszakot kénytelen átélni.

Talán könnyebben viselte volna, ha a körülmények nyilvánvalóvá teszik az egészet. Ha, akárcsak a Katasztrófa előtti időkben - Anthony egy időben sokat olvasott a történelemről -, közös lett volna a vezetéknevük, és az már önmagában véve hirdette volna a kettejük viszonyát.

Manapság persze, az ember olyan vezetéknevet vett fel, amilyent csak akart, és akár hetente megváltoztathatta, ha úgy tartotta kedve.

William az Anti-Aut nevet adta magának. Józan hivatástudatból ragaszkodott hozzá. Ez persze csak rá tartozott, de mindenképpen rossz ízlésre vallott. Anthony a Smith mellett döntött, amikor betöltötte a tizenharmadik életévét, és azóta sem érzett késztetést arra, hogy megváltoztassa. Egyszerű volt, könnyen betűzhető, és eléggé egyedi, mivel még sosem találkozott senkivel, aki ugyanezt a nevet viselte. Valaha rendkívül elterjedt volt - a pre-Kat korok emberei között -, ami magyarázattal szolgált a mostani ritka előfordulására.

Ám a nevük különbözősége nem jelentett semmit, amikor ők ketten együtt voltak. Ugyanis pontosan ugyanúgy néztek ki.

Akár ikrek is lehettek volna - csakhogy ikerterhesség esetén az egyik magzat nem kaphatott lehetőséget arra, hogy megszülessen. Csakis úgy hasonlítottak egymásra, ahogyan az néha megesett a testvérek között. Anthony Smith öt évvel fiatalabb volt a bátyjánál, de mindkettejük arcából ugyanaz a sasorr meredt előre, mindkettejük szemére ugyanolyan duzzadt, súlyos szemhéj borult, és mindkettejük állán ott húzódott az az alig észrevehető mélyedés - az átkozott genetikai véletlen által felrajzolt ismertetőjegy. Mintha a szüleik holmi monotónia iránti rajongásból egyenesen erre vágytak volna, amikor ismételtek.

Miután egymás mellé kerültek, egy jó darabig megrökönyödött pillantásokat váltottak ki másokból, aztán persze kínos hallgatás következett. Anthony megpróbált nem odafigyelni az idegesítő jelenségre, de William a puszta nyakasság - vagy a perverzió - kedvéért az esetek többségében sietve közölte:

- Testvérek vagyunk.

- Oh... valóban? - kérdezték ilyenkor mások, és egy-két pillanatig még feszülten toporogva várakoztak, mintha szerették volna megkérdezni, hogy "és esetleg valódi vértestvérek"? De végül mindig győzött a jó modor. Az illető elfordult, és úgy tett, mintha nem érdekelné a dolog. Ez persze eléggé ritkán fordult elő. A Program munkatársai tudták (hogyan is lehetett volna elkerülni, hogy ne szerezzenek róla tudomást?), hogy ők ketten testvérek, és igyekeztek kerülni az efféle helyzeteket.

Nem mintha William rossz fickó lett volna. Egyáltalán nem volt az. Ha nem lett volna Anthony testvére, vagy ha az is lett volna, de annyira másképp nézett volna ki, hogy palástolni lehessen a tényt, valószínűleg remekül kijöttek volna egymással.

Így viszont...

Az sem könnyített a dolgon, hogy gyerekkorukban együtt játszottak, és ugyanabban a neveidében végezték alapfokú tanulmányaikat - Anya fondorlatos manővereinek jóvoltából. Anya, miután két fiút szült ugyanattól az apától, és ezzel elérte a határt (nem felelt meg a harmadik gyermek szüléséhez előírt szigorú követelményeknek), úgy szervezkedett, hogy egyetlen úttal meglátogathassa mindkét fiát. Különc asszony volt, az biztos...

Elsőnek természetesen William hagyta el a neveidét, miután ő volt az idősebb. Tudományos pályára lépett, és génsebész lett. Anthony, mialatt még a neveidében lakott, az anyja leveleiből tudomást szerzett erről a tényről. Ekkorra már elég idős volt ahhoz, hogy határozottan beszéljen a nevelőnőkkel, és onnantól kezdve nem érkezett több levél. Ám az utolsóra mindig emlékezett azért a gyötrő szégyenért, amit őrá hozott.

Végül Anthony is tudományos pályára lépett. Tehetségesnek mutatkozott, és késztetést is érzett magában. Még híven emlékezett arra, hogy milyen vad - és ahogy később rádöbbent, látnoki - félelem szállta meg amiatt, hogy összetalálkozik a bátyjával. Ezért aztán telemetrikusnak tanult, ami olyan távol esett a génsebészettől, hogy ő és a fivére a szakmájuk gyakorlása során sosem sodródhattak egymás mellé - legalábbis Anthony így hitte.

Aztán a Merkúr-program kibontakozása megváltoztatta a körülményeket.

Történetesen eljött a perc, amikor úgy látszott, a Program zsákutcába jutott. Ekkor került elő a javaslat, amely megmentette a nagy tervet, és ezzel egy időben belerántotta Anthonyt abba a kényszerhelyzetbe, amit a szülei készítettek elő a számára. És ebben az egészben az volt a legjobb és a leginkább ironikus, hogy Anthony volt az, aki teljességgel gyanútlanul előállt a javaslattal.

2.

Anti-Aut William tudott a Merkúr-programról, de csak annyit, amennyit a végtelen felé utazó Csillagszondáról, amely az ő születése előtt indult útnak, és még jóval a halála után is úton lesz; és csak annyit, amennyit a marsi kolóniáról, illetve a kisbolygók gyarmatosítását célzó, folyamatosan zajló kísérletekről.

Számára ezek a dolgok csupán az elméjének távoli perifériáján léteztek, és nem bírtak különösebb jelentőséggel. Az űr meghódítására tett erőfeszítések sosem kerültek közelebb az érdeklődésének középpontjához, egészen addig a napig, amíg a kattogóból előbújó papíron szerepelt néhány fénykép, amelyek a Merkúr-programban részt vevő kutatókat ábrázolták.

William tekintete nem is a képeken, hanem az egyik néven akadt meg - az illetőt Anthony Smith-nek hívták. Emlékezett még arra, hogy a fivére ezt a furcsa nevet választotta, és persze Anthonyra is emlékezett. És biztosra vette, hogy nem létezik két Anthony Smith.

Aztán megnézte magát a fényképet, és az arcot nem lehetett eltéveszteni. Hirtelen támadt szeszélyes ötlettől vezérelve belenézett a falon lógó tükörbe, hogy ellenőrizze a dolgot. Igen, az arcot nem lehetett eltéveszteni.

Nevethetnékje támadt, egyszersmind rosszul érezte magát, mert nem mulasztotta el felismerni a jövőbeli kínos helyzet lehetőségét. Ők ketten - azzal az undok frázissal élve - vértestvérek. De mihez is kezdhetne? Hogyan hozhatná helyre a tényt, hogy mind az apja, mind az anyja híján volt a képzelőerőnek?

Bizonyára zsebre gyűrte a levelet, merő szórakozottságból, amikor elindult dolgozni, mert ebédidő alatt a kezébe akadt. Ekkor ismét szemügyre vette. Anthony okosnak tűnt. A kép éles volt - a kattogok egy ideje már kiváló minőségben nyomtattak.

Az asztaltársa, Marco Fene-tudja-mi-a-másik-neve-ezen-a-héten kíváncsian megkérdezte:

- Mit bámulsz ennyire, William?

William valamiért átadta neki a papírt.

- Ez itt a testvérem - mondta, és hirtelen úgy érezte magát, mintha csalánba nyúlt volna.

Marco alaposan megnézte a képeket, és megkérdezte:

- Kicsoda? Az a fickó, aki melletted áll?

- Nem, az a fickó, aki én vagyok. Úgy értem, az a fickó, aki úgy néz ki, mint én. Ő az öcsém.

Ezúttal hosszabb szünet következett. Marco végül visszaadta a levelet, és gondosan közönyös hangon megkérdezte:

- Közösek a szüleitek?

- Igen.

- Apátok és anyátok is ugyanaz?

- Igen.

- Képtelenség!

- Szerintem is - dünnyögte William, és felsóhajtott. - Nos, az írás szerint telemetrikusként dolgozik Texasban, én pedig autistákkal foglalkozom itt. Akkor meg mit számít?

A nap hátralévő részében nem gondolt a levélre, és estefelé el is dobta. Nem akarta, hogy a jelenlegi ágyasa véletlenül rátaláljon. A nőnek harsány humora volt, amit ő egyre fárasztóbbnak talált. Egyedül annak örült, hogy a nő nem vágyott gyerekre. Maga William néhány évvel korábban már nemzett egyet. Az a kis barna, Laura vagy Linda, vagy hogy hívták, működött közre.

Azt követően hosszú idő telt el, majdnem egy teljes év, amikor előkerült Randall ügye. Ha William ezt megelőzően nem sokat gondolt a testvérére - márpedig egyáltalán nem gondolt rá onnantól kezdve nem volt rá sem ideje, sem energiája.

Randall már a tizenhatodik évét is betöltötte, amikor William első ízben hírt kapott róla. A fiú egyre jobban magába zárkózott, és a lakóhelyéül szolgáló kentuckyi nevelde vezetősége úgy döntött, hogy törli őt. És persze a törlés előtt alig nyolc-tíz nappal jutott eszébe valakinek, hogy jelentést küldjön Randallról az Emberkutató Intézet (közkeletű nevén Homológiai Intézet) New Yorkban működő központjának.

William több más irattal együtt kapta meg a jelentést, és Randall jellemzésében nem volt semmi, ami felkeltette volna az érdeklődését. Viszont éppen egy hosszabb körutazásra indult (a lehető legfárasztóbb módon, vagyis felszíni tömegközlekedési eszközökkel), hogy felkeressen néhány neveidét, és ezek közül az egyik Nyugat-Virginiában működött. Odautazott, aztán csalódottságában legalább ötvenedszerre megesküdött, hogy a jövőben ezeket a látogatásokat a televíziókon keresztül bonyolítja le. Ezt követően úgy gondolta, hogy ha már idáig elvonszolta magát, akkor benézhet a kentuckyi neveidébe, mielőtt hazafelé veszi az irányt.

Nem számított semmi különösre.

Viszont tíz percig sem tanulmányozta Randall génmintáját, amikor is felhívta az Intézetet, és számítógépes feldolgozást kért. Hátradőlt a székén, és valósággal beleizzadt a gondolatba, hogy egy utolsó pillanatban támadt késztetés hozta őt ide, és e nélkül a késztetés nélkül Randallt néhány nappal később törölték volna. A semleges és közönyös kifejezés valójában az eutanáziát jelentette - az eljárás során erős altatóval vonták be az alany bőrének egy részét, amely felszívódva bekerült a vérébe, és békés álomba ringatta őt, amely egészen a halálig mélyült. Az altatónak volt ugyan egy huszonhárom szótagból álló hivatalos neve, de William csak "nirvánaaknának" hívta, ahogyan mindenki más is.

William nagy nehezen összeszedte magát, és megkérdezte a nevelőnőt:

- Mi a teljes neve?

- Senki Randall, tanuló.

- Senki? - kiáltotta William.

- Igen, tavaly választotta magának - felelte ártatlanul pislogva a középkorú asszony.

- És ez nem tűnt fel maguknak? - háborgott felindultan William. - Senki? És eszükbe sem jutott, hogy jelentést kéne írniuk róla?

- Nem gondoltuk, hogy... - kezdett mentegetőzni a nevelőnő, és elvörösödött zavarában.

William leintette - mi haszna volna a veszekedésnek? Amúgy meg, honnan is tudhatta volna az asszony? A megszokott, tankönyvi kritériumok alapján a génmintázat nem árult el semmi különöset. Ugyanakkor tartalmazott egy rejtőzködő génkombinációt, amelyet William és a munkatársai autista gyerekeken való kísérletek során, húsz év munkájával térképeztek fel - de a gyakorlatban még sosem találkoztak vele.

Ilyen közel a törléshez!

Marco, a csapat legkonokabb tagja, panaszosan megjegyezte, hogy a neveldék valahogy sosem tudják eltalálni, hogy mikor kell cselekedniük: túl korán hajtanak végre abortuszt, és túl későn törlést. Ezúttal is hangot adott a nézetének, miszerint valamennyi génmintázatot hagyni kellene, hadd fejlődjön legalább az első szűrővizsgálatig, és nem szabadna törölni senkit, amíg az illetőt nem látta egy homológus.

- Ehhez nincs elég homológus - válaszolta higgadtan William.

- Ha mást nem is, legalább a számítógépen átfuttathatnánk a génmintát - vitatkozott Marco.

- Hogy megmentsünk valamit, ami a hasznunkra lehet?

- Bármilyen homológiai célra, akár itt, akár másutt. Ahhoz, hogy megfelelően megértsük saját magunkat, működés közben kell tanulmányoznunk a géneket, márpedig az abnormális és elfajzott minták adják a legtöbb információt. Mióta autistákkal kísérletezünk, többet tudtunk meg a homológiáról, mint előtte összesen.

William, aki "homológia" helyett inkább "az ember genetikai élettana" kifejezést szerette használni, a fejét rázva válaszolt:

- Akárhogy is van, óvatosan kell eljárnunk. Akármilyen hasznosnak állítjuk be a kísérleteinket, puszta társadalmi jóváhagyás alapján működünk, amit csak vonakodva szoktak megadni. Elvégre emberéletekkel játszunk.

- Hasznavehetetlen emberekkel. Törlésre érett emberekkel.

- A gyors és kellemes törlés egy dolog - jelentette ki William. - A kísérleteink, amelyek rendszerint hosszúra nyúlnak, és gyakran óhatatlanul kellemetlenek, egy teljesen másik dolog.

- Néha segítünk az alanyokon - érvelt elszántan Marco.

- Néha pedig nem segítünk rajtuk.

A vita valójában értelmetlen volt, miután semmiképpen sem lehetett megnyugtatóan lezárni. Külön gondot okozott, hogy a homológusok túlontúl kevés valóban érdekes abnormális mintához jutottak hozzá, és az emberiséget sehogyan sem lehetett nagyobb termelésre buzdítani. A Katasztrófa által okozott trauma még manapság sem tűnt el az emberekből, ami egyebek mellett az alacsony népszaporulatban nyilvánult meg.

Az űr meghódítása iránti lázas érdeklődést vissza lehetett követni (és egyes szociológusok meg is tették) a Katasztrófának köszönhető felismeréshez, miszerint az élet a bolygón rendkívül törékeny.

Na, mindegy...

Még egyetlen homológus sem találkozott Senki Randallhoz hasonló alannyal. Az ő esetében az autizmus a rendkívül ritka génmintázatra jellemző módon lassan nyomult előre, és ennek révén tőle többet lehetett tanulni, mint bármely más, hasonló stádiumban járó betegtől. A kutatók még az utolsó világos gondolatait is elcsípték a laboratóriumban, mielőtt teljességgel bezárkózott, és végleg visszahúzódott a bőre által képezett fal mögé - semmi sem érdekelte, és senki sem érhette el őt.

A kutatók ekkor belekezdtek a hosszú eljárásba, amelynek során a mind hosszabb ideig tartó mesterséges stimulusoknak kitett Randall egyre többet és többet mutatott meg az agya belső működéséből, és ezzel páratlan információkat szolgáltatott az emberi agy általános működéséről - a normálisnak nevezettekéről is, az övéhez hasonlóakéról is.

Elképesztő mennyiségű adat gyűlt össze, amelynek láttán William kezdte úgy érezni, hogy az autizmus visszafordításáról szőtt álmai egyszer talán valósággá válnak. Szívmelengető boldogság járta át, amiért az Anti-Aut vezetéknevet választotta.

És amikor a Randallal végzett munkája feletti örömének csúcsán járt, felhívták Dallas-ból, aztán egyre nagyobb nyomást gyakoroltak rá, hogy hagyja abba a munkáját, és álljon neki egy teljesen más jellegű probléma megoldásának.

Utólag visszanézve sosem tudott rájönni arra, hogy végül miért egyezett bele a dallas-i látogatásba. Végül persze belátta, hogy milyen szerencsésen döntött akkor

- de mi győzte meg arról, hogy így tegyen? Talán már a kezdet kezdetén támadt egy homályos előérzete? Megsejtette, hogy mi lesz belőle? Az teljességgel lehetetlen...

Vagy a fivére fényképe váltotta ki belőle? Az teljességgel lehetetlen...

Mindenesetre hagyta magát rábeszélni az utazásra, és csak amikor a repülőgép mikromáglyájának halk zümmögése megváltozott, valamint az agrav hajtóművek bekapcsolódtak a végső megközelítéshez, csak akkor jutott eszébe a fénykép - vagy legalábbis az emléke ekkor siklott át a tudattalanjából az elméjének tudatos részébe.

Ekkor már tisztán emlékezett arra, hogy Anthony Dallasban dolgozik, méghozzá a Merkúr-programon. Erről szólt a fényképek alatti felirat. William nyelt egyet, amikor a lágy huppanás elárulta neki, hogy az utazás véget ért. Az ösztönei azt súgták, hogy keserves időszaknak néz elébe.

3.

Anthony a tágas fogadótetőn várta az érkező szakértőt - természetesen nem egymagában. Egy tekintélyes méretű delegáció tagja volt - ez a méret már önmagában véve is jelezte, hogy a kutatók mennyire elkeseredettek -, noha a ranglétra alján állók közé tartozott. Kizárólag azért lehetett jelen a nagy eseményen, mert tőle származott az eredeti javaslat.

Ennek gondolatától enyhén ugyan, de folyamatosan rosszul érezte magát. Az ötletével akarata ellenére belevetette magát a dolgok sűrűjébe. Noha általános helyeslés és elismerés fogadta a javaslatát, a munkatársai és a főnökei újra és újra éreztették, hogy ő rukkolt elő vele. így aztán tisztában volt azzal, hogy ha a program netán kudarccal zárulna, a kollégái egyszerűen kivonulnának a tűzvonalból, és ott hagynák őt szabadon vadászható célpontnak.

Utóbb néha eltűnődött azon a lehetőségen, hogy talán a homológusként dolgozó fivéréhez kötődő ködös emlékek sugallták az ötletet. Lehet, hogy így történt, de nem szükségszerűen. A javaslat olyan logikusnak és magától értetődőnek tűnt, hogy minden bizonnyal akkor is eszébe jutott volna, ha a testvére egy másfajta, ártalmatlan hivatást űzne, például fantasztikus novellákat írna hetilapoknak, vagy ha egyáltalán nem is volna testvére.

A történet a belső bolygókról szólt...

A Holdon és a Marson már jó ideje működtek telepek. Az emberiség elérte a nagyobb kisbolygókat és a Jupiter holdjait, és már javában készültek a tervek arra, hogy személyzettel repülő űrhajó utazzon a Titánhoz, a Szaturnusz legnagyobb holdjához, méghozzá úgy, hogy egy Jupiter körüli fordulót használ fel a gyorsításhoz. És mégis, noha elérhető közelségbe került a nagy vállalkozás, amelynek során néhány űrhajós hét évig tartó körutazást tesz majd a Naprendszer külső vidékein, a Naptól való félelem miatt továbbra sem nyílt esély arra, hogy ember lépjen a legbelső bolygókra.

A Föld pályáján belül keringő két bolygó közül a Vénusz kevésbé tűnt vonzónak. Ezzel szemben a Merkúr...

Anthony még nem csatlakozott a programhoz, amikor Nagy Dimitrij (valójában eléggé alacsony volt) megtartotta híres beszédét, amely kellően meghatotta a Világkongresszus tagjait ahhoz, hogy áldásukat adják a Merkúr-program beindításához szükséges pénzalap létrehozásához.

Anthony akkoriban megszerezte a hangszalagokat, és végighallgatta Dimitrij beszámolóját. A beszéd nem nélkülözte a hagyományos elemeket, de valahogy mégis rögtönzöttnek tűnt, és talán valóban az volt. Ám a szónok tökéletesen építette fel, és lényegében magában foglalta mindazon irányelveket, amelyek mentén a Merkúr-program azóta is működött.

A legfőbb pontja arról szólt, hogy súlyos hiba volna addig várni, amíg a műszaki fejlettség lehetővé teszi, hogy emberi lények utazzanak a Nap közelébe, és túléljék annak könyörtelen sugárzását. Dimitrij azzal érvelt, hogy a Merkúr egyedülálló környezet, amely rengeteg mindenre megtaníthatja az emberiséget, és hogy a bolygó felszínén végzett folyamatos megfigyelések révén olyan ismereteket lehet szerezni a Napról, amelyeket máskülönben semmiképpen.

Feltéve, hogy sikerül egy embert helyettesítő gépezetet, röviden szólva robotot küldeni a Merkúrra.

A szükséges fizikai jellemzőkkel bíró robotot meg lehetett építeni. A landolás manapság már könnyed volt, akár egy kézcsók. De mihez kezdjen a robot, miután leszállt a felszínre? Végezzen méréseket és megfigyeléseket, és ezek alapján cselekedjen. Viszont a Program munkatársai azt akarták, hogy a cselekedetei legyenek bonyolultak és kifinomultak, legalábbis potenciálisan, és korántsem voltak biztosak abban, hogy miféle megfigyeléseket kellene végeznie.

Hogy készen álljon valamennyi logikus lehetőségre, és képes legyen a megkívánt bonyolult cselekedetekre, a robotnak egy számítógépet kell tartalmaznia (Dallasban egyesek "agy"-ként hivatkoztak rá, de Anthony megvetette ezt a szokást - később úgy vélte, hogy talán azért, mert az agy volt a fivére szakterülete). Méghozzá egy, az emlősök agyának teljesítményével vetekedő, rendkívül összetett és sokoldalú számítógépet.

Csakhogy a kutatók nem tudtak ilyen gépet építeni, és különösen nem tudták elég könnyűvé varázsolni ahhoz, hogy elrepíthessék a Merkúrig, és letegyék annak felszínére - vagy ha ez még sikerült is volna, nem tudták akkorára összezsugorítani, hogy a tervekben szereplő robot szabadon hordozhassa. Remélni lehetett, hogy a pozitron-utas masinákkal játszadozó robotkutatók egy napon képesek lesznek majd efféle berendezést készíteni, de ez a nap még nagyon távolinak tűnt.

Egyedül az a megoldás látszott kivitelezhetőnek, hogy a robot azonnal visszaküldi a Földre az észleléseit, majd a Földön egy számítógép kiértékeli az adatokat, és azok alapján irányítja a robot cselekedeteit. Röviden összefoglalva: a robot teste a Merkúron lesz, míg az agya a Földön.

Miután megszületett ez a döntés, a telemetrikusok kulcsszereplővé léptek elő, és ekkortájt történt, hogy Anthony csatlakozott a programhoz. Egyike lett azon kutatóknak, akik kitalálták a módszert, amellyel a számítógép rádiójeleket fogadhatott és küldhetett legalább ötven, legfeljebb száznegyven millió mérföldes távolságra, méghozzá a Nap felé, és azon túlra, miközben maga a csillag a legvadabb módokon zavarta azokat a jeleket.

Anthony szenvedélyesen látott munkához, és ennek, valamint a tapasztalatainak köszönhetően sikereket könyvelhetett el. Élen járt annak a három reléállomásnak a megtervezésében, amelyeket a Merkúr körül állítottak pályára. A Merkúr Orbitereknek nevezett mesterséges holdjainak mindegyike képes volt rádiójeleket fogadni a Merkúrról és továbbítani a Föld felé, illetve fordítva, a Földtől fogadni és a Merkúrra továbbítani. Mindhárom ellenállt a Nap különféle sugárzásainak, és ami ennél is fontosabb, mindhárom ki tudta szűrni a szoláris interferenciát.

Három ugyanilyen Orbiter került Föld körüli pályára. Valamivel több mint egymillió mérföldre keringtek a bolygótól, észak-déli irányban, messze az ekliptika síkja felett és alatt, hogy akkor is fogadhassák és továbbíthassák a jeleket, amikor a Merkúr a Nap mögött jár, és nem lehet elérni a Föld felszínéről.

Végül már "csak" maga a robot volt hátra - a robotikusok és a telemetrikusok együttműködésével megteremtett csodálatos gépezet. A tíz egymást követő modell közül a legutolsó és egyben a legbonyolultabb térfogata alig kétszer haladta meg egy emberi test térfogatát, és mindössze ötször nyomott többet, mint egy átlagos ember, és mégis, sokkal többet érzékelt, és sokkal többre volt képes, mint egy emberi lény - de csakis megfelelő irányítás mellett.

Hogy a robot irányításához mennyire bonyolult számítógépre van szükség, az hamar nyilvánvalóvá vált. A kutatók rájöttek, hogy a válaszlépéseknek azonnal módosulniuk kell, hogy lehetővé tegyék a menet közben előálló változások követését. És minden egyes válaszlépésnek önmagában véve is meg kellett felelnie a változások összes lehetséges variációjának, így a vezérlés működése többé-kevésbé egy sakkjátszma lefolyásához hasonlított. A számítógép kiértékelte a beérkező adatokat, figyelembe vette az összes lehetséges variációt, döntést hozott, felmérte a döntés következményeit és az időközben előálló változásokat, ismét döntött, ismét felmért, ismét kiértékelt, és így tovább a végtelenségig... A telemetrikusok végül egy számítógépet használtak, hogy beprogramozzák azt a számítógépet, amely megtervezte a programját annak a számítógépnek, amely beprogramozta a robotvezérlő számítógépet.

Végül az egész zűrzavarba torkollott.

A robot Arizonában, egy sivatagi bázison volt, és önmagában véve jól dolgozott. A számítógép Dallasban működött, és korántsem irányította megfelelően a robotot, még a tökéletesen ismert földi feltételek mellett sem. Akkor hogyan is várhatták volna el...

Anthony híven emlékezett arra a napra, amelyiken előhozakodott a javaslatával. Az 553. évben, július negyedikén történt. Már csak azért is emlékezett az időpontra, mert tudott arról, hogy július negyedike valaha fontos dátum volt a Dallas-régióban a pre-Kat korszakban, vagyis fél évezreddel korábban... egészen pontosan 553 éve.

A csapat éppen ebédelt, és elsőrangú ételeket kapott. A régió környezeti viszonyait gondosan szabályozták, és a Program személyzete elsőbbséget élvezett az alapvető élelmiszerek kiosztásánál, így aztán szokatlanul bőséges választék állt a kutatók rendelkezésére. Anthony aznap úgy döntött, hogy megpróbálkozik a sült kacsával.

A sült kacsáról kiderült, hogy remek ennivaló, valóságos ínyencfalat, aminek hatására Anthony a szokottnál jobban elengedte magát. Rajta kívül mindenki más eléggé nyomott hangulatban volt, és Ricardo egyre csak azt hajtogatta:

- Nem fog sikerülni. Lássuk be végre! Nem fog sikerülni.

Nem lehetett megállapítani, hogy a csapat tagjai közül hányan és hányszor gondoltak már ugyanerre, viszont általános szabálynak számított, hogy ennyire nyíltan senki sem mondhatja ki. A nyílt pesszimizmus megadhatta a végső lökést ahhoz, hogy a támogatások megszűnjenek (a vezetőség az elmúlt öt év folyamán mind nehezebben tudott pénzt szerezni a Programhoz), és akkor minden esély elszállt volna - ha egyáltalán volt is valaha esély.

Anthony rendszerint ritkán hagyta, hogy eluralkodjon rajta a derűlátás, de most, hogy az ízekben tobzódva falta a sült kacsát, pompásan érezte magát, és fennhangon megszólalt:

- Miért ne sikerülne? Mondd meg, és én megcáfollak!

A kihívás hallatán Ricardo résnyire vonta fekete szemét, és megkérdezte:

- Mondjam el, hogy miért nem fog sikerülni?

- Persze! Rajta, kezdheted!

Ricardo a székével megpördülve szembefordult Anthonyval, és a fejét csóválva válaszolt:

- Ugyan már, nincs ebben semmi rejtély! Nagy Dimitrij sosem fogja nyíltan beleírni a jelentéseibe, de te is tudod, és én is tudom, hogy a Merkúr-program sikeréhez olyan számítógépre van szükségünk, amelyik ugyanolyan bonyolult, mint az emberi agy, akár itt van a Földön, akár átküldjük a Merkúrra. És ilyent nem tudunk összerakni. Ezek után felteszem a kérdést, hogy mit is csinálunk mi itt, azon kívül, hogy hazug játszmákat játszunk a Világkongresszussal, és megpróbálunk pénzt csinálni a látszatmunkából, illetve az esetleges melléktermékekből?

Anthony ekkor önelégült mosolyra húzta a száját, és kijelentette:

- Ezt könnyű megcáfolni. Már meg is adtad a választ a saját kérdésedre! (Csak játszani akart? Vagy a fejedelmi lakoma élménye váltotta ki belőle ezt a hatást? Vagy a vágy, hogy ugrassa egy kicsit Ricardót?... Esetleg egy önkéntelen gondolat, amelyet a fivére sugallt neki? Utólag semmiképpen sem tudta megítélni.)

- Miféle választ? - kérdezte Ricardo, és felállt a székéről. A magas és szinte betegesen vézna alak sosem gombolta be fehér labor köpenyét. Összefonta a karját a mellkasa előtt, és minden tőle telhetőt megtett, hogy a továbbra is ülő Anthony fölé tornyosuljon. - Miféle választ? - ismételte részben értetlenül, részben ingerülten.

- Azt mondod, hogy egy olyan számítógépre van szükségünk, ami ugyanolyan bonyolult, mint az emberi agy. Tiszta sor, akkor építsünk egy ilyent.

- Éppen az a lényeg, te szerencsétlen, hogy nem tudunk...

- Mi nem tudunk. De léteznek mások is.

- Miféle mások?

- Kutatók, akik az aggyal foglalkoznak, természetesen - válaszolta higgadtan Anthony. - Mi csupán begyepesedett műszakiak vagyunk. Fogalmunk sincs arról, hogy milyen módon bonyolult az emberi agy, vagy hogy hol és milyen mértékig. Mi lenne, ha szereznénk egy homológust, és rábíznánk a számítógép megtervezését? - Azzal a szájába tömött egy hatalmas húsdarabot, és élvezettel rágcsálta. A hús ízére még sokáig és tökéletesen emlékezett, arra viszont csak homályosan, hogy mi történt ezután.

Ő maga úgy érzékelte, hogy a többiek nem veszik komolyan az ötletet. Néhányan felkacagtak, mások elismerően bólogattak, mintha Anthony ezzel az ügyes álokoskodással kivágta volna magát a szorult helyzetből, így aztán a nevetés inkább Ricardó-nak szólt. (Utólag persze mindenki azt állította, hogy komolyan vette a javaslatot.)

Ricardo szélesen elvigyorodott, Anthonyra szegezte a mutatóujját, és felcsattant:

- Tudod mit, ezt írd le! Lássuk csak, van-e benned annyi bátorság, hogy leírd azt, amit az imént mondtál! (Legalábbis Anthony erre emlékezett. Ricardo azonban makacsul állította, hogy fellelkesülve válaszolt: "Remek ötlet! Mi lenne, Anthony, ha hivatalos jelentésbe foglalnád?")

Akár így történt, akár úgy, Anthony leírta a javaslatot, Nagy Dimitrij pedig átvette és elolvasta. Az ezt követő négyszemközti megbeszélés során hátba veregette Anthonyt, és kijelentette, hogy egy ideje már ő maga is ebbe az irányba tapogatózott, de sietve hozzátette, hogy természetesen nem fogja ráírni a saját nevét a javaslatra. (Arra az esetre, ha az ügy kudarcba fulladna, gondolta ekkor Anthony.)

Néhány nappal később Nagy Dimitrij nekilátott, hogy kerítsen egy megfelelő homológust. Anthonynak eszébe sem jutott, hogy nem ártana odafigyelnie. Mit sem tudott a homológiáról, nem ismert homológusokat - leszámítva természetesen a fivérét, de őrá nem gondolt. Legalábbis tudatosan nem.

Így aztán Anthony is ott ácsorgott a fogadótérben, hogy eljátssza a maga jelentéktelen szerepét. A repülőgép ajtaja kinyílt, több tucatnyi ember tódult ki belőle, akik aztán a várakozók tömegébe olvadva sűrű kézfogások és ölelkezések kíséretében tartottak a kijárat felé. Anthony a sorára várva figyelte a kavargó sokaságot, aztán egyszer csak azon kapta magát, hogy a saját arcára mered.

Első zavarában nyakig vörösödött, és nagyon szeretett volna máshol lenni, egy innen legalább ezer mérföldre eső helyen.

4.

Ezekben a pillanatokban William azon sajnálkozott, hogy a testvére nem jutott eszébe hamarabb. Kellett volna... nagyon kellett volna...

Csakhogy más dolgok kötötték le a figyelmét. Először is, a felkérés jólesően legyezgette a hiúságát, aztán pedig egyre erősebb izgatottság uralkodott el rajta. Vagy talán szándékosan fojtotta el az emlékeit.

Először az a lelkesedés ragadta meg, amelyet Nagy Dimitrij tanúsított, amikor személyesen felkereste őt New Yorkban. Repülőgépen érkezett Dallas-ból, és ez máris csábítóan hatott Williamre, aki titokban krimiket szokott olvasni. A detektívregények szereplői mindig tömegközlekedési eszközökre szálltak, ha az ismeretlenség homályába burkolózva akartak utazni. Végül is az elektronikus utazás félig-meddig nyilvánosan zajlott - legalábbis a krimikben, ahol az ellenség az összes televíziós és rádióadást lehallgatta.

William ezt afféle humoros megjegyzés gyanánt el is mondta akkor, de Dimitrij alig figyelt rá. Egyfolytában William arcát bámulta, és látszott rajta, hogy a gondolatai másutt járnak.

- Elnézését kérem - dörmögte végül -, ön feltűnően emlékeztet valakire.

(William még ekkor sem kapott észbe. Hogy miért nem, azt azóta sem tudta megfejteni.)

Nagy Dimitrij, ez az alacsony, kövér férfi mintha állandóan mosolygott volna, még akkor is, amikor kijelentette magáról, hogy aggódik, illetve, hogy nagyon mérges. Kerek képének közepén jókora, krumpli formájú orr ült, a pofacsontjait vastag zsírréteg borította, és az egész teste lágynak, szinte folyósán lágynak tűnt. A bemutatkozáskor gondosan hangsúlyozta a vezetéknevét, és gyorsan hadarta el, amiből William megsejtette, hogy a látogatója gyakorta kijelenti: "nem a méret a lényeg, barátom!"

Az ezt követő beszélgetés során William sűrűn tiltakozott. Ő bizony semmit sem tud a számítógépekről. Semmit! A leghalványabb fogalma sincs arról, hogyan működnek, és hogyan lehet beprogramozni őket.

- Nem számít, nem számít - hajtogatta Dimitrij, és egy széles ívű intéssel mintegy félresöpörte a kérdést. - Mi értünk a számítógépekhez, majd mi megírjuk a programokat. Öntől csak azt várjuk el, hogy mondja meg nekünk, milyennek kell lennie a számítógépnek ahhoz, hogy úgy működjön, mint egy emberi agy, és ne úgy, mint egy számítógép.

- Nézze, Dimitrij, nem biztos, hogy eleget tudok az emberi agyról ahhoz, hogy ezt megmondjam önöknek - válaszolta William.

- Ön a világ legjobb homológusa - mondta mosolyogva Dimitrij. - Higgye el, alaposan utánajártam. - És ezzel ezt az ellenérvet is elintézettnek könyvelte el.

William egyre erősebb aggodalmat érzett, mialatt a köpcös alakot hallgatta, és úgy vélte, hogy ez elkerülhetetlen. Ha valaki kellő mélységig és kellően hosszú ideig mélyedt bele egy bizonyos szakterületbe, akkor automatikusan feltételezte, hogy a más területek szakértői valóságos mágusok, az ő bölcsességük mélységéből és a saját tudatlanságának szélességéből ítélve... És ahogy teltek a percek, William sokkal többet tudott meg a Merkúr-programról, mint amennyi akkoriban érdekelte.

Végül megkérdezte:

- Hát akkor egyáltalán miért használnak számítógépeket? Miért nem állítják oda az egyik emberüket, vagy akár többet is, hogy ők fogadják a robot adásait, és ők küldjék vissza az utasításokat?

- Hoppá! - kurjantott Dimitrij, és olyan erővel vetette hátra magát, hogy majdnem hanyatt esett a székével. - A jelekből ítélve ön nincs tisztában bizonyos tényezőkkel. Engedje meg, hogy felvilágosítsam. A helyzet az, hogy az ember túl lassú. Túl lassú ahhoz, hogy gyorsan kielemezze a robot által küldött anyagot, a hőmérsékletet, a gáznyomást, a kozmikus sugárzást, a napszél intenzitását, a különféle vegyületek kémiai összetételét, a talajminták alkotórészeit, és még legalább harminc tételt, aztán pedig megpróbálja eldönteni, hogy mi legyen a következő lépés. Egy emberi lény csupán irányítani tudja a robotot, és még azt is elég rossz hatékonysággal. A vezérlést egy számítógépnek kell intéznie.

- Aztán pedig - folytatta lendületesen -, bármilyen furcsán hangzik első hallásra, az ember egyben túlságosan gyors is. A rádiójeleknek tíztől huszonkettő percig terjedő időintervallum kell ahhoz, hogy lefussák a Merkúr és a Föld közötti távolságot, attól függően, hogy a két bolygó éppen hol jár a pályáján. Ezen nem lehet változtatni. Az ember kap egy adatot, és kiad egy parancsot, csakhogy az adat észlelése és a parancs megérkezése között sok minden történhet. A mi esetünkben a fénysebességgel terjedő rádióhullámok bizony lassan mozognak, és egy ember képtelen alkalmazkodni ehhez a késlekedéshez, de egy számítógép számításba tudja venni... Segítsen nekünk, William!

- Amennyiben konzultálna velem a szent cél érdekében - válaszolta komoran William -, a magán tévésugaram bármikor a rendelkezésére áll.

- Csakhogy nekem nem konzultációra van szükségem. Velem kell jönnie.

- Személyesen? - kérdezte döbbenten William.

- Magától értetődik - felelte szaporán bólogatva Dimitrij. - Egy efféle munkát nem lehet úgy elvégezni, hogy én egy lézersugár egyik végén ülök, maga a másik végén, és egy kommunikációs műhold közvetít közöttünk. Hosszú távon túl költséges, túl kényelmetlen, és persze lehetetlenné teszi a titoktartást...

Ez tényleg olyan, mint egy krimi - gondolta William, és rögtön jobb kedvre derült.

- Jöjjön el Dallasba - kérte ismét Dimitrij hadd mutassam meg önnek azt, ami ott van! Hadd vigyem körbe a telepen! Beszéljen néhány számítógépes szakértőnkkel! Meséljen nekik a saját gondolkodásmódjáról, hadd okuljanak!

William úgy gondolta, ideje határozottnak lenni.

- Nézze, Dimitrij - mondta -, nekem itt megvan a saját dolgom. Fontos munkát végzek, amit nem áll szándékomban félbehagyni. Ha megtenném azt, amire kér, azzal hónapokra elszakadnék a laboratóriumomtól.

- Hónapokra? - csattant fel Dimitrij, szemlátomást meghökkenve. - Kedves jó William, amiről beszélünk, akár több évig is eltarthat. De bizonyosan a maga műve lesz.

- Nem, nem lesz az - felelte William eltökélten. - Tudom, hogy mi a dolgom, és egy robot irányítása a Merkúron biztosan nem az.

- De miért is ne lenne az? - szívóskodott tovább Dimitrij. - Hajói csinálja, ha megpróbál összerakni egy számítógépet, ami úgy működik, mint egy agy, akkor valószínűleg többet megtudhat magáról az agyról is. És ha végzett, bármikor visszatérhet ide, és akkor már sokkal több ismerete lesz a saját munkájáról. Amúgy meg, bizonyára vannak munkatársai, akik az ön távollétében átvehetik a feladatait. Ha kell, bármikor konzultálhat velük lézeradásban vagy televízión át. Azt sem bánom, ha néha átugrik New Yorkba... khm... egy rövid időre.

William bensőjében megmozdult valami. A gondolat, miszerint másik irányból közelítene az agyműködéshez, szíven találta. Ezt a nézőpontot fontolgatva hirtelen azon kapta magát, hogy kifogást keres, aminek ürügyén elutazhatna Dallasba - legalábbis egy gyors látogatás erejéig... legalábbis hogy megnézze, miről is van szó... hiszen bármikor visszatérhet az Intézetbe...

A beszélgetést követően elkísérte Dimitrijt, aki hazautazása előtt még megnézte a környék legfőbb nevezetességét. Együtt keresték fel a régi New Yorkot, és mindketten mérhetetlenül élvezték a fenséges romok látványát. (Noha a pre-Kat korszak embereinek értelmetlen gigantizmusát mi sem hirdette feltűnőbben, mint a régi New York.) A kirándulás alatt William fejében megfordult, hogy az utazás talán lehetőséget biztosítana neki, hogy egy kicsit körülnézzen a nagyvilágban.

Még azon is elkezdett gondolkodni, hogy talán nem ártana új ágyast keresni, és sokkal kényelmesebb volna, ha erre egy másik földrajzi területen kerítene sort, ahol csupán átmenetileg élne.

...vagy talán ekkor történt, amikor még jószerével semmit sem tudott arról, amit később meg kellett tanulnia, talán ekkor derengett fel a tudatában a gondolat, hogy miféle művet alkothatna...

Így aztán végül elutazott Dallasba, kilépett a fogadótetőre, és ott állt előtte Dimitrij, aki valósággal ragyogott a boldogságtól. A köpcös alak hirtelen gyanakvó képet vágott, hátrafordult, és azt hebegte:

- Tudtam... annyira tudtam... döbbenetes a hasonlóság!

William tágra nyitotta a szemét, tekintetével végigpásztázott Dimitrij kísérőin, és amikor felfedezte a saját arcát, azonnal tudta, hogy Anthony áll előtte.

Tisztán leolvasta arról az arcról, hogy Anthony szeretné titokban tartani a kettejük viszonyát. Csak annyit kellett volna mondania: "jé, hát ez tényleg meglepő", és ezzel túllendülni a kérdésen. Elvégre az emberi génmintázat rendkívül bonyolult, aminek következtében bizonyos mértékig akár vadidegenek is hasonlíthatnak egymásra.

Csakhogy William homológus volt, márpedig senki sem foglalkozhat az emberi agy rejtélyeivel anélkül, hogy ne válna érzéketlenné a lelki problémákkal szemben, így aztán fennhangon kijelentette:

- Nincs ebben semmi csoda. Biztosra veszem, hogy az az úr ott nem más, mint Anthony, a testvérem.

- A testvére? - ismételte döbbenten Dimitrij.

- Az apám két fiút nemzett ugyanazzal a nővel - válaszolta William -, vágás az anyámmal. Eléggé különc alakok voltak.

Azzal a jobbját kinyújtva lépett egyet oldalra, és Anthonynak nem maradt más választása, mint hogy megfogja és megrázza a fivére kezét.

A következő néhány napban ez az incidens, és csak ez az incidens volt a társalgások témája.

5.

Anthony számára némi vigaszt jelentett, hogy William eléggé bűntudatosnak tűnt, amikor ráeszmélt, hogy mit csinált.

Azon az estén egymás mellett ültek az asztalnál, és vacsora után William halkan megszólalt:

- Bocsáss meg! Azt hittem, jobb lesz, ha rögtön túlesünk a nehezén, és akkor vége is lesz. Most már belátom, hogy erre semmi esély. Még nem írtam alá a szerződést. és hivatalosan nem fogadtam el a felkérést. Holnap hazautazom.

- És attól jobb lenne? - kérdezte barátságtalanul Anthony. - Most már mindenki tudja. Két test, és egy arc. Csoda, hogy a fiúk nem hánytak.

- Ha lelépek...

- Nem léphetsz le. Ez az egész az én ötletem volt.

- Hogy idehozass? - William a lehető legtágabbra nyitotta a szemét, és a homloka közepéig felrántotta mindkét szemöldökét.

- Nem, természetesen nem - válaszolta Anthony. - Én azt javasoltam, hogy szerezzünk egy homológust. Honnan az ördögből sejtettem volna, hogy téged fognak ideküldeni?

- Viszont, ha elmegyek...

- Nem. Az egyetlen dolog, amit tehetünk, hogy nem törődünk a problémával, mintha nem is létezne. Aztán... egy idő múlva már senkit sem fog érdekelni. (Minden meg lesz bocsátva azoknak, akiknek ez sikerül - tette hozzá gondolatban.)

- Nem tudom, hogy miképp lehetne...

- Meg kell próbálnunk - erősködött Anthony. - Dimitrij szabad kezet ad nekünk. Nem fogja kihagyni a lehetőséget. - Dimitrij magas hangját utánozva folytatta: - Maguk ketten testvérek, biztosan jól kijönnek egymással. Mi lenne, ha együtt dolgoznának? - Visszaváltott a saját hangjára, és mérgesen hozzátette: - Úgyhogy kénytelenek leszünk. Először is, tisztáznunk kéne, hogy te mihez értesz, William? Úgy értem, nagyjából tudom, hogy mi a homológia, de érdekelne egy részletesebb magyarázat.

William felsóhajtott, és belevágott:

- Hát, megint csak bocsánatot kell kérnem... szóval, autista gyerekekkel foglalkozom.

- Sajnos, fogalmam sincs, hogy ez mit jelent.

- Anélkül, hogy aprólékosan elmesélném az egészet, olyan gyerekekkel foglalkozom, akik nem törődnek a világgal, nem kommunikálnak másokkal, hanem magukba zárkóznak, és egy bőrfal mögött léteznek, teljességgel megszólíthatatlanul. Remélem, hogy egy napon képesek leszünk meggyógyítani őket.

- Ezért vetted fel az Anti-Aut nevet?

- Igen, pontosan ezért.

Anthony felnevetett, noha nem éppen jó kedvében.

- Ez az ügy fontos a számomra, Anthony - jegyezte meg ridegen William a nevem ezt fejezi ki.

- Persze, persze - hadarta észbe kapva Anthony, és csak nehezen állta meg, hogy ennél tovább ne mentegetőzzön, aztán visszatért a témára: - És hogy állsz? Haladsz?

- A gyógymód kifejlesztése felé? Nem, nem nagyon - válaszolta William. - De egyre többet tudok az autizmusról. És minél többet tudok meg róla... - William hangja egyre barátságosabban szólt, mialatt tovább magyarázott, és a tekintetében sejtelmes fények kezdtek lobogni. Anthony felismerte, hogy mit lát: annak az örömnek a megnyilvánulását, ami akkor járja át az embert, amikor arról beszélhet, ami csordultig tölti a szívét és az elméjét, miközben szinte minden mást kizár onnan. Ő maga is sokszor érezte már ugyanezt.

Noha alig értett meg valamit az elhangzottakból, mindvégig figyelmesen hallgatta a testvérét, mert ezt kellett tennie. Arra számított, hogy cserébe majd William is meghallgatja őt.

Milyen tisztán emlékezett rá! Azt hitte, hogy semmire sem fog, de akkor természetesen nem volt tudatában annak, hogy mi történik. Később viszont - az események hátterén rágódva - azon kapta magát, hogy egész mondatok ragadtak bele az emlékezetébe, szóról szóra.

- Úgy vesszük észre - mondta William hogy az autista gyermek érzékeli a külvilág ingereit, és ezeket értelmezni is képes egy meglehetősen sajátos és bonyolult módon. Ugyanakkor ezek az ingerek, észlelések és benyomások nemtetszést váltanak ki belőle, és elutasítja őket, anélkül, hogy teljesen elveszítené a kommunikációra való képességét. Ezt abból lehet sejteni, hogy akadnak olyan ingerek, amelyeket kellemesnek talál, és ezekre reagál valamilyen módon.

- Aha - dünnyögte Anthony, elsősorban azért, mert jelezni akarta, hogy figyel.

- Az autista gyereket hétköznapi módon nem lehet lebeszélni az autizmusáról - folytatta William -, mert téged is kellemetlennek tart, pontosan úgy, ahogyan az egész világot. Viszont, ha elkülöníted a tudatát...

- Mit csinálsz a micsodájával? - kérdezett közbe meglepetten Anthony.

- Ez egy eljárás, amelynek során a tudatot gyakorlatilag elválasztjuk a testtől, aminek eredményeképpen az agy képes a testi hivatkozások nélkül működni. Ez egy eléggé bonyolult és kényes technika, amelyet a mi laboratóriumunk kutatói fejlesztettek ki. Egészen pontosan... - William elhallgatott, és mintha vívódott volna valamin.

- Te magad? - kérdezte halkan és szelíden Anthony.

- Hát... igen - felelte William elvörösödve, de szemmel láthatóan örömmel. - A tudatelkülönítés során gondosan megtervezett meséket olvasunk fel a betegnek, közben elektroenkefalográffal figyeljük az agyi tevékenységet. Rövid idő alatt megismerjük az illetőt. Megtudjuk, hogy milyen ingereket szeret, és milyeneket nem. És persze általánosságban is sokat tanulunk az agyról.

- Értem - mondta Anthony, és ezúttal valóban feltámadt benne az érdeklődés. - És mindazt, amit megtanultál az agyról... tudnád adaptálni egy számítógép működéséhez?

- Nem - jelentette ki határozottan William. - Esélytelen. Dimitrijnek is megmondtam. Semmit sem tudok a számítógépekről, és nem eleget az agyról.

- És ha megtanítalak a számítógépek működésére, és részletesen elmagyarázom, hogy mire van szükségünk?

- Nem fog menni. Egyszerűen...

- Fivérem - vágott közbe Anthony, és igyekezett úgy kiejteni a szót, hogy az valóságos parancsnak hangozzon -, tartozol nekem valamivel. Kérlek, legalább gondolkodj el a problémánkon! Akármennyit tudsz az emberi agyról, kérlek, ültesd át a számítógépeinkre!

William fészkelődni kezdett ültében, mintha kínos érzései támadtak volna, de végül megadta magát:

- Megértem az álláspontodat. Meg fogom próbálni. Megteszem, ami tőlem telik.

6.

William valóban igyekezett, és ahogyan azt Anthony megérezte, Dimitrij egymás mellé vezényelte őket kettejüket. Kezdetben újra és újra összetalálkoztak másokkal, és William mindannyiszor közölte az illetőkkel, hogy ők ketten testvérek, mert így szerette volna kihasználni a közlés sokkoló hatását - már csak azért is, mert a tagadásnak nem lett volna értelme. Ez azonban végül megszűnt, mert a munkatársaik szándékosan kerülték őket. Ha William beugrott valamiért Anthonyhoz, vagy Anthony nézett be Williamhez, a többi jelenlevő csendesen eltűnt a közelükből.

Még meg is szokták a másikat bizonyos mértékig, és úgy beszéltek egymáshoz, mintha nem létezett volna közöttük semmiféle hasonlóság, és nem lettek volna közös gyermekkori emlékeik.

Anthony a szakzsargont mellőzve, és a lényeget jócskán leegyszerűsítve elmagyarázta a számítógépek működését, aztán William hosszas töprengések után elmagyarázta, hogy szerinte egy számítógép hogyan működhetne úgy, mint egy agy.

- Kivitelezhetőnek tartod? - kérdezte Anthony.

- Nem is tudom - felelte a fejét rázva William -, mindenesetre nem égek a vágytól, hogy kipróbáljam. Lehet, hogy nem fog működni. De az is lehet, hogy működni fog.

- Akkor beszéljünk Nagy Dimitrijjel! - javasolta Anthony.

- Előbb rágjuk végig magunk között, és nézzük meg, hogy mire jutunk! Aztán forduljunk hozzá, ha már összehoztunk egy épkézláb javaslatot! Még jobb lenne, ha nem beszélnénk vele.

Anthony néhány másodpercig tétován hallgatott, majd megkérdezte:

- Együtt menjünk el hozzá?

- Te leszel a szóvivőin - felelte gondolkodás nélkül William. - Minek mennénk hozzá mind a ketten...

- Köszönöm, William - mondta halkan Anthony. - Ha bármi kisül a dologból, megkapod a részed az érte járó elismerésből.

- Emiatt egy pillanatig sem aggódom - válaszolta William. - Ha kiderül, hogy van benne valami, azt hiszem, én vagyok az egyetlen, aki képes működésre bírni.

Még négy-öt találkozón tárgyalták, és ha nem lettek volna testvérek, illetve ha nem lett volna közöttük az a ragacsos, érzelmektől fűtött viszony, William kétségkívül büszke lett volna az öccsére, amiért olyan gyorsan feltalálta magát a számára idegen területen.

Aztán következtek a Nagy Dimitrijjel folytatott hosszadalmas megbeszélések. Ezeken gyakorlatilag mindenki részt vett. Anthony végtelenül hosszúnak tűnő napokon át tárgyalt a munkatársaival, akik aztán külön felkeresték Williamet. És végül, gyötrelmesen hosszú vajúdás után, megszületett az eredmény, és zöld utat kapott az, amit Merkúr-számítógépnek neveztek el.

William ekkor jócskán megkönnyebbülve visszatért New Yorkba. Nem szándékozott sokáig ott maradni (ki gondolta volna két hónappal korábban?), csakhogy rengeteg intéznivaló várta őt a Homológiai Intézetben.

Természetesen további megbeszélésekre volt szükség, hogy elmagyarázza az itteni kollégáinak, hogy mi zajlik Dallasban, és hogy miért kell visszatérnie oda, és hogy hogyan folytassák a kutatást nélküle. Aztán több repülőút következett, amelyek során átszállították a szükséges felszerelést Dallasba, ahová átköltözött William két fiatal munkatársa is, hogy határozatlan időre bekapcsolódjon a Merkúr-programba.

William képletesen szólva vissza sem nézett. A saját laboratóriumával, annak szükségleteivel, vagyis az eredeti munkájával kapcsolatos gondolatai nyomtalanul eltűntek az elméjéből. Minden erejét és tudását az új feladatnak szentelte.

7.

Anthony számára életének legrosszabb időszaka következett. A William távolléte miatt érzett megkönnyebbülés nem tudta teljesen áthatni a bensőjét, mert kétségek és ellentmondásos remények között őrlődött. Vajon visszatér a testvére? Vagy egy megbízottat küld maga helyett? Valakit, akinek annyira más az arca, hogy neki, Anthonynak többé nem kell egy kéttestű, négylábú szörnyeteg egyik felének éreznie magát?

De William visszatért. Anthony messziről figyelte a teherszállítót, mialatt az csendesen leszállt, majd végignézte, hogy a reptéri munkások kiürítik a gépet. Végül még ebből a távolságból is meglátta Williamet.

Ennyi elég volt neki. Haladéktalanul távozott a reptérről.

Azon a délelőttön bement Dimitrijhez, és minden bevezető nélkül kijelentette:

- Dimitrij, úgy gondolom, hogy énrám itt már nincs szükség. Kidolgoztuk a részleteket, és valaki más átveheti a helyemet.

- Nem, nem, nem! - tiltakozott szelíden, de határozottan Dimitrij. - Az alapötlet a tiéd. Végig kell csinálnod. Semmi értelme, hogy más zsebelje be az elismerést.

Senki sem akarja vállalni a kockázatot - gondolta Anthony. - Még mindig fennáll a kudarc veszélye. Tudhattam volna...

Tudta is, de elszántan kijelentette:

- Meg kell értened, hogy milyen helyzetbe kerültem. Nem dolgozhatok Williammel.

- De hát miért nem? - kérdezte Dimitrij meglepődést színlelve. - Olyan jól boldogultatok együtt!

- Csak közben halálra idegeskedem magam, Dimitrij, és ezt nem bírom tovább. Azt hiszed, nem tudom, hogyan néznek ránk?

- Drága barátom! - Dimitrij hatalmasat sóhajtott. - Túl sokat emészted magad, teljesen feleslegesen. Igen, az emberek megbámulnak titeket. Végül is emberek. De meg fogják szokni. Én már meg is szoktam!

Nem szoktad meg, te hazug dagadék - dohogott magában Anthony, és félhangosan megjegyezte:

- Még én sem szoktam meg...

- Mert rosszul állsz hozzá - vélekedett Dimitrij. - A szüleitek különcök voltak, de végső soron amit tettek, az nem illegális, csak furcsa, csakis furcsa. Nem a te hibád, és William sem tehet róla. Egyikőtöknek sem szabadna szégyenkezni miatta.

- Rajtunk van a jel - kesergett Anthony, és a jobbját az arca előtt elrántva úgy tett, mintha megvágná a bőrét. - Ugyanúgy nézünk ki.

- Korántsem annyira, mint hiszed - vitatkozott eltökélten Dimitrij. - Én például látok különbségeket. A te külsőd látványosan fiatalosabb, mint a bátyádé. A hajad hullámosabb. Csupán első pillantásra tűntök teljesen hasonlónak. Ugyan már, Anthony, annyi időt kapsz, amennyit akarsz, annyi segítséget, amennyi csak kell, és megkapsz minden berendezést, amire szükséged van. Biztosra veszem, hogy a dolog remekül fog működni. Gondolj az elégedettségre, ami majd...

Anthony természetesen meglágyult, és végül beleegyezett, hogy addig mindenképpen marad, amíg segít Williamnek beállítani a műszaki eszközöket. Aztán úgy tűnt, hogy William is működőképesnek tartja a dolgot. Ő ugyan korántsem volt olyan lelkes, mint Dimitrij, inkább egyfajta csendes elszántsággal vetette bele magát a munkába.

- Csak a megfelelő csatlakozásokat kell kialakítani - jelentette ki egy alkalommal -, bár be kell vallanom, hogy ez a "csak" nyomasztóan nagy. A szenzorok adatait muszáj lesz kiíratni egy külön képernyőre, hogy szükség esetén... húha, mondhatom azt, hogy manuális vezérlés? Szóval, hogy szükség esetén intellektuális vezérléssel felülbírálhassuk a döntéseket.

- Azt éppen meg lehet oldani - dörmögte Anthony.

- Akkor vágjunk bele... figyelj, legalább egy hétre lesz szükségem ahhoz, hogy elrendezzem a csatlakozásokat, és biztosíthassam, hogy az utasítások...

- Az alprogramok - szólt közbe Anthony.

- Rendben, ez itt a te birodalmad, úgyhogy a te szaknyelveden fogok beszélni. Az asszisztenseim és én fogjuk beprogramozni a Merkúr-számítógépet, de nem a te módszereddel.

- Reméltem, hogy így lesz - válaszolta aprókat bólogatva William. - Azért hívtunk ide egy homológust, hogy sokkal kifinomultabb programot hozzon össze, mint amire egy egyszerű telemetrikus képes. - Mialatt beszélt, nem is igyekezett palástolni a szavait árnyaló, öngyűlölettel vegyes iróniát.

William nem törődött a keserű felhanggal, csak a mondanivalóra figyelt.

- Az alapokkal kezdjük - mondta. - Először is, rávesszük a robotot, hogy járjon.

8.

Egy héttel később az arizonai bázison - vagyis ezer mérfölddel arrébb - a robot járt. Mereven lépkedett, és néha elesett, néha megbotlott egy-egy akadályban, néha pedig körbepördült az egyik lábán, és egy teljesen másik irányba ment tovább.

- Ő még csak csecsemő, aki most tanul járni - mondta mosolyogva William.

Dimitrij olykor benézett hozzájuk, hogy megtudja, hogyan boldogulnak.

- Egész jó - szokta mondogatni, miután felmérte a helyzetet.

Anthony másként hitte. Teltek a hetek, azután a hónapok. A robot egyre többet és többet tudott, azzal párhuzamosan, hogy egyre bonyolultabb és bonyolultabb program került be a Merkúr-számítógépbe. (William hajlott arra, hogy "agy"-ként hivatkozzon a számítógépre, de Anthony véletlenül sem nevezte így.) Anthony úgy ítélte meg, hogy a rendszer fejlődik ugyan, de nem kielégítő ütemben és minőségben.

- Működik, de nem elég jó, William - jelentette ki végül, miután az előző éjszaka folyamán egy percet sem tudott aludni.

- Hát nem furcsa? - dünnyögte rosszkedvűen William. - Éppen mondani akartam, hogy valami azt súgja: vesztésre állunk.

Anthony nehezen türtőztette magát. Úgy érezte, betelt a pohár. Nem bírta tovább elviselni azt a feszültséget, ami a Williammel közös munka miatt, valamint a robot szerencsétlenkedései láttán gyülemlett fel benne.

- Felmondok, William - mondta idegességtől remegő hangon. - Kiszállok a programból. Sajnálom... nem rólad van szó.

- De igenis rólam, Anthony.

- Hát akkor nemcsak rólad, William - felelte Anthony. - Kudarcot vallottunk. Nem fog sikerülni. Te is látod, hogy a robot milyen ügyetlenül vezérli magát, pedig most még a Földön van, alig ezer mérföldre innen, amikor a rádiójeleknek csupán a másodperc törtrészéig kell utazniuk. A Merkúron a késés percekre fog rúgni, percekre, amit a Merkúr-számítógépnek tudnia kell kezelni. Őrültség azt hinni, hogy működni fog.

- Ne menj el, Anthony! - válaszolta csendesen William. - Most már nem szállhatsz ki. Javasolni fogom, hogy küldjük át a robotot a Merkúrra. Meggyőződésem, hogy készen van.

Anthony hangos és sértő gúnykacajt hallatva kijelentette:

- Te megőrültél, William!

- Nem, nem őrültem meg. A jelekből ítélve te azt hiszed, hogy a Merkúron még rosszabb lesz a helyzet, és ebben nagyot tévedsz. A Földön rosszabb. A robotot a földi gravitáció harmadára tervezték, és Arizonában a teljes gravitáción dolgozik. Négyszáz fokra tervezték, de csak harminc fokos meleg veszi körül. Vákuumra tervezték, és a földi légkörben, vagyis egy sűrű levesben dolgozik.

- Lehet, de képes különbséget tenni.

- A fémszerkezet igen, legalábbis ha minden igaz, de mi a helyzet az itteni számítógéppel? Rosszul működik együtt egy olyan robottal, amely nem abban a környezetben van, amire tervezték... Nézd, Anthony, ha egy olyan számítógépet akarsz, ami ugyanolyan bonyolult, mint az agy, akkor számításba kell venned az idioszinkráziát... Tudod mit, kössünk alkut. Támogasd a javaslatomat, hogy küldjük el a robotot a Merkúrra. Az utazás legalább hat hónapba telik. Én kutatási szabadságot veszek ki erre az időre. Megszabadulsz tőlem.

- És akkor ki viseli gondját a Merkúr-számítógépnek?

- Mostanra már te is átlátod a működését, és melléd adom két emberemet, hogy segítsenek neked.

Anthony megrázta a fejét, majd az állát kihívóan felszegve válaszolt:

- Nem vállalhatom a felelősséget a számítógépért, és nem vállalom a felelősséget a javaslatért, hogy küldjük a robotot a Merkúrra. Nem fog működni.

- Én biztos vagyok abban, hogy működni fog.

- Nem lehetsz biztos benne. És a felelősség az enyém. Minden szégyen énrám fog hullani. Neked ez az egész semmit sem jelent.

Anthony később emlékezett erre a kritikus percre. William azt akarta, hogy a gép átkerüljön a Merkúrra. Ő maga el akart tűnni. Minden elveszhetett volna. De William ekkor ezt mondta:

- Nekem semmit? Akkor most jól figyelj! Anya és apa annak idején összehozták azt a dolgot. Rendben. Én is sajnálom. Sajnálom, ahogyan az ember sajnálhatja az ilyesmit, de ami történt, megtörtént, és az eredményben van valami vicces. Amikor az apámról beszélek, a te apádról is beszélek, és rengeteg ember mondhatja el magáról, hogy van egy öccse vagy bátyja, avagy nővére vagy húga. És amikor azt mondom "anya", a te anyádra is gondolok, és sokan vannak olyanok, akik ugyanezt elmondhatják. De senkit sem ismerek, még senkitől sem hallottam azt, hogy "van egy testvérem, akivel közös az anyánk és az apánk". Ezt csakis mi jelenthetjük ki.

- Ezt én is tudom - válaszolta komoran Anthony.

- Világos, de próbáld meg az én álláspontomból nézni! - hadarta sietve William.

- Én homológus vagyok. Génmintákkal dolgozom. Belegondoltál már valaha, hogy milyenek a kettőnk génjei? Ugyanazok a szüléink, ami azt jelenti, hogy a génjeink közelebb állnak egymáshoz, mint a világ összes többi testvérpárjának génjei. Ez még az arcunkon is meglátszik.

- Ennek is tudatában vagyok.

- Szóval, ha a program sikerrel zárul, és ha méltó elismerésben lesz részed, akkor a te génjeid rendkívül hasznosnak bizonyulnak az emberiség számára. És ez azt jelenti, hogy az enyémek is... Hát nem érted, Anthony? Közösek a szüléink, a génjeink, az arcunk, ennélfogva közös a sikerünk és a kudarcunk. Amennyire a siker vagy a kudarc a tiéd, annyira az enyém is, és ha dicsőségben lesz részem, avagy szégyen hull rám, az legalább annyira a tiéd is lesz. Nekem olyan motivációm van, amilyen senkinek nincs a világon. Egy annyira önző, olyan vegytisztán önző motiváció, hogy nyugodtan alapozhatsz rá. Én melletted állok, Anthony, mert te majdnem én vagyok.

Sokáig néztek egymásra, és Anthony a felnőttkora kezdete óta első ízben úgy tudta ezt megtenni, hogy nem rándult össze a közös arcuk láttán.

- Szóval, terjesszük be azt a javaslatot Dimitrijnek! - mondta csendesen, de elszántan William. - Küldjük el a robotot a Merkúrra!

És Anthony megadta magát. Röviddel ezután Dimitrij jóváhagyta a kérést - végül is mindvégig erre várt -, és a nap hátralévő részét Anthony mélyen a gondolataiba merülve töltötte. Aztán felkereste Williamet, és azt mondta:

- Figyelj ide!

Hosszas csend következett, amelyet William nem mert megtörni.

- Figyelj ide! - mondta ismét Anthony, de ezúttal sem folytatta.

William türelmesen várt.

Anthony végül nagyot lélegzett, és belevágott:

- Igazából semmi okod arra, hogy elmenj. A nyakamat rá, hogy nem szívesen bíznád rá másokra a Merkúr-számítógépet.

- Ez azt jelenti, hogy te akarsz elmenni? - kérdezte William.

- Nem, én is itt maradok - felelte Anthony.

- Nem muszáj sokszor találkoznunk - tette hozzá William.

A beszélgetés alatt Anthony mindvégig úgy érezte, hogy egy könyörtelen kéz szorul a torkára. Egyre erősebbnek érezte a szorítást, de végül sikerült kipréselnie magából a legnehezebb kijelentést:

- Nem muszáj kerülnünk egymást. Nem muszáj...

William elég bizonytalanul mosolygott. Anthony egyáltalán nem mosolygott. Fürkész pillantást vetett a testvérére, aztán sarkon fordult, és kisietett a helyiségből.

9.

William felnézett a könyvéből. Legalább egy hónap telt el azóta, hogy már nem lepődött meg, amikor Anthony beállított hozzá.

- Valami baj van? - kérdezte.

- Ki tudná megítélni? - Anthony fáradtan legyintett. - Hamarosan megkezdik a leszállást. Működik a Merkúr-számítógép?

William tudta, hogy Anthony tökéletesen tisztában van a számítógép állapotával, de így válaszolt:

- Holnap reggel kiderül, Anthony.

- Semmi probléma?

- Egyelőre semmi.

- Akkor már csak a leszállást kell megvárnunk.

- így van.

- Valami el fog romlani - mondta Anthony rövid hallgatás után.

- A leszállórendszert hozzáértő fickók tervezték és gyártották le. Nem lesz semmi baj.

- Mennyi munka veszik kárba...

- Nem fog kárba veszni. Nem lehet, hogy kárba vesszen.

- Talán igazad van - dörmögte Anthony, azzal mindkét kezét zsebre vágva eloldalgott az ajtó felé, de mielőtt megnyomta volna a nyitógombot, megállt, és megszólalt: - Köszönöm.

- Mit, Anthony?

- Hogy ilyen megnyugtató voltál.

William fanyarul mosolygott, és megkönnyebbült attól, hogy az imént az érzései nem látszottak meg rajta.

10.

Gyakorlatilag a Merkúr-program teljes személyzete a központi vezérlőben nyüzsgött, a döntő pillanatra várva. Anthony, akinek pillanatnyilag nem akadt feladata, a háttérben maradt, onnan figyelte a monitorokat. A robot aktiválódott, és elkezdett képeket, illetve írott üzeneteket küldeni.

A fő kivetítőn árnyékok táncoltak, valószínűleg a felszín egyenetlenségei. Anthony puszta szemmel nem tudta pontosan megállapítani, hogy mit lát, de a vezérlőpultnál ülő emberek, akik az emberi szemnél sokkal pontosabb, sokkal kifinomultabb műszerekkel dolgoztak, nyugodtnak tűntek. A vészhelyzeteket jelző apró, vörös lámpák közül egy sem gyulladt fel. Anthony inkább a legfőbb közreműködőket figyelte, semmint a monitorokat.

Úgy érezte, hogy inkább William és a többi munkatársa mellett kellene lennie, a Merkúr-számítógépnél. A számítógépnél, amelyet a társai a leszállás után fognak bevetni. De nem akart odamenni. Nem tudott odamenni.

A kivetítőn az árnyak egyre gyorsabban mozogtak. A robot ereszkedett - túl gyorsan? Igen! Biztos, hogy túl gyorsan!

A kép aztán elmosódott és megmerevedett, majd változott a fókusz, amitől a homályos körvonalak hol elsötétültek, hol kivilágosodtak. Hirtelen egy hang hasított a csendbe, és pillanatok teltek el, mire Anthony rájött, hogy az egyik mérnök kiabál:

- Leszállás végrehajtva! Leszállás végrehajtva!

A sokaság felmorajlott, és néhányan máris gratuláltak egymásnak, amíg az érkező kép ismét változni kezdett. A lelkes szavak és az izgatott nevetések nyomban megszűntek, mintha beleütköztek volna egy csendből szőtt falba.

A kép folyamatosan változott. Változott és élesedett, mígnem a teremben tartózkodók lélegzetvisszafojtva bámulták a lassan kirajzolódó kődarabot, amely ragyogó, hihetetlenül ragyogó, de a szűrők által gondosan ártalmatlanított napfényben úszott, és amelynek egyik oldala vakító fehérben játszott, míg a másik az éjszakánál is feketébb feketében. A kő előbb jobbra mozdult, majd balra, azzal párhuzamosan, ahogy a ráirányuló szempár jobbra, aztán balra fordult. Pillanatokkal később egy fémkéz jelent meg a képernyőn, mintha a szempár tulajdonosa megnézte volna magának ezt a testrészét.

A döbbent csendet Anthony harsány kiáltása törte meg:

- Bevetették a számítógépet!

Furcsa módon úgy hallotta a saját szavait, mintha azok másvalaki szájából törtek volna elő, aztán kirohant a vezérlőből, leszáguldott a lépcsőn, majd végig a folyosón, ügyet sem vetve a háta mögül felzendülő zavaros szófoszlányokra.

- William! - ordította, amikor valósággal berobbant a Merkúr-számítógép termébe. - Tökéletes! Minden...

Ám William fellendítette a jobbját, és fojtott hangon rászólt a testvérére:

- Csss... csendet! Kérlek. Nem akarok semmiféle hangot, csak azokat, amelyek a robottól érkeznek.

- Úgy érted, hogy hallani fogjuk őt? - suttogta meglepetten Anthony.

- Talán nem, de nem tudhatjuk biztosan - válaszolta ugyanolyan halkan William.

A Merkúr-számítógép vezérlőtermében is üzemelt egy kisebbfajta monitor. A kép más volt, és változott - a robot mozgott.

- Egyelőre csak tapogatózik - közölte suttogva William. - Az első lépései alighanem eléggé esetlenek. Hét perc késés van a stimulus és a válasz között, ebbe bele kell törődnünk.

- De máris biztosabban jár, mint ahogyan valaha is tette Arizonában. Te nem így látod, William? Nem így látod? - kérdezte izgatottan Anthony, miközben tekintetét a monitorra szegezve megmarkolta és megrázta a fivére vállát.

William felsóhajtott, és elégedetten suttogta:

- De, biztosan így van, Anthony...

A Nap vakító fényben fürdette a fehér és fekete kontrasztokból álló forró világot. Fehér Nap izzott a fekete égbolton, körös-körül fekete árnyakkal tarkított fehér talaj hullámzott szelíden. A napfénynek kitett fémfelületek meleg, édes illatot árasztottak, ami élesen elütött a másik, az árnyékos oldalt jellemző élettelen szagtalanságtól.

A robot felemelte a kezét, rábámult, és megszámolta az ujjait. Forró, forró, forró... aztán sorban behajlította, és ezzel árnyékba rejtette őket. A forróság nyomban enyhült, cserébe megérezte a tiszta és kellemes vákuumot.

Pontosabban... nem, nem teljes vákuum vette körül. Kiegyenesedett, és magasan a feje fölé emelve felnyújtotta mindkét karját, mire a két csuklójába ágyazott szenzorok, gőzök jelenlétét érzékelték - mikroszkopikus méretű ón és ólomcseppek gördültek át a higanyötvözeten.

A talpa alól erősebb kipárolgások szálltak fel: mindenféle szilikátok tisztán elkülöníthető szaga, amelyek együttesen sajátos, mámorító keveréket alkottak, és amelyekbe különböző fémionok kipárolgásai vegyültek. Óvatosan megmozgatta az egyik lábát a kérges, összetapadt rögökkel vegyes porban, és meghallotta az egymáshoz súrlódó szemcsék gyengéd, nem teljesen véletlenszerű szimfóniáját.

És mindezek felett ott volt neki a Nap. Felnézett rá, a hatalmas és kövér és fényes, és forró gömbre, és meghallotta gyönyörű ódáját. Meglátta a széleiből előtörő, lassan felfelé szállongó kilövelléseket, és külön-külön hallotta ezek sercegő dalát, illetve a kerek korong további boldog neszeit. Aztán letompította a háttérfényt, és élvezettel hallgatta a vörösben játszó, örvénylő hidrogénfoszlányok lágy, alt hangú dúdolását, a mély dobbanásokat, a napfáklyák fojtott zúgását, a szédítő gyorsasággal száguldó kitörések éles süvítését, a kozmikus sugárzás részecskéinek állhatatos dobolását és a halk, fenséges himnuszt, amelyet a Nap anyaga zengett, mialatt méltóságteljes lassúsággal hullámzott a kozmikus szélben, amely elérte, és dicsőségben fürdette őt.

A robot felugrott, és mialatt lassan emelkedett felfelé, olyan szabadnak érezte magát, mint még soha. Miután visszaérkezett a talajra, ismét felugrott, és futott, és ugrott, és megint futott és megint ugrott. A teste tökéletesen reagált a kihívásokra, minden ízében megfelelt ennek a csodálatos és dicsőséges világnak, ennek a Paradicsomnak, amelyben találta magát.

Ő, az oly régóta és oly mélységesen elveszett idegen, végül rálelt a Paradicsomra.

- Minden rendben - jelentette ki William.

- De hát mit művel? - kiáltotta Anthony.

- Minden rendben - ismételte William. - A vezérlés működik. A robot letesztelte az érzékszerveit. Különféle vizuális megfigyeléseket végzett. Letompította a Napot, és tanulmányozta. Analizálta az atmoszférát és a talaj kémiai összetételét. Mindene működik.

- De miért szaladgál összevissza?

- Nos, azt hiszem, ez a saját ötlete, Anthony. Ha egy olyan számítógépet programozol, amelynek bonyolultsága az emberi agyéval vetekszik, számítanod kell arra, hogy lesznek saját gondolatai.

- De futni? Ugrálni? - Anthony aggodalmas arcot vágva meredt Williamre. - A végén még baja esik. Megsebesül, vagy tudom is én. Te bármikor beavatkozhatsz, William. Bíráld felül a gép döntéseit! Állítsd le!

- Nem, azt nem szabad! - csattant fel éles hangon William, majd jóval csendesebben folytatta: - Igen, fennáll a veszély, hogy megsérül, de vállalom a kockázatot. Hát nem érted, Anthony? Ő most boldog. Nemrégiben még a Földön volt, egy olyan világban, amelynek a testi adottságai miatt nem tudott megfelelni. Most már a Merkúron jár, és olyan tökéletesen fel van készítve az ottani viszonyokra, amennyire legalább száz szakértő felkészíthette. Számára az a világ maga a Paradicsom. Hagyjuk, hadd élvezze szabadon.

- Élvezze? - visszhangozta meglepetten Anthony. - Hiszen ő csupán egy robot!

- Én nem a robotról beszélek. Hanem az agyról. Az agyról, ami ideát, a Földön él.

A Merkúr-számítógép, ez a milliónyi áramkörből, vezetékből és elektroncsőből összeállított, üvegkalitkába zárt csodálatos teremtmény önállóan, a titkait elrejtve dolgozott, és mintha valóban élt és lélegzett volna...

- Randall az, aki a Paradicsomban van - mormolta William. - Rátalált egy világra, amelynek kedvéért az autizmus révén elhagyta a mi világunkat. A mi világunk nem illett a régi testéhez, ezért új testbe költözött, és másik világot keresett, ami már megfelel neki.

Anthony megigézve meredt a képernyőre, és halkan megjegyezte:

- Úgy tűnik, kezd lehiggadni.

- Ez természetes - válaszolta William -, és minél jobban érzi majd magát, annál jobb munkát fog végezni.

- Ezek szerint megcsináltuk? - kérdezte elmosolyodva Anthony. - Te és én? Mi lenne, ha csatlakoznánk a többiekhez, és bezsebelnénk a dicséreteiket?

- Együtt? - kérdezte William.

Anthony megragadta a fivére mindkét karját, és furcsán hunyorogva válaszolt:

- Együtt, testvérem...

A Multivac élete és kora

Az egész világ kíváncsi volt. Az egész világ végignézhette. Ha valaki tudni akarta, hogy hányan nézik, a Multivac-nak módjában állt megadni az adatot. A Multivac, a hatalmas számítógép ezt is számon tartotta - mint minden mást.

Ebben az ügyben a Multivac bíráskodott, olyannyira tárgyilagosan és becsületesen, hogy nem volt szükség sem ügyészre, sem ügyvédre. Csakis a vádlott kellett hozzá, illetve a bizonyítékok, amelyeknek egy részét Ronald Bakst szolgáltatta.

Természetesen Bakst is figyelemmel kísérte a pert - végső soron a törvény kötelezte rá. Jobban örült volna, ha nem kellene megtennie. A tizedik évtizedében járt, és az öregedés jelei már megjelentek rajta: rendszerint kócos hajába jócskán vegyültek ősz fürtök.

Noreen nem törődött a perrel. Az ajtóban állva megjegyezte:

- Ha maradt még egy barátunk... - egy másodpercre elhallgatott, majd hozzátette: amit erősen kétlek! - Azzal minden további nélkül elment.

Bakst eltűnődött azon, hogy vajon visszajön-e a nő, de ez ebben a pillanatban nem számított.

Hines hihetetlenül ostoba volt, amikor fizikai támadással próbálkozott. Hogyan is képzelhette, hogy egyszerűen odamegy egy Multivac-kivezetéshez, és összezúzza? Mintha nem tudná, hogy egy, az egész világot behálózó számítógép, sőt az egész világot behálózó nagybetűs Számítógép milliónyi robotnak parancsol, és a segítségükkel könnyűszerrel megvédi magát... De még ha sikerült volna is megsemmisíteni azt a kivezetést, mire ment volna vele?

És mindennek a tetejébe Hines ezt Bakst személyes jelenlétében tette!

Bakstot pontosan a napirendben előírt percben hívták:

- Most Ronald Bakst tanúvallomása következik!

A Multivac hangja gyönyörűen zengett, a szépsége mindig megérintette az embert, függetlenül attól, hogy hányszor hallotta már. Nem férfi-és nem is női hangon beszélt, és mindig azon a nyelven szólította meg a hallgatóját, amelyiken az illető a legjobban értett.

- Készen állok a tanúvallomás megtételére - közölte Bakst.

Semmiképpen sem mondhatott mást, csak azt, amit mondania kellett. Hines nem kerülhette el a büntetést. Azokban a korokban, amikor az embertársaival kellett volna szembenéznie, sokkal gyorsabban és jóval kevésbé igazságosan ítélték volna el - és a büntetés is sokkal szigorúbb lett volna.

Tizenöt nap telt el, tizenöt nap, amelyet Bakst magányosan töltött. A magány mindennaposnak számított a Multivac világában. A nagy katasztrófák idején az emberek tömegével pusztultak. A számítógépek voltak azok, amelyek megmentették mindazt, ami megmaradt, és ők irányították az újjáépítést. Közben pedig továbbfejlesztették önmagukat, míg végül Multivac-ká olvadtak össze - és azóta a mintegy ötmilliós emberiség minden egyes egyede tökéletes kényelemben élt.

Ám ez az ötmillió fő alaposan szétszóródott, és az emberek általában csak azokkal találkoztak, akik a közvetlen környékükön laktak - hacsak nem döntöttek úgy, hogy meglátogatnak másokat.

Bakstot senki sem szándékozott felkeresni, még televízión keresztül sem.

Egy darabig könnyedén viselte az egyedüllétet. Eltemetkezett a maga választotta módon - az utóbbi huszonhárom évben matematikai feladványokat tervezett. A Föld valamennyi lakójának jogában állt kiválasztani a neki leginkább megfelelő életmódot, feltéve persze, hogy a Multivac, amely tökéletes jártassággal és bölcsességgel mérlegelte az emberek ügyeit, nem ítélte meg úgy, hogy az adott életmód károsan hatna az emberi lények boldogságára.

De a matematikai feladványok hogyan is lehetettek volna károsak? Bakst örömét lelte az absztrakt feladatokban, másnak meg nem ártottak.

Nem számított arra, hogy az egyedülléte folytatódni fog. A Kongresszus nem ítélhette elszigetelésre tárgyalás nélkül. Ez a tárgyalás természetesen teljesen másként zajlott volna le, mint az, amelyen Hines-nek kellett átesnie. Leginkább a Multivac vegytiszta és abszolút, zsarnoki igazságossága és pártatlansága hiányzott volna belőle.

Mégis megkönnyebbült, amikor véget ért, annak meg kifejezetten örült, hogy Noreen visszatérése vetett véget neki. A nő lassú léptekkel kelt át a dombon, mire Bakst boldogan mosolyogva elindult felé. Annak idején öt évig éltek együtt, öt örömteli évig. Még a Noreen két gyermekével és két unokájával való alkalmankénti találkozások is kellemesre sikerültek.

Miután megközelítették egymást, Bakst megszólalt:

- Köszönöm, hogy visszajöttél.

- Nem jöttem vissza - felelte Noreen, aki eléggé fáradtnak tűnt. Barna haját szétfújta a dombok között kavargó szél, szögletes arcán a bőrt kissé megkapta a nap.

A házba visszatérve Bakst beütött egy számsort, amivel lekért egy könnyű ebédet és kávét. Emlékezett még Noreen kedvenc ételére. A nő nem állította meg őt, és bár habozott néhány pillanatig, végül nekilátott az evésnek.

- Azért jöttem, hogy beszéljek veled - közölte, miután végzett. - A Kongresszus küldött ide.

- A Kongresszus! - ismételte Bakst. - Tizenöt nő és férfi, engem is beleszámolva. Egy önmagát kinevező testület, amely tökéletesen tehetetlen.

- Amikor még tag voltál, nem így gondolkodtál.

- Azóta idősebb lettem. Megtanultam egyet s mást.

- Azt biztosan megtanultad, hogyan áruld el a barátaidat.

- Nem árultam el senkit. Hines megpróbált ártani a Multivac-nak, ami őrültség volt, és ritka nagy ostobaságra vall.

- Feljelentetted őt, és tanúskodtál ellene.

- Kénytelen voltam. A Multivac az én feljelentésem nélkül is tisztában volt a tényekkel, és ha nem teszek feljelentést, bűntárssá válók. Hines semmit sem nyert volna, én viszont mindent elveszítettem volna.

- Emberi szemtanú híján a Multivac felfüggesztette volna az ítélet végrehajtását.

- Ez szóba se jöhetett, miután Multivac-ellenes bűncselekmény történt - érvelt higgadtan Bakst. - Ez nem egy illegális gyermeknemzési vagy egy engedély nélküli életmódváltási ügy. Nem vállalhattam a kockázatot.

- Vagyis hagytad, hogy Simont két évre megfosszák a munkaengedélyétől.

- Megérdemelte.

- Vigasztaló gondolat. Elveszítheted a Kongresszus bizalmát, de elnyerted a Multivac bizalmát.

- Amilyen világban élünk, a Multivac bizalma nagyon fontos - válaszolta roppant komolyan Bakst, és hirtelen, az ismeretségük során első ízben rádöbbent, hogy a nő magasabb nála.

Noreen dühösnek tűnt, elég dühösnek ahhoz, hogy megüsse őt. Úgy összepréselte az ajkát, hogy kifehéredett. Csakhogy már betöltötte a kilencvenedik évét - ő sem volt már fiatal és az erőszaknélküliség szokása túlságosan belevésődött a lelkébe... persze ez alól is akadtak kivételek, mint például az a bolond Hines.

- Ez az összes mondanivalód? - kérdezte ridegen Noreen.

- Sok mindent mondhatnék még - válaszolta csendesen Bakst. - Hát elfelejtetted? Mindent elfelejtettél? Már nem emlékszel, hogy milyen volt régen? Emlékszel a huszadik századra? Manapság sokáig élünk. Manapság biztonságban élünk. Manapság boldogan élünk.

- És az életünk mit sem ér - jelentette ki komoran Noreen.

- Azt szeretnéd, hogy a világ olyan legyen, mint amilyen régen volt?

- Rémmesék, hogy megijedjünk - válaszolta a fejét hevesen megrázva Noreen. - Megtanultuk a leckét. A Multivac támogatásával továbbléptünk, de többé nincs szükségünk a segítségére. A további segítség mellett úgy elerőtlenedünk, hogy elpusztulunk. Nekünk kell vezérelnünk a robotokat, nekünk kell irányítanunk a farmokat, a bányákat és a gyárakat, a Multivac nélkül.

- Szerinted hogyan boldogulnánk?

- Tűrhetően, annyi bizonyos. Ha majd gyakorlatot szerzünk, még jobban. Szükségünk van arra, hogy a kihívások és a nehézségek stimuláljanak bennünket, különben kihalunk.

- Mindnyájan dolgozunk, Noreen - felelte Bakst. - Bármilyen munkát választhatunk magunknak.

- Bármilyet választhatunk mindaddig, amíg a legkevésbé sem fontos. De még akkor is megfoszthatnak tőle, lásd Hines esetét. És mondd csak, Ron, mi a te munkád? Matematikai feladványok? Vonalakat húzgálsz papírra? Számkombinációkkal vacakolsz?

Bakst óvatosan megfogta a nő kezét, és szinte esdeklő hanghordozással beszélt:

- Az is lehet fontos, Noreen... nem ostobaság. Ne becsüld alá... - elhallgatott, és nagyon szeretett volna többet elmondani, de nem tehette, mert aligha lett volna biztonságos. Mélyet sóhajtott, és másképp magyarázott: - Génmintázatokon alapuló kombinatorikai analíziseken dolgozom, amelyeket fel lehetne használni...

- Hogy elszórakoztasd magadat és még néhány embertársadat - vágott közbe Noreen. - Igen, épp eleget hallottalak már a feladványaidról beszélni. Meg fogod határozni, hogyan lehet eljutni A pontból B pontba a lehető legkevesebb lépéssel, amiből aztán rájössz, hogy hogyan juthatunk el a bölcsőtől a sírig a lehető legkisebb kockázat árán, mi pedig hálásak leszünk a Multivac-nak, amiért így élhetünk.

- Hirtelen felállt, és elszánt arcot vágva folytatta: - Ron, bíróság elé fogsz kerülni, ezt máris biztosra veheted. A mi bíróságunk elé. És el fogunk ítélni. A Multivac-nak módjában áll megóvni a testi épségedet, de nem kényszeríthet rá minket, hogy meglátogassunk téged, hogy beszéljünk hozzád, hogy bármit csináljunk veled. Rá fogsz jönni, hogy az emberi interakcióval járó ingerek nélkül még gondolkodni sem leszel képes... vagy a játékaidat játszani. Viszlát, Ron!

- Ne, Noreen! Várj!

A nő az ajtóig érve visszafordult, és fojtott hangon megszólalt:

- Na persze, ott lesz neked a Multivac. A Multivac-kal bármikor beszélgethetsz.

Bakst sokáig nézett a gyors ütemben távolodó és mind kisebbnek látszó alak után, miközben Noreen átvágott a parkokon, amelyeket ritkán látható, csendes és együgyű robotok gondoztak, hogy állandóan zöldek és ökológiailag egészségesek maradjanak.

Bakst megint csak sóhajtott, és arra gondolt: igen, beszélnem kell a Multivac-kal.

A Multivac-nak immáron nem létezett egy bizonyos otthona. Mindenütt jelen volt a világon, az egyes részeit kábelek, optikai szálak és mikrohullámú adóvevők kötötték össze. Az agya több száz alállomásra oszlott, ám ezek egyként gondolkodtak és cselekedtek. A kivezetéseket mindenütt meg lehetett találni, és senkinek sem kellett messzire mennie, hogy rábukkanjon valamelyikre.

A Multivac mindenkire tudott időt szánni, mivel egyszerre beszélhetett akár mind az ötmillió emberi lénnyel, és még ekkor sem kellett elvonnia a figyelmét a komolyabb problémáktól.

Bakst nem táplált magában illúziókat a Multivac hatalmát illetően. Mert a rendkívül összetett rendszer mi más lett volna, mint egy matematikai feladvány, amit már legalább egy évtizede sikerült megoldania? Megértette, hogy az összekötő szálak hogyan vezetnek át egyik kontinensről a másikra, és hogyan teremtenek egy óriási hálózatot, amelynek elemzése egy újabb, lenyűgöző feladat alapjául szolgált. Hogyan hozzunk létre egy olyan hálózatot, amelyben sosem akad el az információ-áramlás? Hogyan helyezzük el a kapcsolódási pontokat? Bizonyítsuk be, hogy akármilyen is az elrendezés, mindig van legalább egy pont, amelyet megszakítva...

Miután Bakst megoldotta a feladatot, kiszállt a Kongresszusból. Mit tudnak tenni azon kívül, hogy a szájukat jártatják, és annak meg mi haszna? A Multivac közönyösen tűrte, hogy az emberek arról beszéljenek, amiről csak akarnak, pontosan azért, mert a puszta szavak nem bírtak semmiféle fontossággal. A Multivac csakis a cselekvést akadályozta meg, terelte el, vagy büntette.

És Hines cselekedete válságot idézett elő, ugyanis közvetlenül az előtt történt, hogy maga Bakst cselekedett volna.

Most már sietnie kellett, és úgy folyamodott meghallgatásért a Multivac-hoz, hogy a legkevésbé sem bízott az eredményben.

Egyszerű kérdéseket bárki, bármikor feltehetett a Multivac-nak. Közel egymillió kivezetés létezett abból a típusból, amely ellenállt Hines erőszakos támadásának. Ezeket mindenki szabadon használhatta, mindenki szabadon kérdezhetett - és a Multivac válaszolt.

A meghallgatás már teljesen más lapra tartozott. Időpontot kellett egyeztetni hozzá, bizalmas viszonyok kellettek hozzá, de mindenekfelett az, hogy a Multivac szükségesnek ítélje. Noha a kapacitását a világ összes problémája sem tudta lekötni, a rendszer valamiért óvatosan bánt a saját idejével - talán az örökösen zajló önfejlesztés miatt. A Multivac egyre jobban ráébredt a saját fontosságára és érdemeire, és mind kevesebb türelemmel viselte el, hogy jelentéktelen apróságokkal zaklassák.

Bakst a Multivac jóindulatától függött. Azért lépett ki a Kongresszusból, azért élt azóta úgy, ahogyan, azért jelentette fel Hines-t, és azért tanúskodott ellene, hogy elnyerje ezt a jóindulatot. Ebben a világban ez jelentette a siker zálogát.

Abból kellett kiindulnia, hogy sikerül kivívnia. Rögtön azután, hogy beadta a kérelmet, repülőgépre szállt, és elutazott a legközelebbi alállomásig. Nem csupán az elektronikus képmását küldte el. Személyesen akart jelen lenni, valamiért azt érezte, hogy így szorosabb viszonyba kerül a Multivac-kal.

A kisebbfajta teremnek is beillő szoba többé-kevésbé úgy nézett ki, mintha egy zártkörű multivíziós emberi konferenciára rendezték volna be. Bakst egy röpke pillanat erejéig arra gondolt, hogy a Multivac talán egy elképzelt emberi testet magára öltve jelenik meg előtte.

Természetesen nem így történt. A falakból a Multivac szüntelen működését kísérő lágy susogás áradt, amelyet mindig, mindenütt hallani lehetett a Multivac közelében.

Aztán a Multivac megszólalt, de nem a megszokott hangján. Csendes, barátságos, gyönyörű és kissé sejtelmes hangon beszélt:

- Jó napot, Bakst. Az embertársaid neheztelnek rád.

A Multivac sosem köntörfalaz, egyből a lényegre tér - gondolta Bakst.

- Nem számít, Multivac - válaszolta tiszteletteljes modorban. - Egyedül az a fontos, hogy én készségesen elfogadom a döntéseidet, mert tudom, hogy az emberiség javát szolgálják. Ilyennek tervezték az eredeti, kezdetleges önmagadat, és...

- És az önfejlesztéseim is ezen alapelv mentén zajlottak és zajlanak. Ha ezt te megérted, akkor oly sok ember miért nem tudja megérteni? Ennek a jelenségnek az analízisét a mai napig nem sikerült összeállítani.

- Azért jöttem hozzád, mert van egy problémám - mondta Bakst.

- Hallgatlak - felelte kurtán a Multivac.

- Az elmúlt időszakban rengeteg időt töltöttem olyan matematikai feladványokkal, amelyeket gének és génkombinációk tanulmányozása ihletett. Képtelen vagyok rátalálni a szükséges válaszokra, és a házi számítógépem nem tud segítséget nyújtani.

Furcsa csilingelés hallatszott, és Bakst önkéntelenül megborzongott, mert arra gondolt, hogy a Multivac talán kacagást hallatott. Ez a reakció már túlontúl emberi lett volna, több annál, mint amennyit el tudott volna viselni. A csilingelés hamarosan megszűnt, és a Multivac ismét megszólalt:

- Az emberi sejt több ezer különféle gént tartalmaz. Valamennyi génnek átlagosan ötven változata létezik, és számtalan olyan, amely még sosem létezett. Ha megpróbálnám kiszámítani az összes lehetséges variánst, és ha a legnagyobb gyorsaságommal dolgoznék a jelenlegi Univerzum lehető leghosszabb élettartamának végéig, még akkor is csupán a teljes felsorolás aprócska töredéke készülne el.

- Nincs szükségem a teljes listára - válaszolta Bakst. - A feladványomnak éppen ez a lényege. Egyes kombinációk valószínűbbek a többinél, és ha egymásra építjük a valószínűséget, jelentősen lerövidíthetjük a feladatot. A valószínűségek egymásra építésének módszere az, amiben a segítségedet kérem.

- Még az is rengeteg időmet fogja elrabolni. Ezt hogyan indokoljam meg önmagam előtt?

Bakst néhány pillanatig tétovázott, aztán úgy döntött, hogy semmi értelme bonyolult szófacsarással próbálkozni - a Multivac számára két pont között a legrövidebb út az egyenes.

- Egy megfelelő génkombinációval olyan emberi lényeket tudnánk előállítani - magyarázta amelyek engedelmesen beérik azzal, hogy rád hagyják a döntéseket, készségesen elhiszik, hogy a te megoldásaid boldoggá teszik az emberiséget, és minden másnál jobban vágynak arra, hogy boldogok legyenek. Én nem tudom megtalálni a megfelelő kombinációt, de te igen, és génsebészeti beavatkozással...

- Ne folytasd! - szólt közbe a Multivac. - Már értem, hogy mire gondolsz. Az ötleted... jó. Rászánok némi időt.

Bakst nehezen tudott rácsatlakozni Noreen magánhullámhosszára. A kapcsolat háromszor is megszakadt, amin nem csodálkozott. Az utóbbi két hónap folyamán a műszaki eszközök egyre több hibával üzemeltek - sosem sokáig, és csak a kisebb fajták és ő komor örömmel üdvözölte ezeket az eseményeket.

Ezúttal azonban a kapcsolat felépült, és meg is maradt. A semmiből megjelent Noreen fényből szőtt, háromdimenziós arca. Egy pillanatra elhomályosult, de nyomban újra éles lett.

- Viszonzom a hívásodat - közölte szenvtelenül, bevezető gyanánt Bakst.

- Egy darabig képtelenség volt elérni téged - válaszolta a nő. - Hol voltál?

- Nem rejtőztem el. Itt vagyok, Denverben.

- Mit keresel Denverben?

- A világ olyan nekem, mint csigának a háza - bölcselkedett Bakst. - Oda megyek, ahová a kedvem tartja.

Noreen elhúzta a száját, és rosszkedvűen válaszolt:

- És talán akár hová mész, mindenütt csak ürességet fogsz találni. Bíróság elé állítunk, Ron.

- Most?

- Most!

- És itt?

- Igen, itt.

A következő másodpercben további fényarcok derengtek fel Noreen képmásának két oldalán, valamint mögötte. Bakst lassan végighordozta rajtuk a tekintetét, és megszámolta őket: tizennégy ember, hat férfi és nyolc nő. Valamennyiüket ismerte. Valaha, nem is olyan régen, jó barátai voltak.

A szimuláció mindkét oldalán, valamint azon túl, a lemenő nap kellemes fényében és melegében fürdőző vadregényes coloradói tájkép terült el. Ezen a helyen valaha egy Denver nevű város állt. A környéket még manapság is ezen a néven emlegették, noha magát a várost rég lebontották. A távolban tíz robot szorgoskodott, de hogy egészen pontosan mit csináltak, azt Bakst nem tudta megállapítani.

Valószínűleg a környezetet gondozzák - vélte magában. Ennél többet nem tudott, de erre nem is volt szüksége. A Multivac hatékonyan mozgatta és ellenőrizte a Földön dolgozó mintegy ötvenmillió robotját.

Bakst háta mögött ezernyi vezeték futott bele a Multivac egyik, kisebbfajta erődítménnyel védett alközpontjába.

- Miért most? - kérdezte Bakst. - És miért itt?

Automatikusan fordult Eldred felé. Ez a nő volt a Kongresszus legidősebb tagja, és ő rendelkezett a legtöbb hatalommal - már amennyi hatalommal egy emberi lény rendelkezhetett.

Eldred sötétbarna arca megviseltnek tűnt. A kor is meglátszott rajta, a ráncok valósággal belevésődtek a bőrébe, de amikor az idős asszony megszólalt, a hangja határozottan és élesen csengett:

- Mert most szereztünk tudomást a legutóbbi tettedről. De ezt Noreen fogja elmondani neked. Ő ismer téged a legjobban.

Bakst visszanézett Noreenre, és megkérdezte:

- Miféle bűnnel vádoltok?

- Ne próbáld eljátszani velünk valamelyik feladványodat, Ron! A Multivac csakis azokat tekinti bűnösnek, akik a szabadságért harcolnak, és a te emberi bűnöd a Multivac szemében nem számít bűnnek. Arról fogunk dönteni, hogy az embertársaid a jövőben hogyan viszonyuljanak hozzád. Lehet, hogy többé senki sem fog felkeresni téged, senki sem kívánja majd meghallani a hangodat, senki sem vesz tudomást a jelenlétedről, és senki sem fog válaszolni neked semmilyen módon.

- Miért fenyegettek elszigeteléssel?

- Mert elárultad valamennyi emberi lényt.

- Hogyan?

- Tagadod, hogy új emberfajta előállításán dolgozol? Egy olyan emberfajtáén, amelyik készséggel aláveti magát a Multivac akaratának?

- Aha! - dünnyögte Bakst, azzal összefonta karját a mellkasa előtt, és megjegyezte: - Hamar megtudtátok, de hát csak a Multivac-ot kellett megkérdeznetek...

- Tagadod, hogy génsebészeti segítséget kértél - folytatta dermesztően szigorúan Noreen -, egy olyan emberfaj megteremtéséhez, amelyik kérdés és ellenállás nélkül rabszolgája lesz a Multivac-nak?

- Egy elégedettebb emberiség kitenyésztését javasoltam - felelte Bakst. - Ez árulásnak számít?

- Az álokoskodásodból nem kérünk, Ron - avatkozott közbe Eldred. - Fejből tudjuk az összes úgynevezett érvedet. Ne mondd el nekünk még egyszer, hogy a Multivac-nak nem lehet ellenállni, hogy a küzdelemnek semmi értelme, hogy égre biztonságban élünk. Amit te biztonságnak nevezel, azt a többi ember rabszolgaságnak.

- Tüstént ítéletet hirdettek - kérdezte Bakst -, vagy védhetem magam?

- Hallottad Eldredet - válaszolta Noreen. - Ismerjük az érveidet.

- Valamennyien meghallgattuk Eldredet, de engem senki sem hallgatott meg - vágott vissza Bakst. - Amit ő mondott a védelmemben, az nem az én védőbeszédem volt.

Csend támadt, és a fényfejek jobbra és balra fordulva összenéztek, majd Eldred röviden annyit mondott:

- Beszélj!

- Megkértem a Multivac-ot - kezdte Bakst -, hogy segítsen megoldani egy matematikai feladványt. Hogy felkeltsem az érdeklődését, elmondtam neki, hogy a feladat a génkombinációkon alapul, és hogy a megoldás révén előállítható lesz egy új ember, amely semmivel sem rosszabb a jelenlegi embereknél, viszont rá lehet nevelni arra, hogy örömmel elfogadja a Multivac útmutatását, és zokszó nélkül beletörődjön a döntéseibe.

- Igen, nekünk is ezt mondták - szólt közbe Eldred.

- A Multivac csakis ilyen feltételekkel fogadta el a feladatot - folytatta Bakst. - Az ő mércéi szerint egy ilyen új faj születése az emberiség javát szolgálná, és szintén a saját mércéi alapján úgy érezte, hogy dolgoznia kell a megteremtésén. A szent cél arra csábította őt, hogy mind nagyobb és nagyobb erőket vessen be a feladvány megoldása érdekében, csakhogy ez a feladvány még az ő számára is megoldhatatlan. Ezt ti magatok is megtapasztalhattátok.

- Mire célzol? - kérdezte gyanakodva Noreen.

- Nem te mondtad, hogy nem tudtatok elérni engem? - kérdezett vissza Bakst. - Az elmúlt két hónap során egyikőtök sem vett észre apróbb problémákat olyan területeken, amelyeken korábban minden zökkenőmentesen működött? ... Hallgattok. Ezt vegyem megerősítésnek?

- És ha igen? Akkor mi van?

- A Multivac az összes tartalék áramkörét ráállította a feladványra - magyarázta Bakst. - Lassan és fokozatosan egyre több erőforrást vont el a világ irányításától, ugyanis a saját erkölcsi felfogása szerint semmi sem állhat az emberiség boldogságának útjában. És ezt a még nagyobb boldogságot csakis úgy lehet elérni, ha az emberek vakon engedelmeskednek neki, a Multivac-nak.

- De mire jó ez az egész? - kérdezett közbe Noreen. - A Multivac-ban így is maradt annyi tartalék, hogy irányítsa a világot, és persze minket is, és ha ezt kevésbé hatékonyan teszi, akkor csak annyi történik, hogy a rabságunk kényelmetlenebbé válik. És az is csupán átmenetileg, mert nem tarthat sokáig. A Multivac előbb-utóbb vagy megoldhatatlannak ítéli a feladatot, vagy pedig megoldja, de akárhogyan lesz is, többé nem fogja lekötni a figyelmét. Az utóbbi esetben az ember visszavonhatatlanul és mindörökre rabszolga lesz.

- Most viszont másra figyel - válaszolta Bakst. - Noha veszedelmes témát tárgyalunk, íme, még ezt is meg tudjuk beszélni, anélkül, hogy észrevenné. Ugyanakkor nem merészelném hosszúra nyújtani ezt a tárgyalást, úgyhogy kérlek benneteket, nagyon figyeljetek, és igyekezzetek megérteni azt, amit most elmondok!

- Kitaláltam egy másik feladványt is, amely arról szól, hogyan lehet hálózatokat felállítani a Multivac modellje alapján. Sikerült bebizonyítanom, hogy nem számít, mennyire összetett és redundáns egy hálózat, lennie kell legalább egy pontjának, ahol - megfelelő körülmények között - összefuthat valamennyi információ. Amennyiben zavar lép fel ezen a kényes ponton, a rendszer egészére végzetes csapást mér, ugyanis túlterhelés lép fel egy másik ponton, ami tönkremegy, ami túlterhelést indukál egy harmadik ponton és így tovább, és így tovább, egészen addig, amíg valamennyi alközpont kiég.

- És? - kérdezte Noreen.

- És ez a pont itt van, a hátam mögött - felelte Bakst. - Mi másért jöttem volna Denverbe? És a veszélyt Multivac is tudja, mert ezt az épületet elektronikus védelmi eszközök és robotok is őrzik olyannyira, hogy ide gyakorlatilag lehetetlen behatolni. Viszont...

- Viszont...?

- Viszont a Multivac jelenleg másra összpontosít, és megbízik bennem. Keményen megdolgoztam ezért a bizalomért. Hatalmas árat fizettem érte. Elvesztettelek titeket mindnyájatokat, de a Multivac bizalmát csakis árulással lehet elnyerni. Ha ti próbálnátok közeledni ehhez az alközponthoz, a Multivac talán még most is észrevenne titeket. Ha a feladat nem kötné le a figyelmét, valószínűleg engem sem engedett volna ide. De most a feladatra összpontosít, én pedig itt vagyok.

Azzal Bakst megfordult, és nyugodtan odaballagott a hálózat találkozási pontjához. A hozzá kötött tizennégy fényarc vele együtt mozgott. A szorgosan dolgozó Multivac alközpont halk susogása mindent betöltött körülöttük.

- Miért harcolnánk egy sebezhetetlen ellenséggel? - dünnyögte Bakst. - Először tegyük sebezhetővé, aztán...

Küzdenie kellett, hogy megőrizze a hidegvérét, mert minden az elkövetkező pillanatokon múlott. Minden! Egy gyors és erőteljes rántással széthúzott egy csatlakozót, közben azt kívánta, bárcsak több ideje lett volna, hogy biztosra mehessen.

Semmi sem állította meg... és amikor visszatartotta a lélegzetét, ráeszmélt, hogy a zajok megszűntek körülötte. A susogás elhallgatott, a Multivac kezdett leállni. Bakst tudta, hogy ha a halk neszezés nem tér vissza néhány pillanaton belül, akkor valóban a kulcsfontosságú pontnál avatkozott be, és a rendszer többé nem tudja majd helyreállítani önmagát. Ha megfordul, és nem lát közeledő robotokat...

A csendet semmi sem törte meg, és Bakst lassan megfordult. A távoli robotok tovább dolgoztak. Egyik sem indult el az alállomás felé.

A Kongresszus tizennégy tagjának arcára kiült a megdöbbenés. Talán el sem hitték azt a szörnyűséget, aminek az imént a szemtanúi voltak.

Bakst mélyet lélegzett, és megszólalt:

- A Multivac leállt. Kiégett. Nem lehet újjáépíteni. - Nyelt egyet, aztán a saját szavaitól szinte megrészegülve folytatta: - Azóta dolgoztam ezen, hogy elhagytalak titeket. Amikor Hines megtámadta azt a kivezetést, attól féltem, hogy további, ehhez hasonló merényletek fognak történni, és a Multivac mindenütt megerősíti az őrséget. Gyorsan kellett cselekednem... és nem tudhattam biztosan... - A hirtelen rátörő idegességtől összeszorult a torka, de erőt vett magán, és ünnepélyesen kijelentette: - Kivívtam a szabadságot... az egész emberiség számára...

Elhallgatott és várt, közben mind jobban tudatára ébredt a nyomasztó csendnek.

Tizennégy fényarc lebegett előtte, tizennégy embertársa meredt rá, és egyikük sem vállalkozott arra, hogy megszólaljon.

- Folyton a szabadságról beszéltetek - mondta éles hangon Bakst hát most megkaptátok! - Végigsöpört tekintetével a fényarcokon, és elbizonytalanodva hozzátette: - Vagy nem ezt akartátok?

Bevonulás

Jerome Bishop - foglalkozására nézve zeneszerző és harsonás - korábban még sosem járt elmegyógyintézetben.

Néha-néha tartott attól, hogy egyszer talán bekerül valamelyikbe mint beteg (ki volt biztonságban efelől?), de álmában sem hitte volna, hogy egy napon felkérik konzultánsnak egy elmezavarral kapcsolatos probléma megoldásához. Konzultánsnak.

Így aztán ott üldögélt az intézet egyik orvosi szobájában, a 2001. évben, amikor is a világ eléggé rossz formában volt, de (legalábbis a fejesek szerint) már kezdett kilábalni a különféle betegségeiből. Minden előjel nélkül nyílt az ajtó, mire ő udvariasan felállt. Egy középkorú asszony érkezett, akinek a haja már jócskán őszbe fordult, aminek láttán Bishop hálát érzett, amiért a saját haja mind a mai napig dús és egyenletesen fekete maradt.

- Ön Mr. Bishop? - kérdezte a nő.

- Legutóbb, amikor utánanéztem...

- Én Dr. Cray vagyok - vágott közbe a nő, és kezet nyújtott. - Jöjjön velem, kérem!

Kezet ráztak, aztán Bishop a doktornő nyomába szegődött. Mialatt átvágtak a folyosókon, minden tőle telhetőt megtett, hogy ne lássa riasztónak a közelében elhaladó kórházi személyzet halvány bézs színű egyenruháját.

Dr. Cray végül bevezette őt egy kisebbfajta helyiségbe, a mutatóujját az ajkához érintve jelezte, hogy csendet kér, majd egy szék felé intett. Miután Bishop helyet foglalt, a doktornő lekapcsolta a mennyezeti lámpát, és a hirtelen támadt sötétségben láthatóvá vált egy, a szoba hosszanti falába épített ablak, amelyen túl lámpák égtek. Bishop az ablakon átnézve egy nőt pillantott meg, aki egy fogorvosi székhez hasonló alkalmatosságon ült, félig fekvő helyzetben. A fejéből drótok egész erdeje meredt ki, mögötte keskeny fénynyaláb vetült egy készülékre, amelyből vékony papírszalag kígyózott elő.

A szobában felgyúltak a lámpák, és az ablak beleveszett a fényárba.

- Tudja ön, Mr. Bishop, hogy mit csinálunk mi itt? - kérdezte Dr. Cray.

- Agyhullámokat rögzítenek? Persze, csak találgatok.

- Ráhibázott - felelte a doktornő. - Igen, azt tesszük. Lézertűvel rögzítjük az adatokat. Tudja, hogy hogyan működik?

- Én is lézerrel rögzítem a zenéket - válaszolta Bishop, és átvetette egyik lábát a másikon -, de az még korántsem jelenti azt, hogy tisztában vagyok a működésével. Ezeket a részleteket a mérnökök ismerik... nézze, doki, ha valami lézerszakértőnek gondol engem, hát nagyot téved...

- Pontosan tudom, hogy ön micsoda, Mr. Bishop - felelte sietve Dr. Cray. - Egészen más dolog miatt kértük ide önt... Engedje meg, hogy elmagyarázzam! Manapság már nagyon keskeny lézereket tudunk előállítani. Sokkal gyorsabb ütemben és sokkal finomabban tudjuk megváltoztatni a lézernyalábokat, mint például az elektromos áramot, vagy akár az elektronsugarat. Ez azt jelenti, hogy olyan részletességgel tudunk rögzíteni egy rendkívül bonyolult hullámot, amilyen részletességről korábban álmodni sem mertünk. A mikroszkopikus átmérőjű lézerrel rajzolt hullámvonalat mikroszkóp alatt tanulmányozva olyan részleteket is megláthatunk, amelyeket puszta szemmel soha, és amelyeket más eszközökkel nem lehet bemérni.

- Ha emiatt kértek fel konzultánsnak - mondta Bishop akkor csak azt tudom mondani, hogy az ilyen fokú részletesség nem kifizetődő. Az emberi fül úgysem érzékeli. Egy bizonyos határon túl nem érdemes tovább finomítani a felvételt, mert azzal csak a költségeket nyomjuk feljebb, de nem érjük el a kívánt hatást. Sőt a vájt fülűek azt állítják, hogy egyfajta zúgást hallanak ki belőle, amely fokozatosan elnyomja a zenét. Én magam ezt nem hallom, de azt meg tudom mondani, hogy ha jót akar, nem szűkíti le a lehető legvékonyabbra a lézersugarat. Na persze, az agyhullámokkal talán más a helyzet... de ez minden, amit ebben a témában el tudok mondani, úgyhogy most távozom is. Ezért a tanácsért természetesen nem kérek tiszteletdíjat, csak az útiköltségemről fogok számlát küldeni.

Azzal felállt, és már fordult volna az ajtó felé, de Dr. Cray lendületesen megrázta a fejét, és rászólt:

- Kérem, Mr. Bishop, üljön vissza! Igen, agyhullámok rögzítése esetén más a helyzet. Nekünk minden részletre szükségünk van, amit csak megszerezhetünk. Egészen mostanáig nem nyertünk ki mást az agyhullámokból, mint tízmilliárd agysejt aprócska, egymást átfedő csilingelését, effajta durva átlagot, amelyben minden összemosódik, leszámítva a legáltalánosabb hanghatásokat.

- Úgy érti, olyan a felvétel, mintha tízmilliárd zongora egyszerre szólalna meg valahol a távolban?

- Pontosan.

- Szóval, nem kaptak mást, csak egyfajta háttérzajt?

- Nem egészen. Hozzájutottunk némi információhoz például az epilepsziáról. Ugyanakkor a lézeres rögzítésnek köszönhetően egyre finomabb részletek tárulnak fel előttünk. Egyre jobban el tudjuk különíteni egymástól az egyes zongorák hangjait, aminek nyomán lassan-lassan meg tudjuk állapítani, hogy melyik hangolódott le.

Bishop felhúzta a szemöldökét, és megkérdezte:

- Szóval meg tudják állapítani, hogy egy őrült mitől őrült?

- így is mondhatjuk... nézzen csak oda! - kérte a doktornő, és a szoba másik sarkába mutatott, ahol életre kelt egy monitor, és egy vékony, hullámzó vonal jelent meg rajta. - Látja ezt, Mr. Bishop? - Megnyomott egy gombot a csuklóján viselt, órához hasonlatos készüléken, mire a vonal egyik rövid szakasza vörösre váltott. A hullámok folyamatosan vonultak át a képernyőn, a vörös jel újra és újra felbukkant.

- Amit most lát, az egy mikrofelvétel - magyarázta a doktornő. - Azok a kis vörös jelek szabad szemmel nem láthatóak, és a lézeres felvevőnél kevésbé kifinomult berendezések sem tudják láthatóvá tenni őket. Csak akkor jelennek meg, amikor ez a bizonyos páciens éppen depressziós szakaszban van. Minél élesebbek a jelek, annál mélyebb a depresszió.

Bishop elgondolkodott néhány másodpercre, majd megkérdezte:

- És mit tudnak kihozni belőle? Odáig rendben van, hogy a jel alapján megmondják, hogy a páciens depressziós, de ezt eddig is meg tudták állapítani, ha beszélgettek vele.

- Ez nagyjából igaz, de a részletek sokat segítenek. Például módunkban áll fényvillanásokká konvertálni az agyhullámokat, és ami ennél fontosabb, egyenértékű hanghullámokká. Ugyanazt a lézeres felvevőberendezést használjuk, amivel önök a zeneszámokat rögzítik lemezre. Az eredmény egy többé-kevésbé dallamos zümmögés, amelynek ritmusa illeszkedik a villanásokhoz. Szeretném, ha meghallgatná egy fejhallgatóval.

- A zenét, amely attól a bizonyos depressziós pácienstől származik, akinek az agya azt a hullámot produkálta?

- Igen, és mivel nem tudjuk úgy felerősíteni, hogy ne veszítsük el a részleteket, fejhallgatóval kell meghallgatnia.

- És közben figyeljem a fényt?

- Arra semmi szükség. Nyugodtan becsukhatja a szemét. A szemhéján áthatoló fény is elég ahhoz, hogy befolyást gyakoroljon az agyra.

Bishop feltette a fejére a fejhallgatót, és lehunyta mindkét szemét. A halkan búgó háttérzajból egy rendkívül összetett dobolást hallott ki, egy bonyolult, szomorú ritmust, amely magában hordozta egy fáradt, beteg világ minden baját. A hangra összpontosított, jószerével alig figyelt a szemhéján villódzó fényekre.

Arra eszmélt, hogy Dr. Cray megrángatja az ingujját, és azt ismételgeti:

- Mr. Bishop... Mr. Bishop...

Bishop levegő után kapkodott, és levette a fejéről a fejhallgatót.

- Köszönöm - dünnyögte, és önkéntelenül megborzongott. - Ez egy kicsit kiborított, de nem tudtam elszakadni tőle.

- Egy depressziós ember agyhullámát hallgatta - magyarázta a doktornő -, és ez hatást gyakorolt az ön idegrendszerére. Arra késztette az agyát, hogy felvegye a ritmust. Levertnek érezte magát, nem igaz?

- Nem is kicsit...

- Nos, ha képesek leszünk meghatározni a hullámnak azt a részét, amely a depresszióra, vagy bármely más agyi rendellenességre jellemző, és azt eltávolítva visszajátsszuk az egészséges agyhullámokat a betegnek, akkor normálisra módosíthatjuk az aktuális hullámait.

- Milyen hosszú időre?

- Ez egyelőre bizonytalan, mindenesetre a hatás a kezelés után is fennmarad egy darabig, de nem sokáig. Néhány napig. Esetleg egy hétig. Aztán a páciensnek vissza kell jönnie újabb kezelésre.

- Ez is több a semminél - jegyezte meg Bishop.

- De korántsem elégséges - válaszolta a fejét csóválva a doktornő. - Minden ember egy bizonyos génkészlettel születik, Mr. Bishop, ami meghatároz egy bizonyos, potenciális agyi struktúrát. Az embert aztán különféle környezeti behatások érik. Ezeket semlegesíteni nem könnyű, így aztán mi, itt az intézetben megpróbálunk hatékonyabb és tartósabb módszereket találni, hogy semlegesíthessük a káros hatásokat... és ön talán segíthet nekünk ebben. Ezért kértük, hogy fáradjon ide.

- Csakhogy én mit sem tudok ezekről a dolgokról, doki! - tiltakozott elbizonytalanodva Bishop. - Még sosem hallottam az agyhullámok lézerrel való rögzítéséről.

- A két tenyerét lefelé fordítva széttárta a kezét, és hozzátette: - Semmim sincs az önök számára.

Válaszul Dr. Cray előbb a szemét résnyire vonva csücsörített a szájával, aztán mélyen a zsebébe dugta mindkét kezét, és megjegyezte:

- Pár perccel ezelőtt még azt mondta, hogy a lézerrel rögzített felvétel túl részletes ahhoz, hogy az ember mindent kihalljon belőle.

- Igen, és ezt most is fenntartom.

- Ezzel nincs is semmi baj - felelte bólogatva Dr. Cray, és tovább beszélt: - Az egyik kollégám olvasott egy önnel készült interjút a Hi-Fi magazin 2000. évi decemberi számában, amiben ugyanezt mondta. Ez keltette fel a figyelmünket. A fül nem érzékeli a lézeres felvétel finom részleteit, de a szem igen. Hallani nem lehet őket, de látni igen. Az agyhullámokat nem a hullámhangok, hanem a villanások módosítják normálisra. A hang önmagában mit sem ér. Ugyanakkor érdekes módon felerősíti a fények által kiváltott hatást.

- Hát, arra nem panaszkodhatnak... - jegyezte meg mélyet sóhajtva Bishop. - De még hogy...!

- Csakhogy - folytatta Dr. Cray - a felerősítés korántsem elég jó. A lézeresen rögzített hang leheletfinom, szinte végtelenül bonyolult variációi elvesznek a fül számára. Túl sok van belőlük, és elnyomják azt a részt, ami megerősítené a villanások hatását.

- Miből gondolja, hogy van egy ilyen, mondjuk úgy, megerősítő rész?

- Mert alkalmanként - többé-kevésbé véletlenül - előállítottunk valamit, ami jobban működött, mint a teljes agyhullám, de nem tudjuk, hogyan és miért. Éppen ezért egy zenészre van szükségünk. Talán éppen önre. Ha meghallgatja mindkét agyhullámot, talán felfedez egy hangot, egy ritmust, ami a normális hullámhoz tartozik. És akkor az felerősítheti a fények hatását, és javíthatja a terápia hatékonyságát.

- Hé! - kurjantotta ijedten Bishop. - Túl nagy felelősséget rak rám, doki! Amikor egy-egy új számot írok, legfeljebb füleket cirógatok, és izmokat késztetek mozgásra. Nem egy beteg agyat próbálok meggyógyítani!

- Csak azt kérjük öntől - felelte Dr. Cray -, hogy cirógasson füleket, mozgasson meg izmokat, de úgy, hogy a zenéje illeszkedjen a normális agyhullámok zenéjéhez... és biztosíthatom, hogy nem kell vállalnia semmiféle felelősséget, Mr. Bishop. Eléggé valószínűtlen, hogy kárt okoz a zenéjével, viszont annál több jót tehet vele. És akár kudarcot vall, akár sikerrel jár, tisztességesen megfizetjük a munkáját.

- Nos, rendben - mondta végül Bishop -, tegyünk egy próbát... de nem ígérek semmit!

Két nappal később visszatért az intézetbe. Dr. Cray azonnal otthagyott egy konferenciát, hogy fogadhassa őt. A doktornő fáradtnak tűnt, a szemét résnyire vonva méregette a vendégét, és megkérdezte tőle:

- Nos, rájött valamire?

- Igen, találtam valamit. Valószínűleg beválik.

- Ezt honnan veszi?

- Nem tudom biztosan... csak úgy érzem... - felelte a fejét ingatva Bishop. - Figyeljen ide, doki, meghallgattam az öntől kapott szalagokat. Mind a depressziós beteg agyhullámait, mind az önök által normálisra módosított agyzenét. És igaza volt, a villanások nélkül nem gyakoroltak rám semmilyen hatást. Aztán kivontam a másodikat az elsőből, hogy lássam a különbséget.

- Kivonta? Van otthon számítógépe? - kérdezte elcsodálkozva Dr. Cray.

- Nincs, és különben sem segített volna. Ha az ember fog egy lézerrel rögzített, bonyolult hanghullámot, és kivon belőle egy másik, lézerrel rögzített, bonyolult hanghullámot, akkor amit kap, az még mindig egy rendkívül bonyolult hanghullám. így hát fejben vontam ki, hogy megtudjam, miféle ritmus marad belőlük. Úgy sejtettem, hogy az lesz az abnormális ritmus, amit aztán egy ellenritmussal ki kell oltani.

- Hogyan tudta fejben kivonni egymásból a két felvételt? - csattant fel gyanakvó arcot vágva Dr. Cray.

- Tudom is én - dünnyögte a vállát vonogatva Bishop. - Beethoven hogyan hallotta a fejében a Kilencedik szimfóniát, mielőtt leírta? Az emberi agy egészen jó számítógép, nem igaz?

- Hát... igaz... - felelte lehiggadva a doktornő. - Szóval, sikerült előállítania az ellenritmust?

- Igen, azt hiszem - válaszolta Bishop. - Egy hagyományos szalagon hoztam el, mert annál többre nincs szükség. Valami ilyesmi: didididam...didididam...dididi-damdamdamdimdam..., és így tovább. Hozzácsaptam egy dallamot, amit lejátszhatnak a fejhallgatóban, mialatt a páciens a normális agyhullámok ritmusában villogó fényt nézi. Ha igazam van, a hang még a puszta napfény hatását is úgy felerősíti, de úgy felerősíti...

- Biztos benne?

- Ha biztos lennék, nem kellene kipróbálni, nem igaz, doki?

Dr. Cray elgondolkodott néhány másodpercre, aztán így szólt:

- Rendben, behívom a beteget egy kezelésre. Jó lenne, ha ön is jelen lenne.

- Hát, ha kívánja... gondolom, ez is része a konzultációs munkának.

- A kezelőszobába természetesen nem mehet be, nyilván megérti, hogy miért. Mi idekint leszünk, a megfigyelőben.

- Ahogy óhajtja, doki.

A páciens megviseltnek és zaklatottnak látszott, amikor megérkezett. A felső szemhéja mélyen rálógott a szemgolyójára, beszéd helyett inkább csak motyogott, de még azt is alig hallhatóan.

A szoba egyik sarkában ülő Bishop az ablakon átnézve végigmérte a nőt, aztán türelmesen várt, és egyre csak gondolkodott. Vajon beválik? És mi lenne, ha a villogó fényt összekötnék a megfelelő zenei kísérettel, hogy harcba szálljanak a rosszkedv ellen, hogy felszítsák a tüzet a letört ember lelkében, hogy felerősítsék a szerelmet? Nem csupán a betegek kezelésére lehetne felhasználni a módszert, de az egészségeseknek is jót tenne. Talán nem fordulnának pótszerekhez - az alkoholhoz vagy a drogokhoz -, hogy könnyebben elviseljék a megpróbáltatásokat, hogy helyrehozzák elfajult érzéseiket. Ez a módszer lehetne a tökéletesen biztonságos pótszer, miután magukon az agyhullámokon alapul...

A beteg végül, mintegy negyvenöt perc elteltével kijött a kezelőből. Immáron teljesen nyugodtnak tűnt, a ráncok valahogy kimosódtak az arcbőréből.

- Sokkal jobban érzem magam, Dr. Cray - újságolta lelkesen mosolyogva -, sokkal, de sokkal jobban!

- Ez így szokott lenni - válaszolta fojtott hangon Dr. Cray.

- Nem pontosan így - felelte a nő. - Nem pontosan így. Ez most teljesen más. A korábbi kezelések után hiába hittem azt, hogy jobban vagyok, érzékeltem, hogy az a szörnyű levertség ott lappang valahol a fejem hátsó részében, és arra vár, hogy nyomban előtörjön onnan, mihelyt egy kicsit elengedem magam. Most viszont... egyszerűen eltűnt.

- Nem tudhatjuk biztosan, hogy ez a jövőben is így lesz - jelentette ki a doktornő. - Beszéljünk meg egy újabb kezelést! Jöjjön el hozzánk, mondjuk, két hét múlva, de ha közben valami rosszat érez, azonnal hívjon fel, rendben? Érzékelt valami változást a kezelésben?

Az asszony gondolkodott egy sort.

- Nem - mondta, de aztán kissé elbizonytalanodva hozzátette: - Bár, az a villogó fény... Az mintha más lett volna. Tisztább és élesebb, mint korábban.

- Hallott valami különöset? - érdeklődött Dr. Cray.

- Kellett volna? - kérdezett vissza a páciens.

- Nos, akkor mára végeztünk - mondta Dr. Cray, és felállt. - A viszontlátásra, és ne felejtsen el időpontot kérni a titkárnőmtől!

A nő elindult az ajtó felé, de mielőtt kilépett volna a folyosóra, visszafordult, és szélesen mosolyogva megszólalt:

- Csodálatos érzés, hogy csodálatosan érzem magam! - Azzal elhagyta a szobát.

- A páciens nem vett észre semmit, Mr. Bishop - állapította meg halkan a doktornő. - Feltételezem, hogy az ön ellenritmusa olyan természetesen erősítette meg a normális agyhullámot, hogy a hang, hogy úgy mondjam, beleveszett a fénybe... és a jelekből ítélve bevált. - Ekkor mélyen belefúrta tekintetét a férfi szemébe, és megkérdezte: - Mr. Bishop, hajlandó volna más esetekben is közreműködni? Készek vagyunk megfizetni önt, amennyire csak a költségvetésünk engedi. És ha kiderül, hogy rátaláltunk egy újfajta, hatékony terápiára, gondoskodni fogunk arról, hogy méltó elismerésben részesüljön.

- Máskor is örömmel segítek önöknek, doki - válaszolta Bishop -, de a dolog korántsem olyan nehéz, mint ahogy gondolják. A munka gyakorlatilag készen van.

- Készen van?

- Évszázadok óta élnek a világon zenészek - magyarázta elégedetten Bishop. - Az agyhullámokról talán semmit sem tudnak, de minden tőlük telhetőt megtesznek, hogy olyan dallamokat eszeljenek ki, amelyek hatást gyakorolnak az emberekre. Arra késztetik őket, hogy a lábukkal doboljanak, hogy megmozgassák a tagjaikat, hogy mosolyra húzzák a szájukat, hogy megnyíljanak a könnycsatornáik, hogy hevesebben dobogjon a szívük. Ezek a dallamok készen vannak, és felhasználásra várnak. Önöknek annyi a dolguk, hogy találják meg az ellenritmust, és társítsanak hozzá egy megfelelő dallamot.

- Ön is ezt tette?

- Naná! Mi rángathatná ki gyorsabban és hatékonyabban az embert a depressziójából, mint az újjászületés himnuszai? Hiszen éppen erre szánták őket! A ritmus kifordítja az embert önmagából. Feldobja, felvidítja. A hatás önmagában talán nem tart sokáig, de ha önök felhasználják, hogy megerősítsék vele a normális agyhullámot, biztosan célba talál, és tartós marad.

- Az újjászületés himnuszai? - ismételte vontatottan Dr. Cray, és a szemét tágra nyitva meredt a férfira.

- Azok, bizony - felelte mosolyogva Bishop. - Amit a mostani esetben felhasználtam, az mind közül a legjobb. A hölgy azt hallgatta, hogy "When the Saints Go Marching In"...

Azzal énekelni kezdte a dalt, az ujjaival pattogtatva kísérte magát, és mire a harmadik sorhoz ért, Dr. Cray lába már javában dobolt a padlón.

Ódivatú

Ben Estes tudta, hogy meg fog halni, és abban a tudatban sem lelt vigasztalást, hogy a munkájának köszönhetően erre minden esélye megvolt, az utóbbi évek folyamán.

A java részben feltérképezetlen kisbolygóövezetben kóborló asztrobányászok életét senki sem nevezhette édesnek, ráadásul minden számítás szerint rövidnek ígérkezett.

Na persze, mindig is fennállt a lehetőség, hogy az ember váratlanul rátalál valamire, ami aztán gazdaggá teszi őt, és igen. Estes és a társa meglepő leletre bukkantak. A világ legnagyobb meglepetésére, csakhogy nem fognak meggazdagodni belőle - mert előbb-utóbb végez velük.

A priccsén fekvő Harvey Funarelli felnyögött, mire Estes megfordult, és összerándult kínjában, mert a hirtelen mozdulattól éktelen fájdalom hasított az izmaiba. Rondán elbántak mindkettőjükkel. Maga Estes kevésbé sérült meg, mint a nálánál jóval magasabb és testesebb Funarelli, aki ráadásul közelebb volt a gyilkos hatások forrásához.

Estes komoran végigmérte a társát, és megkérdezte tőle:

- Hogy érzed magad, Harv?

- Mintha minden ízületem elszakadt volna - felelte Funarelli, és ismét nyögdécselt.

- Mi a pokol történt? Nekimentünk valaminek?

Estes kissé bicegve a priccs mellé ment, és rászólt Funarellire:

- Eszedbe ne jusson felállni!

- Ne aggódj, menni fog - felelte Funarelli -, csak nyújtsd ide a karodat! Uh... Azt hiszem, eltört egy-két bordám. Itt, ni. Szóval, Ben, mi történt?

Estes rámutatott a bal oldali főablakra, amit eléggé kicsire méreteztek, de egy kétszemélyes asztrobányászhajó ennél jobbal nem szolgálhatott. Felsegítette a társát, és egymást támogatva közelebb vánszorogtak az ablakhoz, végül mindketten kinéztek rajta.

Odakint természetesen milliónyi csillag ragyogott, de mert mindketten tapasztalt űrutazók voltak, az agyuk automatikusan nem vette figyelembe a fényes pontokat

- elvégre állandóan ott pislákoltak a hajó körül. A közelben viszont különféle méretű szürke kőtömbök egész raja lebegett. Nagyon lassan mozogtak az űrhajóhoz viszonyítva, amitől egy lusta méhrajra emlékeztettek.

- Még sosem láttam ehhez foghatót - jegyezte meg csodálkozva Funarelli. - Ezek meg mit keresnek itt?

- Ha minden igaz - válaszolta Estes -, akkor egy darabokra tört kisbolygó maradványait látjuk. Erős a gyanúm, hogy akörül keringenek, ami szétzúzta őket, és ami minket is szétzúzott.

- Micsoda? - dünnyögte Funarelli, és a szemét meresztgetve, értetlenül kémlelte a sötétséget.

- Ott! - mondta Estes, és kimutatott az ablakon. A jelzett irányban halvány fény villant, de éppen csak egy századmásodpercre.

- Nem látok semmit - közölte a fejét csóválva Funarelli.

- Nem is szabadna látnod - felelte Estes -, ugyanis az ott egy fekete lyuk.

A válasz hallatán Funarelli rövidre nyírt haja felmeredt, míg kidülledő, sötét szeme ijedten pásztázott jobbra-balra.

- Te meg... megőrültél.... - hebegte a megtermett asztrobányász.

- Szó sincs róla - válaszolta higgadtan Estes. - A fekete lyukak a legkülönfélébb méretekben léteznek. Ezt állítják a csillagászok. Ennek a tömege kábé akkora lehet, mint egy nagyobb aszteroidáé, és mi körülötte keringünk. Hogyan történhetett volna másképp? Hogyan foghatott volna be minket valami, amit nem látunk?

- A jelentésekben nem szerepel semmiféle...

- Tudom - vágott közbe Estes és nem csoda, hogy nincs benne a jelentésekben. Miért is lenne? Láthatatlan. A tömege pedig... hoppá, itt a Nap! - A hajó lassú forgása révén a fényes korong felbukkant az oldalsó ablakban, mire annak üvege automatikusan sötétre polarizálódott, hogy kiszűrje a káros sugarakat.

- Egyébként meg - folytatta Estes - még senki sem találkozott fekete lyukkal, szerte az egész Univerzumban. Mi fedeztük fel az elsőt. Csak éppen nem fogunk elég sokáig élni ahhoz, hogy bezsebeljük a pénzt és a dicsőséget.

- Még most sem értem, hogy mi történt - jelentette ki komoran Funarelli.

- Túl közel kerültünk hozzá, és az árapályhatás szétzúzott minket.

- Árapályhatás? Miről beszélsz?

- Nem vagyok csillagász - válaszolta Estes -, de valamennyit azért értek hozzá. Arról van szó, hogy még ha nem is nagy egy fekete lyuk gravitációs ereje, ha közeledsz hozzá, a vonzása egyre erősebb lesz. Ahogy csökken a távolság, a gravitáció olyan gyors ütemben növekszik, hogy egy tárgy közelebbi végére sokkal nagyobb vonzerő hat, mint a távolabbi végére. így aztán a tárgy megnyúlik. Minél nagyobb a tárgy, annál rosszabb a hatás. Ezért szakadtak szét az izmaid. Örüljünk, hogy a csontjaid nem törtek el.

- Hát ebben korántsem vagyok biztos - felelte fintorogva Funarelli. - Mi történt még?

- Az üzemanyagtartályaink megsemmisültek. És itt ragadtunk, ezen a keringési pályán - sorolta Estes. - Szerencsések vagyunk, hogy a lyuktól viszonylag messze kötöttünk ki, és hogy a pályánk kör alakú, mert így legalább az árapályhatás nem ér el minket. Ha ovális pályára álltunk volna, akkor sokkal közelebb repülnénk el a lyuk mellett... már nem lennénk életben.

- Tudunk üzenetet küldeni?

- Egy szót sem - válaszolta Estes -, az adóvevő kész van.

- Nem lehet helyrehozni?

- Nem vagyok elektroműszerész, de még ha az lennék is... nem, a rádió javíthatatlan.

- Az alkatrészeiből talán összeüthetnénk egy szükség-adóvevőt - vetette fel Funarelli.

Estes szomorúan csóválgatta a fejét.

- Hidd el, nem tehetünk semmit. Csak várunk... aztán meghalunk. Igazából nem is ez zavar.

- Engem viszont nagyon zavar - dünnyögte Funarelli, azzal leroskadt a priccsére, és a két tenyerébe temette az arcát.

- Nos, a tabletták még megvannak - felelte halkan Estes. - Gyors és fájdalommentes halál. Ami igazán lesújt az az, hogy nem értesíthetünk másokat... arról. -

Ismét kimutatott az oldalsó ablakon, amely most, hogy a Nap másutt járt, teljesen átlátszóvá tisztult.

- A fekete lyukról?

- Igen, ugyanis borzasztóan veszélyes - válaszolta Estes. - Úgy tűnik, orbitális pályán kering a Nap körül, de ki tudja megítélni, hogy ez a pálya mennyire stabil? Még ha az is, a lyuk idővel egyre nagyobb lesz.

- Gondolom, benyel egy csomó anyagot...

- Az biztos. Mindent, amivel találkozik. Állandóan kozmikus porszemcsék zuhannak bele, közben energiát adnak le. Ez okozza azokat az apró villanásokat. A lyuk folyamatosan elnyeli az útjába akadó anyagot, és a nagyobb darabok esetében mindenféle sugárzások szabadulnak el, egészen a röntgensugarakig. És minél kövérebbre hízik a lyuk, annál nagyobb távolságból vonzza majd magához az anyagot.

Néhány pillanatra mindkét férfi a kinti feketeséget fürkészte, aztán Estes tovább magyarázott:

- Most még talán kezelhető a probléma. Mondjuk, ha a NASA idevontat egy nagyobb aszteroidát, és a megfelelő irányban elrepíti a lyuk mellett, akkor a kettő között kölcsönösen fellépő gravitációs erő letéríti a lyukat a jelenlegi pályájáról, és másikra állítja. Ha ügyesen csinálják, némi további manőverezéssel és gyorsítással elérhetik, hogy az új pálya kifelé vezessen a Naprendszerből.

- Gondolod, hogy kezdetben nagyon kicsi volt? - kérdezte Funarelli

- Igen, talán mikrolyukként kezdte, az ősrobbanás perceiben, amikor megszületett a világegyetem. Talán évmilliárdok óta növekszik, és ha ez így megy tovább, valószínűleg kezelhetetlenné válik. Végül a Naprendszer sírja lesz...

- Eddig világos, de vajon miért nem találták meg? - kérdezte a homlokát ráncolva Funarelli.

- Mert senki sem kereste. Ki a fene számítana egy fekete lyukra a kisbolygóövezetben? Nem bocsát ki annyi sugárzást, hogy látható legyen, és nincs elég tömege ahhoz, hogy észre lehessen venni. Ahhoz, hogy rátalálj, bele kell rohanni, ahogyan mi is tettük.

- Biztos vagy abban, Ben, hogy nem tudunk kapcsolatba lépni másokkal? ... Milyen messze vagyunk a Vestától? Onnan néhány nap alatt ideérhetne egy hajó. Ott működik az aszteroidaövezet legnagyobb bázisa.

Estes a fejét rázva válaszolt:

- Fogalmam sincs, hogy pillanatnyilag hol van a Vesta. A számítógépünk is tönkrement.

- Te jó Isten - sóhajtott Funarelli -, mi az, ami nem ment tönkre?

- A levegőellátás még működik - felelte Estes. - A víztisztító rendszer is üzemel. Bőven van energiánk és ennivalónk. Két hétig biztosan kihúzzuk, talán egy kicsivel tovább is.

Mindketten a gondolataikba merültek, és nyomasztó csend telepedett rájuk.

- Figyelj ide! - mondta végül Funarelli. - Még ha nem is tudjuk pontosan, hogy hol jár a Vesta, azt tudjuk, hogy alig néhány millió kilométerre van tőlünk. Ha el tudnánk juttatni nekik valamilyen - bármilyen - jelzést, ideküldhetnének egy robothajót. Egy hét alatt ideérne.

- Hát igen, egy robothajót - dünnyögte Estes. Az csakugyan könnyű lett volna. A személyzet nélkül repülő robothajók károsodás nélkül elviselték azt a gyorsulást, amit az emberi test nem bírt volna ki. így aztán harmadannyi idő alatt tehettek meg egy adott hosszúságú utat, mint az eleven embereket szállító egységek.

Funarelli a szemét lehunyva és a fogait csikorgatva küzdött a testét emésztő fájdalommal, aztán megszólalt:

- Ne nézd le a robothajókat! Ha idejön az egyik, hozhat nekünk készleteket, és az alkatrészeiből összerakhatunk egy adóvevőt. Kitartanánk, amíg megérkeznek a valódi megmentők...

- Nem nézem le a robothajókat - felelte Estes, és fáradtan leült a saját priccsére. - Csak az járt a fejemben, hogy ha megfeszülünk, sem küldhetünk üzenetet. Lehetetlen. Még ordítani is felesleges. A vákuumban nem terjed a hang.

- Nem hiszem el, hogy nem tudsz kieszelni valamit - jelentette ki konokul Funarelli. - Az életünk függ tőle.

- Talán az egész emberiség függ tőle, de akkor sem tudok kiagyalni semmit. Mi lenne, ha te találnál ki valamit?

Funarelli halkan morgolódott, a szája meg-megrebbent. Aztán megmarkolta az ágya fölé épített kapaszkodót, függőleges helyzetbe húzta magát, és megjegyezte:

- Egyvalami eszembe jutott. Mi lenne, ha kikapcsolnánk a gravitációs hajtóműveket? Takarékoskodnánk az energiával, és megkímélnénk az izmainkat az erőlködéstől.

- Látod, ez egy jó ötlet - válaszolta Estes, azzal felállt, odalépett a műszerfalhoz, és kikapcsolta a mesterséges gravitációt.

Funarelli megkönnyebbült sóhajjal nyugtázta, hogy a teste fellebeg a padlóról, majd megkérdezte:

- Azok a barmok miért nem találták meg ezt a nyavalyás fekete lyukat?

- Úgy érted, úgy, ahogyan mi? Tudniillik másképp nem megy. Amíg nem csinál elég nagy zűrt, nem lehet észrevenni.

- Huh, még most is fáj, pedig nem kell megküzdeni a gravitációval - mondta Funarelli. - Hát, ha ez így megy tovább, kevésbé fogom sajnálni, ha eljön a perc, amikor bevesszük a tablettát... És nem tudnánk rávenni a fekete lyukat, hogy csináljon valami feltűnőt?

- Ha azok a kődarabok rászánnák magukat - felelte komoran Estes -, hogy fejest ugorjanak a lyukba, jókora röntgenkitöréseket idéznének elő.

- Amit észlelnének a Vestán?

- Ezt azért kétlem - felelte a fejét ingatva Estes. - Nem keresnek efféle jelenségeket. A Földön viszont biztosan észlelnék. Néhány űrállomás személyzete folyamatosan figyeli az űrt. Többek között a sugárzásokban beállt változásokra vadásznak. Meglepően apró kitöréseket is elcsípnek.

- Rendben, Ben, én azt sem bánom, ha a földiek figyelnek fel. Majd értesítik a Vesta-bázis személyzetét, hogy járjanak utána. A röntgensugaraknak tizenöt perc kell, hogy eljussanak a Földig, aztán a rádióhullámoknak még tizenöt, hogy elérjék a Vestát.

- Eddig rendben is van, csakhogy mi történik a kettő között eltelő időben? - vetette fel rosszkedvűen Estes. - A műszerek ugyan automatikusan rögzítik, hogy röntgensugarak érkeztek ilyen és ilyen irányból, de ki tudná megítélni, hogy pontosan honnan érkeztek? Származhatnak akár egy távoli galaxisból is, amelyik történetesen abba a bizonyos irányba esik. Néhány technikus biztosan észreveszi a kiugró értéket, és egy darabig figyel majd, hogy történik-e hasonló kitörés ugyanazon a helyen, de aztán, ha a jelenség nem ismétlődik meg, jelentéktelennek ítélik, és szépen elfelejtik az egészet. Amúgy meg, ne számíts ilyesmire, Harv! Amikor a fekete lyuk árapályhatása széttörte a kisbolygót, minden bizonnyal rengeteg röntgensugárzás szabadult fel, de az talán több ezer évvel ezelőtt történt, amikor még senki sem figyelt. És azok a törmelékdarabok, amelyeket látunk, nyilvánvalóan stabil pályán keringenek.

- Ha működnének a hajtóműveink...

- Hadd találgassak! - vágott közbe Estes. - Belevihetnénk a hajót a fekete lyukba. A halálunk árán küldenénk üzenetet. Csakhogy azzal sem mennénk semmire. Igaz, jó nagy kitörést idéznénk elő, de annak a helyét sem lehetne bemérni.

- Én nem erre gondoltam - válaszolta kissé sértődötten Funarelli. - Hidd el, a legkevésbé sem vágyom arra, hogy hősi halott legyek. Az jár a fejemben, hogy három hajtóművünk van. Ha ezeket hozzáerősítenénk egy-egy nagyobb sziklatömbhöz, és beleküldenénk őket a lyukba, akkor három röntgenkitörést kapnánk. És ha ezt pontosan egy-egy nap eltéréssel csinálnánk, akkor a földiek azt látnák, hogy a forrás mozog a csillagokhoz képest. Az már azért érdekes lenne, nem igaz? Azonnal felfigyelnének, nem igaz?

- Talán igen, de az is lehet, hogy nem - válaszolta a vállát vonogatva Estes. - Amúgy meg nincs miről beszélni, mert a hajtóműveink üzemképtelenek. És akkor sem tudnánk a törmelékdarabokhoz erősíteni őket, ha... - Estes a mondat közepén elhallgatott, majd az előzőnél sokkal mélyebb hangon szólalt meg: - Vajon mi a helyzet az űrruháinkkal?

- A beépített rádiók! - kurjantotta szempillantás alatt fellelkesülve Funarelli.

- Ne őrülj meg, azoknak a hatósugara alig néhány kilométer! - torkolta le a társát Estes, majd így folytatta: - Nem, én valami másra gondolok. Arra, hogy teszek egy sétát odakint... - Kinyitotta az űrruhák tárolófülkéjének ajtaját, és rövid szemlélődés után megjegyezte: - így ránézésre semmi bajuk.

- Miért akarsz kimenni? - érdeklődött Funarelli.

- Hajtóműveink ugyan nincsenek, de izomerőnk még maradt valamennyi - válaszolta Estes -, legalábbis nekem. Gondolod, hogy képes lennél elhajítani egy követ?

Funarelli hátralendítette a kezét, hogy dobó mozdulatot tegyen, de nyomban abba is hagyta, és a fájdalomtól halkan sziszegve válaszolt:

- Képes lennék beleugrani a Napba...?

- Én viszont kimegyek, és kipróbálok valamit - jelentette ki Estes. - Úgy tűnik, az űrruhák sértetlenek. Talán bele tudok dobni valamit a lyukba... remélem, a zsilip még működik...

- Nem kéne takarékoskodnunk a levegővel? - aggodalmaskodott Funarelli.

- Két hét múlva olyan mindegy lesz... - válaszolta lemondóan legyintve Estes.

Az asztrobányászok néha rákényszerültek arra, hogy kilépjenek a hajójukból - vagy azért, hogy elvégezzenek egy-két kisebb javítást, vagy pedig, hogy bevigyenek valamit, amit a közelben találtak. Az űrsétát általában izgalmas és kellemes időtöltésnek tartották. Mindenesetre némi változatosságot csempészett amúgy szürke, unalmas életükbe.

Estes ezúttal nem érzett semmiféle izgalmat, cserébe roppant nyugtalanság uralkodott el rajta. Az ötlete olyan átkozottul primitív volt, hogy szégyellte magát, amiért egyáltalán eszébe jutott. Már az is eléggé lesújtotta, hogy hamarosan meg fog halni, de még rosszabbul érintette, hogy ostoba bolondként fog meghalni...

Fekete üresség vette körül, a messzeségben ott pislákoltak a már ezerszer látott csillagok. Most viszont a távoli, apró Nap tompa fénye több száz kisebb-nagyobb kődarabot világított meg, amelyek egykoron egy kisbolygó részei lehettek, de most már kisebbfajta gyűrűt formáltak a fekete lyuk körül - azokhoz hasonlatosat, amelyek a Szaturnuszt ölelték körül. A kövek mozdulatlannak tűntek, mivel a sebességük megegyezett a hajóéval.

Estes felmérte a csillagok látszólagos mozgását, és tudta, hogy a hajó és a sziklák ehhez képest ellenkező irányban keringenek. Úgy számította, hogy ha elhajít egy követ a csillagok látszólagos mozgásának irányába, azzal csökkenti a kő és a fekete lyuk egymáshoz viszonyított sebességét. Amennyiben ez a sebesség a kelleténél jobban vagy a kelleténél kevésbé csökken, úgy a kő lepattan a fekete lyukról, és visszatér oda, ahonnan elindult. Ha viszont pontosan a kellő lassulás áll elő, akkor elég közel kerül a fekete lyukhoz ahhoz, hogy az árapályhatás porrá zúzza. Ekkor az összeütköző porszemcsék tovább lassítják egymást, belezuhannak a lyukba - és ezzel röntgensugarakat szabadítanak el.

Estes tantálacélból szőtt bányászhálója segítségével fogta be a köveket, elsősorban ökölméretű darabokra vadászott. Hálás volt a Sorsnak, amiért ő már egy modern, teljesen szabad mozgást engedő űrruhát viselt, és nem pedig egy olyan merev és súlyos koporsót, mint amilyent az első asztronauták hordtak, amikor több mint egy évszázaddal ezelőtt a Holdra léptek.

Miután elegendő követ gyűjtött, elhajította az egyiket, majd a tekintetével sokáig nyomon követte, mialatt a gyenge napfényben hol felvillanva, hol elsötétülve repült a lyuk felé. Miután végképp eltűnt a szeme elől, várt egy darabig, de semmi sem történt. Nem tudta megítélni, hogy a kő mennyi idő alatt zuhant bele a fekete lyukba

- ha belezuhant egyáltalán -, mindenesetre hatszázig számolt magában, aztán megint dobott.

Szabályos időközönként újabb és újabb köveket hajított a veszedelmes űrobjektum felé. Szinte természetellenes türelemmel kereste a halál alternatíváját, és végül megvillant valami arrafelé, amerre a fekete lyukat sejtette. Látható fényt észlelt, és tudta, hogy azonkívül nagy energiájú sugárzás is felszabadult - ha más nem is, mérhető szintű röntgensugárzás bizonyosan.

Egy időre abba kellett hagynia, hogy begyűjtsön egy újabb rakás követ, aztán felmérte a távolságot, és betájolta magát. Ekkor már szinte minden egyes dobása célba talált. Úgy helyezkedett, hogy közvetlenül a hajó középtájéka felett lássa a felvillanásokat - vagyis az általuk halványan kirajzolt fekete lyukat. Miután a hajó körülötte körözött, és közben lassan forgott a függőleges tengelye mentén, közel s távol ez volt az egyetlen viszony, ami nem, vagy éppen csak egy kicsit változott.

Estes a próba kedvéért öt-hat dobásnál kevésbé pontosan célzott, mégis elért néhány találatot. Úgy sejtette, hogy a fekete lyuk nagyobb annál, mint amekkorának eddig gondolta, aminek következtében nagyobb távolságról is képes magához rántani a prédáját. Ettől ugyan még veszélyesebbé vált, cserébe viszont a kettejük megmenekülésének esélyei is megnőttek.

Visszaküzdötte magát a zsiliphez, és bemászott a hajóba. Halálosan kimerült, és a jobb válla éktelenül fájt.

Funarelli lesegítette Estes-ről az űrruhát, közben csendesen megjegyezte:

- Ez valami őrület... köveket hajigálsz egy fekete lyukba...

- Igen, és csak remélni tudom - felelte nagyokat bólogatva Estes -, hogy az űrruhám megfogta a röntgensugarakat. Ellenkező esetben hamar belehalok a sugárfertőzésbe...

- De ezt aztán biztos meglátják a földiek, nem igaz? - vetette fel Funarelli, és reménykedő mosolyra húzta a száját.

- Teljesen biztos - válaszolta Estes de vajon felkelti az érdeklődésüket? A műszerek észlelni fogják, és a jelek láttán a technikusok bizonyára elgondolkodnak majd. De mi fogja rábírni őket arra, hogy utánajárjanak a dolognak? Ki kell találnom valamit, amire felkapják a fejüket, de előbb muszáj pihennem egy kicsit.

Egy órával később magára öltötte a másik űrruhát. Nem pazarolhatott időt arra, hogy megvárja, amíg a napelemek feltöltik az elsőt. Búcsúképpen odaintett Funarellinek, és halkan megjegyezte:

- Remélem, nem jöttem ki a formámból...

Néhány perccel később ismét az űrben sodródott, és hamar nyilvánvalóvá vált, hogy a fekete lyuk még a meglehetősen nagy sebességés irányszóródással közeledő köveket is magához húzza.

Estes annyi követ gyűjtött össze, amennyivel elbírt, és gondosan belerakta őket a hajó burkolatának egyik mélyedésébe. Nem maradtak ott, de rendkívül lassan sodródtak odébb, és mire visszatért egy újabb szállítmánnyal, az elsőnek útnak induló törmelékdarabok legfeljebb olyan messzire jutottak, mint a golyók a biliárdasztalon.

Sorban elhajította a köveket, előbb eléggé idegesen, de néhány perc alatt megjött az önbizalma. A fekete lyuk felvillant... és felvillant... és megint felvillant...

Rövidesen az a nyugtalanító benyomása támadt, hogy mind könnyebben találja el a célpontot, és hogy a fekete lyuk eszelős ütemben növekszik, és hamarosan eléri őt, és beszippantja abba a telhetetlen bendőjébe...

Mindez persze csak a képzeletében játszódott le. Végül elfogytak a kövei, és úgy kimerült, hogy alig tudta mozgatni a kezét. Úgy érezte, hogy már órák óta lebeg az éjfekete semmiben.

Miután visszatért a hajóba, és a társa eléje állva leemelte a fejéről a sisakját, vett egy mély lélegzetet, és kijelentette:

- Ennyi volt. Ennél többet nem tehetek.

- Rengeteg villanást láttam - válaszolta elismerő hangsúllyal Funarelli.

- Igen, és ezeket biztosan észlelni fogják - válaszolta bizakodva Estes. - Most már csak várnunk kell. El fognak jönni.

Funarelli - amennyire szétszakadt izmai engedték - segített a társának megszabadulni az űrruha többi részétől, aztán hangosan nyögve felegyenesedett, és hevesen zihálva megkérdezte:

- Figyelj csak, Ben... tényleg... hiszel abban, hogy... hogy eljönnek?

- Hiszem, hogy eljönnek - felelte Estes olyan elszántan, mintha a puszta akaraterejével kikényszeríthette volna az eseményt. - Szilárdan hiszem, hogy kénytelenek lesznek eljönni.

- Ezt mire alapozod? - kérdezte meghökkenve Funarelli, és az arcáról lerítt, hogy nagyon szeretne belekapaszkodni az utolsó szalmaszálba, de nincs hozzá bátorsága.

- Mert az imént odakint nem egyszerűen köveket hajigáltam - válaszolta Estes hanem kommunikáltam. Te és én mostantól nem csupán az elsők vagyunk, akik találkoztunk egy fekete lyukkal, hanem az elsők, akik üzenetküldésre használták. Mi használtuk első ízben a távoli jövő tökéletes kommunikációs rendszerét, amellyel üzeneteket lehet továbbítani egyik csillagtól a másikig, egyik galaxisból a másikba, és ami egyben tökéletes energiaforrás is... - A felindultságtól zihálva magyarázott, sőt egy kissé őrültnek tűnt.

- Miről beszélsz, Ben? - hördült fel Funarelli.

- Egy bizonyos ritmust követve dobtam el a köveket, Harv - felelte diadalittasan Estes. - És a röntgenkitörések is ritmikusan követték egymást. A fekete lyuk villan t-villant-villant... villant... villant... villant... és így tovább.

- És?

- Eléggé ódivatú, tudom - folytatta a vállát vonogatva Estes. - Ódivatú, de erre a dologra mindenki emlékszik, aki hallott vagy olvasott arról a korról, amikor az emberek még kábelekben futó elektromos árammal kommunikáltak.

- Arra az izére gondolsz, na... a fotográf... nem, fonográf...

- A telegráfra, Harv - szólt közbe Estes, mielőtt a társa tovább találgatott volna.

- A földi állomások műszerei biztosan rögzítették a felvillanásokat, és mihelyt ránéz valaki a felvételekre, elszabadul a pokol. Nem csupán arról lesz szó, hogy felfedeztek egy új röntgenforrást; nem is csak arról, hogy a forrás lassan mozog a csillagokhoz képest, ami azt jelenti, hogy a Naprendszerben van. Azt fogják tapasztalni, hogy a röntgenforrás hol kitör, hol elcsendesedik, és ezzel jeleket ad, méghozzá SOS-jeleket. És ha egy röntgenforrás segítségért kiabál, fogadhatsz rá, hogy eljönnek, amilyen gyorsan csak tudnak... már csak... azért is... hogy... lássák...

Estes beszéd közben lassan lehunyta a szemét, és egyszerűen elaludt.

...és öt nappal később megérkezett egy robothajó...

A Tricentenárium-incidens

2076. július negyedike - a hagyományos, tízes alapú számrendszer harmadjára adta ki utolsó két számnak a sorsfordító 76-ot azóta, hogy a nemzet megszületett.

Az emberiség már régóta nem azt értette a "nemzet" szó alatt, mint egykoron, inkább egyfajta földrajzi fogalommá alakult. Egy-egy részét jelentette a nagy egésznek, a Föld valamennyi emberét, valamint a Hold és az űrbéli telepek lakóit egyesítő Szövetségnek. Ugyanakkor a kulturális szokások és a hagyományok jóvoltából maga a név és az eszme fennmaradt, és a bolygónak azon része, amely a régi nevét viselte, továbbra is a világ leggazdagabb és legfejlettebb régiójának számított... És az Egyesült Államok elnöke továbbra is a legnagyobb hatalmú egyénként, működött a Planetáris Tanácsban.

Lawrence Edwards kétszáz láb magasságból figyelte az elnök apró alakját. Lustán sodródott ide-oda a tömegben, a hátán viselt flotron-hajtómű alig hallhatóan zümmögött, és amit látott, az pontosan úgy festett, mintha egy holovíziós felvételt nézett volna. Számtalanszor látott már pontosan ilyen apró alakokat a nappalijának közepén fénylő kockában. Annyira valódinak tűntek, mintha eleven homunkuluszok lettek volna, azzal a különbséggel, hogy átdughatta rajtuk a kezét.

Most viszont a Washington-emlékművet övező tereken szorongó tízezreken aligha dughatta át a kezét. És az elnökön sem dughatta át a kezét. Cserébe megveregethette a vállát, és kezet foghatott vele.

Edwards lenézően vélekedett erről a merőben hasztalan és felesleges tapinthatóságról, és azt kívánta, hogy bárcsak száz mérföldre lenne innen. Sokkal szívesebben röpködött volna egy gondosan körülzárt vadon felett, ahelyett, hogy itt lebeg, és fentről figyel, hátha kiszúr valami rendellenességet. Teljesen feleslegesen erőltette a szemét, a jelenlétére csakis a "nép soraiban való elvegyülés" mitikus jelentősége miatt volt szükség.

Edwards nem tartozott az elnök csodálói közé. A legkevésbé sem rajongott Hugó Allén Winklerért, az Egyesült Államok hetvenötödik elnökéért.

Az ő szemében Winkler elnök üres alak volt, egy sármőr, egy szavazatrabló, egy ígérgető. Kiábrándítónak ítélte meg, hogy Winkler elnökségének első hónapjai után

- minden remény ellenére - megmaradt a hivatalában. Fennállt a veszély, hogy a Világszövetség felbomlik, még mielőtt elvégezné a munkáját, és ez ellen Winkler mit sem tudott tenni. Edwards úgy tartotta, hogy a világnak most erős kézre van szüksége, és nem barátságosra, szigorú hangra, és nem mézes-mázosra.

Odalent az elnök most is kezeket szorongatott. A személyi biztosítói kisebbfajta üres teret teremtettek körülötte, míg a Szolgálat további tagjai, mint maga Edwards is, a levegőből őrködtek.

Bizonyosnak tűnt, hogy az elnök harcba száll az újraválasztásáért, és jó esély kínálkozott arra, hogy veszíteni fog. Ettől a helyzet csak még rosszabbra fordulhatott, mivel az ellenzéki párt vezetői a Szövetség megsemmisítésének szentelték magukat.

Edwards keservesen sóhajtott. Négy nyomorúságos évnek nézett elébe - vagy talán negyven nyomorúságos évnek és mindössze annyit tehetett, hogy a magasban lebegett, készen arra, hogy lézertelefonján keresztül értesítse a felszíni ügynököket, ha a legcsekélyebb...

Még legcsekélyebbet sem látott. Nyomát sem tudta felfedezni zavarnak vagy rendellenességnek. Csupán egy kisebb, alig látható porfelhő emelkedett ki a tömegből, éppen csak megcsillant rajta a napfény, aztán már szét is oszlott, pontosan abban a pillanatban, amikor Edwards felfedezte.

De hol van az elnök? A porfelhő eltakarta előle egy pillanatra, és ez elég volt ahhoz, hogy szem elől tévesztette. Végigsöpört tekintetével azon a környéken, ahol utoljára látta - messzire nem juthatott.

És ekkor felfigyelt a kavarodásra. Először a személyi biztosítókon uralkodott el valami: összevissza rohangáltak, mintha pánikba estek volna. A zavar aztán a tömeg szélére is átterjedt, majd egyre mélyebbre hatolt a sokaságba. A nézők dermedten álltak vagy megzavarodva futkostak - és ordítottak. Egyre hangosabban ordítottak, a felszálló lárma távoli mennydörgésnek hatott.

Edwards egyetlen értelmes szót sem hallott ki ebből a morajlásból. Nem szállított neki híreket, csupán annyit érzékelt belőle, hogy baj történt, és neki cselekednie kell. Aztán rádöbbent, hogy Winkler elnök eltűnt. Az előbb még ott állt, aztán egy szempillantás alatt maroknyi, gyorsan elosztó porrá vált.

Edwards lélegzet-visszafojtva várt. Lázálomszerű örökkévalóságnak tűnt az a néhány másodperc, mire végre felfogta, hogy mi történt. A lentieknek is ennyi idő kellett. A tömeg felbomlott, és az emberek fejvesztetten tolongva menekültek.

Hirtelen érces hang hasított a lármába, amely előbb elhalkult, majd teljesen elhalt. Mélységes csend borult a környékre. Edwards-nak az a benyomása támadt, hogy mégiscsak egy holovíziós programot néz, és valaki fel-le csavargatja a hangerőt.

- Uramatyám, ez az elnök - dünnyögte döbbenten.

A hangot nem lehetett eltéveszteni. Winkler a testőrökkel körülvett emelvényen állt, és arra készült, hogy megtartsa tricentenáriumi beszédét. Tíz perccel ezelőtt is ott állt, csak aztán lejött onnan, és belevetette magát a tömegbe, hogy kezet rázzon néhány tucat rajongójával.

De hogyan került vissza oda?

Edwards a fülét hegyezve figyelt.

- Nem esett bajom, drága honfitársaim! - jelentette be derűsen mosolyogva az elnök. - Amit az imént láttak, az csupán egy műszaki eszköz meghibásodása volt. Az önök elnökével nem történt semmi, így aztán ne hagyjuk, hogy egy műszaki hiba elvegye az örömünket. Ünnepeljük boldogan, emelt fővel ezt a boldog napot, nemzetünk legboldogabb napját! Amerikai honfitársaim, figyeljenek rám!

És ekkor következett a tricentenáriumi beszéd, a legpazarabb beszéd, amit Winkler valaha elmondott, vagy amit Edwards valaha hallott. Hamarosan azon kapta magát, hogy megfeledkezik a munkájáról, annyira magával ragadta mindaz, ami elhangzott.

És Winkler végre rátalált a helyes útra! Megértette, hogy mennyire fontos az egység, a Szövetség, és rászánta magát arra, hogy egyben tartsa.

Aztán néhány perc elteltével Edwards-nak eszébe jutottak bizonyos kóbor pletykák, melyek szerint a robotika legújabb vívmányai jóvoltából nemrégiben egy újfajta gépezet született, egy elnöki hasonmás, egy robot, amely alkalmas arra, hogy végrehajtsa a pusztán ceremoniális feladatokat - mint például, hogy kezeket rázogasson a tömegben és amely nem lehet sem fásult, sem kimerült - és persze meggyilkolni sem lehetséges.

Edwards mélységesen megdöbbenve ráeszmélt, hogy ami történt, alighanem így történt. Valószínűleg valóban létezett egy hasonmás robot, amelyet - bizonyos értelemben véve - meggyilkoltak.

2078. október 13. - Edwards arra kapta fel a fejét, hogy a derékmagas robotkísérő odagördül hozzá, és megszólítja:

- Mr. Janek fogadja önt, uram!

Edwards felállt, és hirtelen nagyon magasnak érezte magát, amiért valósággal fölébe tornyosult a zömök fémszerkezetnek. Fiatalnak viszont nem érezte magát. Az utóbbi két év leforgása alatt az arcán megsokasodtak és elmélyültek a ráncok, és ezt valahogy egy pillanatra sem tudta elfelejteni.

A robot egy meglepően kicsi szobába vezette őt, ahol egy meglepően kicsi íróasztal mögött ott ült Francis Janek, egy kissé elhízott, de fiatalos kinézetű alak.

Janek elmosolyodott és a szeme barátságosan csillogott, mialatt felállt, hogy kezet fogjon a vendégével.

- Örvendek a szerencsének, Mr. Edwards - köszönt udvariasan.

- Én meg a lehetőségnek örülök, uram... - dörmögte Edwards.

Még sosem találkozott Janekkel, és éppen csak hallott felőle, de hát az elnök személyi titkára csendes háttérmunkát végzett, amivel sosem keltett feltűnést.

- Foglaljon helyet, kérem! - folytatta Janek. - Megkínálhatom egy szójarúddal?

Edwards mosolyogva nemet intett, és leült az íróasztallal szemközti székre. Janek szemmel láthatóan igyekezett hangsúlyozni a fiatalságát. Majdnem a derekáig nyitva hagyta fodros ingét, így látni lehetett, hogy a divatot követve halványlila színűre festette a mellszőrzetét.

- Tudok arról, hogy már hetek óta próbál találkozni velem - kezdte Janek. - Elnézését kérem a késlekedés miatt. Remélem, megérti, hogy az időm egy jókora hányadával nem én rendelkezem. De most már íme, itt vagyunk. Egyébiránt referenciát kértem magáról a Szolgálat igazgatójától, és meg kell mondjam, rendkívül jó véleménnyel van önről. Nagyon sajnálja, hogy ön kilépett a Szolgálat kötelékéből.

Edwards a szemét lesütve válaszolt:

- Jobbnak láttam, ha úgy folytatom a nyomozást, hogy nem veszélyeztetem a Szolgálat jó hírét.

- A tevékenysége, Mr. Edwards - mondta elmosolyodva Janek -, noha valóban diszkréten folytatta, nem maradt észrevétlen. Az igazgató úr elmagyarázta, hogy ön a Tricentenárium-incidens miatt nyomoz, és be kell vallanom, hogy elsősorban emiatt döntöttem úgy, hogy a lehető leghamarabb fogadom önt. Képes volt ezért felmondani? Hiszen egy halott ügyben vizsgálódik.

- Hogyan lehetne halott ez az ügy, uram? - kérdezte a fejét csóválva Edwards. - Az, hogy incidensnek nevezik, még nem másítja meg a tényt, hogy gyilkossági kísérlet történt.

- Ez megfogalmazás kérdése. Miért is használnánk egy ilyen ijesztő kifejezést?

- Csak azért, mert úgy tűnik, az ijesztő igazságot takarja. Akár azt is kijelenthetnénk, hogy valaki megpróbálta megölni az elnököt.

- Ha így történt is - felelte Janek a két kezét széttárva a merénylet nem sikerült. Egy műszaki eszköz semmisült meg. Csupán anyagi kár keletkezett, semmi több. Sőt ha más szemszögből nézzük, az Incidens, vagy nevezze, ahogy óhajtja, rendkívül jót tett a nemzetnek és a világnak. Valamennyien tudjuk, hogy az Incidens felrázta az elnököt, illetve az egész nemzetet. Az elnök, és mi valamennyien rádöbbentünk arra, fennáll a veszély, hogy a múlt századot jellemző erőszak visszatér, és hatalmas felfordulást okoz.

- Ezt én sem cáfolhatom.

- Magától értetődően nem cáfolhatja. Még az elnök ellenfelei is elismerik, hogy az utóbbi két évben példa nélkül álló fejlődés vette kezdetét. A Tricentenárium napja óta a Szövetség sokkal erősebb, mint amilyen erősnek korábban akár csak álmodni mertük volna. Talán még azt is kijelenthetjük, hogy sikerült megelőzni egy - az egész világra kiterjedő - ökológiai katasztrófát.

Edwards helyeselve bólogatott, majd óvatosan megjegyezte:

- Igen, az elnök sokat változott. Olyan, mintha kicserélték volna. Mindenki így látja.

- Mindig is hatalmas államférfi volt - felelte Janek. - Az Incidens csupán kiváltotta belőle, hogy még erősebben, még elszántabban összpontosítson az igazán fontos ügyekre.

- Ezt korábban miért nem tette?

- Talán nem ennyire intenzíven... No, mindegy. A lényeg, hogy az elnök, és mi mindnyájan, szeretnénk elfelejteni az Incidenst. Elsősorban azért fogadtam önt, Mr. Edwards, hogy ezt egyértelműen tudassam önnel. Ez már nem a huszadik század, nem fogjuk börtönbe vetni önt, mert a működése kínos a számunkra, és még csak akadályozni sem fogjuk a nyomozásban, de még a Globális Charta sem tiltja, hogy megpróbáljuk jobb belátásra bírni. Ért engem, ugye?

- Érteni értem, de egyetérteni nem tudok önnel, titkár úr - felelte Edwards. - Valóban el kellene felejtenünk az Incidenst, holott senkit sem vontak felelősségre érte?

- Ez talán éppen így van jól, uram. Véleményem szerint jobban járunk, ha futni hagyunk egy... khm... kiegyensúlyozatlan személyt, mint ha felfújjuk az ügyet, és ezzel esetleg előkészítjük a terepet a huszadik század gyászos sajátosságainak visszatéréséhez.

- A hivatalos jelentés szerint a robot spontán robbant fel, ami egyfelől képtelenség, másfelől övön aluli ütés a robotiparnak.

- Jómagam tartózkodom a robot kifejezés használatától, Mr. Edwards. Az egy műszaki eszköz volt. Senki sem állította, hogy a robotok per se veszélyesek, különösen nem napjaink fémötvözetből készült modelljei. Mi itt egy egyedülállóan bonyolult, emberforma berendezésről beszélünk, ami úgy fest, mintha hús-vér ember volna, így aztán talán androidnak lehetne nevezni. Annyi bizonyos, hogy nem vagyok a téma szakértője. A robotipar meg majd magához tér...

- Úgy veszem észre - közölte konokul Edwards -, hogy a kormányzat tagjai közül senkit sem érdekel, hogy leástunk-e az ügy legaljára.

- Az imént már világosan elmagyaráztam - vetette ellen Janek -, hogy csakis jó következmények fakadtak az ügyből. Miért kavarnánk fel az iszapot, ha felette tiszta a víz?

- És a dezintegrátor használata?

Janek jobb keze, amely mindeddig lassú ütemben forgatta az asztalon álló szójarudas dobozt, egy pillanatra megmerevedett, de nyomban újrakezdte a ritmikus mozgást.

- Ez meg mi akar lenni? - érdeklődött fojtott hangon a titkár.

- Mr. Janek, szerintem ön pontosan tudja, hogy mire gondolok - felelte lendületesen Edwards. - A Szolgálat ügynökeként...

- Ahonnan immáron kilépett, ugyebár - szólt közbe Janek.

- Mindazonáltal a Szolgálat ügynökeként - folytatta zavartalanul Edwards - akaratom ellenére is hallottam néha olyan dolgokat, amelyeket nem az én fülemnek szántak. Annak idején hallottam egy új fegyverről, és amit a tricentenáriumi ünnepségen láttam, ahhoz pontosan egy ilyenfajta fegyver kell. Az elnöknek hitt tárgy egy rendkívül finom porból álló felhőben tűnt el. Mintha egyszerre felbomlottak volna az atomjai közötti kémiai kötések. így a tárgy egyedi atomok ritkás felhőjévé vált, és bár az atomok természetesen azonnal elkezdtek új kötéseket létesíteni, legfeljebb finom porrá állhattak össze, mert a felhő túl gyorsan szertefoszlott.

- Mintha egy izgalmas sci-fit hallanék... - jegyezte meg elnézően mosolyogva Janek.

- Nos, a műszaki hátteret biztosító tudományhoz nem értek, Mr. Janek, de azt tudom, hogy az efféle kötések felbontásához tekintélyes mennyiségű energia kell. Ennek az energiának egy részét alighanem a környezetből kell elvonni. Azok az emberek, akik az ön által műszaki eszköznek nevezett valami közelében tartózkodtak az Incidens percében, közülük is azok, akiket megtaláltam, és hajlandóak voltak beszélni, kivétel nélkül azt állították, hogy fagyos hullám söpört végig rajtuk.

Janek felemelte a szójarudas dobozt, és odébb rakta, az asztal szélére - a tranzitdoboz halkan koppant a cellulitlapon. Aztán összefonta maga előtt az ujjait, és tekintetét a volt ügynök szemébe fúrva megszólalt:

- A vita kedvéért tételezzük fel, hogy az ön által említett dezintegrátor létezik.

- Vitára semmi szükség. Létezik.

- Nem áll szándékomban vitát nyitni, Mr. Edwards - közölte mosolyogva, de határozottan Janek. - Én magam semmit sem tudok erről a dologról, de az én feladatkörömmel nem is jár együtt, hogy tudomást szerezzek egy új, és minden bizonnyal titkos fegyverről. Viszont, ha a dezintegrátor létezik, és csakugyan titkos, akkor amerikai monopóliumnak kell lennie, a Szövetség többi tagállamában nem tudhatnak róla. Ebből következően nekünk sem szabadna beszélgetnünk róla. Sokkal veszélyesebb fegyver lehet, mint egy nukleáris bomba, pontosan azért - feltéve, hogy úgy van, ahogyan ön állítja -, mert nem produkál mást, mint a célpont széthullását, és némi lehűlést annak közvetlen környezetében. Nincs robbanás, nincs tűz, nincs halálos sugárzás. Ezen súlyos és szörnyű mellékhatások hiányában semmi sem rettentene vissza egyeseket attól, hogy bevessék, ráadásul talán akkorára is el lehet készíteni, hogy megsemmisítse az egész bolygónkat.

- Ezt magam is belátom - jegyezte meg Edwards.

- Akkor bizonyára azt is belátja, hogy ha nincs dezintegrátor, ostobaság úgy beszélni róla, mintha létezne. Ha pedig létezik, akkor bűncselekmény beszélni róla.

- Mindeddig nem beszéltem róla - válaszolta Edwards -, soha, senkivel. És most is csak azért hoztam elő, mert szeretném megértetni önnel, hogy mennyire súlyos a helyzet. Ha valaki netán bevet egy ilyen fegyvert, nem a kormányzatnak kéne eldöntenie, hogy erre hol, mikor és milyen körülmények között kerüljön sor? Feltéve, ha a Szövetség más tagállamai nem rendelkeznek vele?

Janek megrázta a fejét, és határozottan válaszolt:

- Azt hiszem, ennek megfontolását a kormányzatunk megfelelő szerveire kellene bíznunk. Jobban tenné, ha nem idegesítené magát ezzel a témával.

Edwards mélyet lélegzett, mintha alig győzné türelemmel, és megkérdezte:

- Módjában áll megnyugtatni, hogy az egész világon kizárólag az Egyesült Államok kormányzata rendelkezik egy ilyen jellegű fegyverrel?

- Erre nem tudok felelni, mivel mit sem tudok egy ilyen jellegű fegyverről, sőt nem is szabad tudnom róla. Önnek sem kéne beszélnie róla velem. Még ha nem létezik is, a létezéséről szóló híresztelések is komoly károkat okozhatnak.

- De miután én már beszéltem róla önnek, a baj megtörtént, vagyis nyugodtan végighallgathat. Adjon egy esélyt, hogy meggyőzzem önt, hogy ön és csakis ön képes megoldani egy ijesztő helyzetet, amiről talán csakis én tudok!

- Egyedül ön tud róla? És egyedül én tudom megoldani?

- Nagyon paranoiásnak hangzik? Hadd magyarázzam el, aztán ítélje meg saját maga!

- Nézze, jó uram, rászánhatok önre még egy kis időt, de amit eddig mondtam, továbbra is fenntartom. Abba kell hagynia ezt a... ezt a hobbiját, ezt a nyomozást. Szörnyen veszedelmes.

- Az lenne veszélyes, ha abbahagynám - vágott vissza Edwards. - Hát nem érti, hogy ha a dezintegrátor létezik, és ha csakis az Egyesült Államok kormányzata rendelkezik vele, akkor ebből az következik, hogy erősen korlátozott azok száma, akik hozzáférhetnek a fegyverhez. Mint a Szolgálat egykori tagjának, bőven vannak ilyen irányú gyakorlati tapasztalataim, és én mondom önnek, hogy az egyetlen ember a világon, akinek módjában áll kivonni egy ilyen fegyvert a mi szupertitkos arzenálunkból, az maga az elnök... Mr. Janek, tetszik vagy sem, kizárólag az Egyesült Államok elnöke tudta megszervezni azt a merényletet.

Néhány pillanatig feszülten meredtek egymásra, majd Janek elfordított egy apró kapcsolót az asztalán, és megszólalt:

- Egy kis elővigyázatosság... Mostantól senki sem hallgathat le minket. Mondja, Mr. Edwards, tisztában van azzal, hogy az iménti kijelentése mennyire veszélyes? Saját magára nézve. Nem szabadna túlbecsülnie a Globális Charta hatalmát! A kormányoknak jogukban áll megfelelő intézkedéseket hozni a stabilitásuk megóvása érdekében.

Edwards megértőn bólogatott, és így felelt:

- Eljöttem önhöz, Mr. Janek, mert lojális amerikai polgárnak tartom önt. Elhoztam önnek egy szörnyű bűncselekmény hírét, egy olyan bűncselekményét, amely befolyással lehet valamennyi amerikai, sőt a Szövetség összes polgárának életére. Egy bűncselekményét, amely olyan helyzetet teremtett, amelyet valószínűleg csakis ön tud helyrehozni. Ezek után miért fenyegetőzik?

- Második alkalommal próbálja azt a látszatot kelteni - válaszolta higgadtan Janek -, hogy én vagyok a világ potenciális megmentője. Én nem tudom elképzelni magamat ebben a szerepben. Remélem, megérti, hogy nem rendelkezem korlátlan hatalommal, és nem parancsolok természetfeletti erőknek.

- Ön az elnök személyi titkára.

- De ez korántsem jelenti azt, hogy szabad bejárásom van hozzá, vagy hogy végtelenül bizalmas viszonyban állnánk egymással. Néha feltámad bennem a gyanú, Mr. Edwards, hogy egyesek közönséges lakájnak tartanak engem, és alkalmanként úgy érzem, hogy egyetértek ezekkel az illetőkkel.

- Elhiszem, viszont ön gyakran találkozik vele, sokszor nem hivatalos körülmények között, és a közelébe...

- Elégszer találkozom vele ahhoz - vágott közbe türelmetlenül Janek -, hogy kijelenthessem: az elnök nem rendelte el annak a műszaki eszköznek a megsemmisítését a tricentenáriumi ünnepségen.

- Ez az ön véleménye szerint lehetetlen?

- Ezt nem mondtam. Csak azt, hogy nem rendelte el. Amúgy meg miért is tette volna? Miért akart volna megsemmisíteni egy hasonmás androidot, amely olyannyira hasznos volt számára az elnöksége első három évében? És ha valamilyen oknál fogva mégiscsak ezt akarta, mi az ördögért csinálta ilyen hihetetlenül nyilvánosan - nem akárhol, hanem mindjárt a tricentenáriumi ünnepségen nagydobra verve ezzel a berendezés létezését, kockáztatva a közfelháborodást, amiért egy gépet küld maga helyett a hívei közé, nem beszélve a Szövetség más tagállamaival való diplomáciai bonyodalmakról? Egyszerűn kiadhatta volna az utasítást, hogy egy eldugott helyen szereljék szét az eszközt. Legfeljebb a kormány és a Biztonsági Szolgálat néhány magas rangú tagja tudott volna róla.

- Ugyanakkor, az Incidens az elnökre nézve nem járt kellemetlen következményekkel, ugye?

- Le kellett rövidítenie a ceremóniát. És ma már nem lehet olyan könnyen megközelíteni őt, mint régebben.

- Mint a robotot...

- Hát... - dünnyögte nyugtalanul Janek -, igen, attól tartok, igaza van.

- És az is tény - mondta Edwards -, hogy az elnök megnyerte a választásokat, és a népszerűsége nem csökkent, noha a megsemmisítés nyilvánosan történt. A nyilvános megsemmisítés ellen szóló érvei korántsem olyan erősek, mint amilyen erősnek véli őket, Mr. Janek.

- Csakhogy az elnököt az Incidens ellenére választották újra - érvelt higgadtan a titkár. - Nagy részben azért, mert villámgyorsan cselekedett. Kilépett a pódiumra, és megtartotta az amerikai történelem legnagyobb beszédeinek egyikét. Abszolút lenyűgöző teljesítményt nyújtott, ezt önnek is el kell ismernie.

- Én inkább egy gyönyörűen megrendezett drámának nevezném - vetette ellen Edwards. - Óhatatlanul felmerül bennem a gondolat, hogy az elnök pontosan erre számított.

- Ha jól értem önt, Mr. Edwards - felelte Janek, és hátradőlt a székén -, arra céloz, hogy itt egyfajta összeesküvés történt. Azt próbálja bebizonyítani, hogy az elnök azért ott és azért akkor - vagyis a tömegben, a tricentenáriumi ünnepség alatt, az egész világ szeme láttára - semmisíttette meg a berendezést, hogy aztán a gyors és határozott reagálásával kivívja az emberek csodálatát? Ön szerint azért intézte így, hogy olyannak állítsa be magát, mint aki szélsőséges helyzetekben is párját ritkító lélekjelenléttel és erővel bír, és ezzel győztesre fordítson egy - amúgy vesztésre álló - választási hadjáratot? Mr. Edwards... ön túl sok tündérmesét olvas.

- Ha ezt állítanám - válaszolta Edwards -, az csakugyan tündérmese volna, de én nem ezt mondom. Még csak nem is céloztam arra, hogy az elnök rendelte el a robot megsemmisítését. Csupán megkérdeztem, hogy ön lehetségesnek tartja-e mindezt, mire a lehető leghatározottabban kijelentette, hogy nem. És örülök, hogy így vélekedik, mert egyetértek önnel.

- Hát akkor mire fel ez az egész? - kérdezte a kezét széttárva a titkár. - Kezdem azt hinni, hogy csupán az időmet vesztegetem...

- Még egy percre legyen szíves! - kérte sietve Edwards. - Feltette valaha magának a kérdést, hogy a munkát miért nem egy lézernyalábbal, vagy egy hordozható deaktivátorral végezték el? Vagy akár, az egek szerelmére, egy nagykalapáccsal? Egy szupertitkos fegyver megszerzése rengeteg veszéllyel és gonddal jár. Ezt miért vállalná valaki, amikor a munka elvégzéséhez nincs szükség egy efféle fegyverre? És ha eltekintünk a megszerzésével járó nehézségektől, miért kockáztatná valaki, hogy feltárja a világ előtt a dezintegrátor létezésének titkát?

- Ez az egész dezintegrátor-dolog az ön hóbortos elméleteinek egyike - jegyezte meg Janek.

- A robot tökéletesen eltűnt, uram - válaszolta Edwards. - Tudom, mert éppen odanéztem. Nem másodkézből származó értesülésekre támaszkodom. Nem számít, hogy minek nevezi a fegyvert. Nevezze, ahogy akarja, a hatása egyértelmű: atomjaira robbantotta a robotot, és az atomok úgy szétszóródtak, hogy soha többé nem állhatnak össze. Erre mi szükség volt? Minek kellett ennyire eltúlozni?

- Fogalmam sincs, hogy mi járt az elkövető fejében.

- Valóban? Számomra úgy tűnik, hogy csupán egyetlen logikus oka van annak, ha tökéletesen elporlasztanak valamit, amit egyszerűbben is meg lehet semmisíteni. Az elporlasztás után nyoma sem marad a megsemmisült tárgynak. Nem marad belőle semmi, ami elárulná, hogy mi volt eredetileg: robot, vagy valami más.

- De hát nem lehet kérdéses, hogy mi volt! - szólt közbe ingerülten Janek.

- Valóban nem? Én azt mondom, hogy csak az elnök intézhette el, hogy egy dezintegrátor kikerüljön a titkos raktárakból, és hogy használják is. Csakhogy, tekintetbe véve a hasonmás robot létezését, valójában ki intézkedett?

- Van egy olyan érzésem, hogy le kellene zárnunk ezt a beszélgetést - jelentette ki eléggé nyersen Janek. - Maga megőrült!

- Gondolja csak végig, Mr. Janek! - kérte Edwards. - Az Isten szerelmére, gondolja végig! Az elnök nem semmisíttette meg a robotot. Az ön érvei ugyancsak meggyőzőek. Fordítva történt: a robot semmisíttette meg az elnököt. Winkler elnököt 2076. július negyedikén meggyilkolták a tömegben. Aztán egy, az elnökre hasonlító robot megtartotta a tricentenáriumi beszédet, végigküzdötte a választási kampányt, aztán újraválasztották, és azóta is az Egyesült Államok elnökeként dolgozik.

- Őrültség!

- Azért jöttem önhöz, mert önnek módjában áll bizonyítékot szerezni minderről, aztán pedig helyrehozni a dolgot.

- Egyszerűen képtelenség. Az elnök... az elnök - jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon Janek, azzal lendületesen előrehajolt, és az asztal lapjára tette mindkét tenyerét, mintha fel akarna állni, hogy véget vessen a megbeszélésnek.

- Az imént ön mondta, hogy az elnök megváltozott - hadarta sietve Edwards. - A tricentenáriumi beszéd meghaladta volna a régi Winkler képességeit. Mondja, Mr. Janek, egy kicsit sem csodálkozik az elmúlt két év eredményein? Most őszintén, az első ciklus Winklere képes lett volna erre a teljesítményre?

- Igen, az, méghozzá azért, mert a második ciklus elnöke ugyanaz, mint aki az első ciklusban elnökösködött!

- Tagadja, hogy megváltozott? Tudja mit, önre bízom ennek megítélését! Ön dönt, én pedig alávetem magam a döntésének!

- Összeszedte magát, hogy megfeleljen a kihívásnak. Láttunk már ilyesmit az amerikai történelemben - jelentette ki elszántan Janek, viszont ismét hátradőlt a székén, és lerítt róla, hogy kínosan érzi magát.

- Nem iszik - mondta kurtán Edwards.

- Soha nem ivott... sokat.

- Nem futkos szoknyák után. Tagadja, hogy a múltban több szeretője is volt?

- Az elnök erőteljes és egészséges férfi. Ugyanakkor az utóbbi két évben minden erejét és idejét a Szövetség ügyének szentelte.

- Készséggel elismerem, hogy előnyére változott - mondta Edwards -, de attól még tény, hogy sokat változott. Na persze, ha volna állandó partnere, az álcát nem lehetne fenntartani, igaz?

- Nagy kár, hogy nincs felesége - felelte Janek, és kissé elfogódottan ejtette ki a száján az archaikus szót. - Fel sem vetődhetett volna ez az egész őrültség...

- A tény, hogy nincs, csak még valóságosabbá teszi az összeesküvést - válaszolta Edwards. - Viszont két gyermeket is nemzett. Valami azt súgja, hogy egyikük sem járt a Fehér Házban a tricentenáriumi ünnepség óta...

- Miért kellett volna? Mindketten felnőttek, és a saját életüket élik.

- Nem is kaptak meghívást? Az elnök nem szeret találkozni velük? Ön a személyi titkár, Mr. Janek! Önnek tudnia kell. Nos?

- Csak az idejét vesztegeti - közölte hűvösen Janek. - A robotok nem ölnek embert. Nyilván ön is tudja, hogy erről szól a Robotika Első Törvénye.

- Hogyne tudnám. Csakhogy egy szóval sem állítottam, hogy a robot saját kezűleg ölte meg Winklert. Amikor Winkler a tömegben járt, a robot a pódiumon tartózkodott, és akkora távolságból egy dezintegrátor sokkal nagyobb pusztítást okozott volna. Sokkal valószínűbb, hogy a robotnak volt legalább egy bűntársa. Egy cinkosa...

Janek a homlokát ráncolta. Kerek képének bőrébe mély árkok vetültek, amitől fájdalmas kifejezés költözött az arcára.

- Tudja, az őrültség bizonyára ragadós - mondta halkan. - Már én is kezdem komolyan fontolóra venni azt az eszelős elgondolást, amivel maga beállított hozzám. Szerencsére bőven akadnak rajta lyukak. Először is, miért kellett volna nyilvánosan megölni Winklert? A robot nyilvános megsemmisítése ellen szóló érvek az elnök nyilvános meggyilkolása ellen is megállják a helyüket. Nem látja, hogy ez az egyetlen tény elsöpri az egész elméletét?

- Nem... - kezdett volna tiltakozni Edwards, de a titkár tovább beszélt:

- De igen. A műszaki eszköz létezéséről mindössze néhány magas rangú hivatalnok tudott. Ha Winkler elnököt titokban ölték volna meg, és eltüntették volna a holttestét, akkor a robot könnyedén átvehette volna a helyét. Senkiben sem támadt volna fel a gyanú - még önben sem.

- Mindig is volt, van, és lesz néhány magas rangú hivatalnok, Mr. Janek, aki tudja az igazságot - vetette ellen Edwards. - Az orgyilkosságok elkövetéséhez több ember kell. - Hirtelen előrehajolt, és izgatottan folytatta: - Nézze, hétköznapi esetben nem állna fenn a veszély, hogy összetévesztünk egy embert egy gépezettel. Szerintem a robot nem üzemelt folyamatosan. Egy raktár mélyén ácsorgott valahol, és csakis bizonyos alkalmakkor húzták elő. És mindig voltak kulcsfontosságú személyek, akik tudták, hogy merre jár és mit csinál az elnök. Ha ez valóban így zajlott le, akkor a gyilkosságot akkor kellett elkövetni, amikor azok a hivatalnokok úgy tudták, hogy az elnök valójában a robot.

- Ezt nem tudom követni...

- Figyeljen ide, Mr. Janek. A robot feladatai közé tartozott, hogy kezet rázzon az emberekkel, hogy elvegyüljön a tömegben. Amikor erre került sor, az érintett személyek tökéletesen tisztában voltak azzal, hogy valójában a robot az, aki kezeket rázogat.

- Pontosan - szólt közbe Janek, és fellélegzett. - Végre kezd értelmesen beszélni. A robot járt az emberek között.

- Csakhogy ami történt, az a tricentenáriumi ünnepségen történt. A nyakamat rá, hogy Winkler elnök nem tudott ellenállni a kísértésnek. Emberileg aligha lehet elvárni, hogy az elnök - különösen egy olyan tetszelgő pozőr és tapsvadász, mint Winkler - minden napok közül éppen ezen a napon lemondjon a dicshimnuszokról, a hívei hódolatáról, és mindezt átengedje egy gépezetnek. Talán maga a robot is táplálgatta ezt a késztetést, így aztán, amikor eljött az évforduló napja, az elnök úgy rendelkezett, hogy a robot maradjon a pódium mögött, míg ő maga bement az emberek közé, hogy kezeket rázogasson, és ünnepeltesse magát.

- Titokban?

- Hát persze, hogy titokban. Ha az elnök szól a Szolgálat valamelyik tisztjének, vagy a közvetlen munkatársainak, vagy éppen önnek, vajon engedték volna, hogy megtegye? A hivatalos szervek a huszadik század óta betegesen irtóznak a merényletek lehetőségétől. így aztán egy nyilvánvalóan okos robot biztatásával...

- Ön feltételezi, hogy a robot okos, mert feltételezi, hogy jelenleg elnökként szolgál. Csakhogy ez önmagába visszatérő érvelés. Ha nem a robot az elnök, akkor nincs okunk azt hinni, hogy okos, sem pedig azt, hogy képes megszervezni egy efféle összeesküvést. Amúgy meg, miféle motiváció késztethet egy robotot egy orgyilkosság megszervezésére? Még ha nem közvetlenül gyilkolt is, a közvetett gyilkolást is tiltja az Első Törvény, amely kimondja: "A robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, vagy tétlenül tűrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen."

- Az Első Törvény nem abszolút - válaszolta Edwards. - Mi van, ha egy ember feláldozásával megmenthetünk két másik embert, vagy hármat, vagy akár három-milliárdot? A robot talán úgy ítélte meg, hogy a Szövetség megmentése fontosabb egy ember életénél. Elvégre nem egy hétköznapi robotról beszélünk. A tervezői hűen lemásolták az elnök külső-belső tulajdonságait, olyan hűen, hogy mindenkit megtévesszen. Tegyük fel, hogy felruházták Winkler elnök minden tudásával és tapasztalatával, de gondosan kihagyták belőle Winkler rossz tulajdonságait. És tegyük fel, hogy a robot tudta, hogyan mentheti meg a Szövetséget úgy, ahogyan arra Winkler sosem lett volna képes.

- Ön és én érvelhetünk így, de honnan veszi, hogy egy műszaki berendezés is így gondolkodik?

- Mert ez az egyetlen magyarázat arra, ami történt.

- Szerintem meg csupán egy paranoid lázálom.

- Akkor mondja meg nekem - kérte mélyet sóhajtva Edwards -, hogy a megsemmisült objektum miért robbant atomjaira. Mi értelme volt, hacsak nem az, hogy így lehet eltitkolni a tényt, miszerint egy emberi lény semmisült meg, és nem egy robot? Tessék, mondjon egy másik magyarázatot!

Janek elvörösödött, és zavarodottan kibökte:

- Akkor sem fogadom el...

- Pedig ön az egyetlen, aki bebizonyíthatná ezt az egészet, vagy éppen megcáfolhatná. Ezért fordultam önhöz, és csakis önhöz.

- Hogyan tudnám bebizonyítani? Vagy megcáfolni?

- Senki sem látja az elnököt olyan önfeledt pillanatokban, mint ön, titkár úr. Család híján ön az, akihez a legbizalmasabb viszony fűzi. Figyelje őt!

- Akkor rendben vagyunk - jelentette ki Janek. - Ugyanis folyton-folyvást figyelem. És határozottan állítom, hogy az elnök...

- Nem, nem úgy figyeli, ahogyan kell - vágott közbe Edwards. - Mindeddig nem gyanakodott az égvilágon semmire. Lehet, hogy máris észrevett bizonyos apró jeleket, csakhogy ezek semmit sem jelentettek az ön számára. Figyelje meg az elnököt most, amikor már tudatában van annak, hogy ő talán egy robot, és akkor meg fogja látni...

Janek bősz mosolyra húzta a száját, és gunyoros hanghordozással felvetette:

- Mondjuk, leütném, és amíg eszméletlen, gyorsan megvizsgálnám egy ultrahangos detektorral. Még a legfejlettebb androidokban is akadnak fémtárgyak, ha más nem, legalább egy platina-irídum agy.

- Ennyire drasztikus módszerre azért nincs szükség - felelte Edwards. - Csak figyelje meg őt, és meg fogja látni, hogy már annyira radikálisan nem az az ember, aki egykor volt, hogy nem is lehet ember.

Janek a falon függő, naptárral egybeépített órára nézett, és megjegyezte:

- Több mint egy órája vitatkozunk a semmiről, Mr. Edwards.

- Sajnálom, hogy ennyi idejét raboltam el, de remélem belátja, hogy mennyire fontos mindez.

- Fontos? - visszhangozta Janek, aztán mélyet lélegzett, és bár az utóbbi percek során eléggé csüggedtnek tűnt, most úgy látszott, a lelke mélyén feltámadt valamilyen fajta remény. - De vajon tényleg az? Valóban fontos?

- Hogy is ne lenne az? - kérdezett vissza meglepetten Edwards. - Hogy az Egyesült Államok elnöke egy robot? Ez ne lenne fontos?

- Nem, nem erre gondolok - felelte a fejét rázva Janek. - Felejtsük el, hogy esetleg ki ül most Winkler elnök székében. Csakis ezt vegyük fontolóra: valaki, aki az Egyesült Államok elnökeként szolgál, megmentette a Szövetséget. Azóta is egyben tartja, és építő jellegű kompromisszumokon keresztül, a békés körülmények megőrzése mellett irányítja a Tanácsot. Ezt azért elismeri?

- Természetesen elismerem - válaszolta Edwards. - De mi van, ha precedenst teremtünk? Ha most a szent célok érdekében egy robot lakik a Fehér Házban, húsz év leforgása alatt eljuthatunk oda, hogy aljas célok érdekében fog robot lakni a Fehér Házban, aztán meg már minden különösebb ok nélkül, magától értetődően fog robot lakni a Fehér Házban. Nem látja be, mennyire fontos, hogy már az első, bizonytalan hangoknál elhallgattassuk a harsonát, amely talán az emberiség pusztulására szólít?

- Tegyük fel, kiderül, hogy az elnök egy robot - mondta a vállát vonogatva Janek.

- Mihez kezdjünk? Szétkürtöljük az egész világnak? Van fogalma arról, hogy milyen hatást gyakorolna a világ pénzügyi helyzetére? Tudja, hogy...

- Igen, tudom - szólt közbe Edwards. - Ezért akartam négyszemközt beszélni önnel, ahelyett hogy a nyilvánosság elé tártam volna az ügyet. Magán múlik, hogy utánajárjon a feltevéseimnek, és levonja a megfelelő következtetéseket. Aztán, ha úgy találja, hogy az elnök egy robot, és én biztos vagyok abban, hogy erre az eredményre fog jutni, akkor a folytatás megint csak magán múlik. Rá kell vennie őt, hogy békésen és csendesen lemondjon.

- És az alapján, ahogyan ön szerint a robot az Első Törvényt értelmezi, az első dolga lesz, hogy megölet engem, miután veszélyeztetem azt, ahogyan ő hozzáértő módon kezeli a huszadik század óta előállt legnagyobb világválságot.

- A robot korábban titokban intézkedett - felelte Edwards a fejét rázva senki sem szállt vitába az ő sajátos érveivel. Önnek viszont hatékony ellenérvekkel módjában áll majd kikényszeríteni belőle az Első Törvény sokkal szigorúbb értelmezését. Szükség esetén kérhetünk segítséget az U. S. Robotművektől, vagy a Gépember

Társaságtól, vagyis azoktól a szakértőktől, akik annak idején a berendezést konstruálták. Miután a robot lemond, az alelnök következik. Ha a robot-Winkler jó kerékcsapásra állította a világot, akkor mostantól az alelnök - aki egy tisztességes és tehetséges asszony - képes lesz tartani az irányt. De lássa be, nem uralkodhat felettünk egy robot, és ez a jövőben sem fordulhat elő még egyszer.

- És mi van, ha az elnök emberi lény?

- Azt magára hagyom. Tudni fogja, hogy mit kell tennie...

- Annyira azért nem bízom magamban - vallotta be Janek. - Mi lesz, ha nem tudok dönteni? Ha nem tudom majd rávenni magam, hogy döntsék? Lesz hozzá elég bátorságom? Mondja, vannak másfajta tervei is?

- Nem is tudom - felelte Edwards, és hirtelen nagyon fáradtnak tűnt talán mindenképpen el kéne mennem az U. S. Robotművekhez. De nem hinném, hogy erre sor kerül. Teljesen biztos vagyok abban, hogy most, miután átraktam az ön vállára a problémát, nem fog nyugodni addig, amíg nem oldja meg. Maga talán szeretné, hogy egy robot irányítsa?

Azzal felállt, hogy távozzon, és Janek nem tartóztatta. Nem fogtak kezet egymással.

Janek szinte sokkos állapotban üldögélt a sűrűsödő alkonyatban.

Egy robot!

A fickó egyszerűen besétált az ajtaján, és tökéletesen logikus érveket sorakoztatott fel annak alátámasztására, hogy az Egyesült Államok elnöke egy robot.

Az állításait elvileg könnyű lett volna megcáfolni. És mégis, Janek hiába vetett be minden ellenérvet, ami csak eszébe jutott, hasznavehetetlennek bizonyult valamennyi, és a fickó még csak meg sem ingott.

Egy robot az elnök! Ebben Edwards teljesen biztos volt, és látszott rajta, hogy mindig is ragaszkodni fog ehhez a véleményéhez. És ha ő, Janek a jövőben is kitart amellett, hogy az elnök emberi lény, akkor Edwards megkeresi az U. S. Robotművek konstruktőreit. Nem fog leállni.

Janek a homlokát ráncolgatva töprengett azon, hogy mennyi minden történt a Tricentenárium óta eltelt huszonnyolc hónap alatt, és hogy minden valószínűség dacára milyen jól mentek a dolgok. És most?

Hosszan elidőzött ennél a komor és nyugtalanító gondolatnál.

A dezintegrátor továbbra is a rendelkezésére áll, de azt felesleges volna bevetni egy emberi lény ellen - Edwards testének természete nem lehet kérdéses.

Egy csendes lézernyaláb valami elhagyatott helyen éppen megteszi...

Az előző alkalommal alig lehetett rávenni az elnököt, hogy megszegje az egész létezését meghatározó három alaptörvényt, de erről a mostani esetről még csak tudnia sem kell...

Magyarázat

1. A vénusziak számára látható színtartomány igen szűk, mindössze két árnyalat közti eltérés, alig öt Angströmnyi hullámhossz-különbséggel. E tartományon belül azonban színek ezreit látják, melyek a földlakók számára érzékelhetetlenek. - A szerző.

2. A Phib megnevezé, amit a novella szereplői a kétéltűekre használnak, az "Amphibious" (kétéltű) szóból képzett "becenév". (A fordító megjegyzése)

Table of Contents

A félvér - Antológia

Fagyhalál napközelben

A mesés vagyon

A korszellem hangja

A Láng Szerzetese

A Félvér

A titokzatos érzék

A Callisto réme

Az elrettentés fegyvere

Kétségbevonhatatlan tény

Szuperneutron - Antológia

A Sol emberszabású lényei

A képzeletbeli

Félvérek a Vénuszon

História

Átöröklés

Karácsony a Ganymedesen

Az átverés

A kis ember a földalattin

Törvényes rituálék

Időcica

Szuperneutron

Halálos ítélet - Antológia

A hivatás

Halálos ítélet

Zsákutca

Nincs kapcsolat

A Fekete Királynő versenye

The Complete Stories, Vol 2 - Antológia

Vadászok kora

A Mélység

A marsiak útja

Majomujj

A Daloló Harang

Beszélő kövek

Felfedezők mindahányan

Gyülekező

Libamájpástétom

Kogi jérdés

Egy apa emlékműve

Évforduló

Nekrológ

Hess, eső, hess!

Csillagfény

Alapító atyák

A Kulcs

A billiárdgolyó

Száműzetés a Pokolba

A kulcselem

A legnagyobb kincs

Vedd elő a gyufát

Idegen a Paradicsomban

A Multivac élete és kora

Bevonulás

Ódivatú

A Tricentenárium-incidens

Magyarázat